Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-07 00:00:00

20 листопада 2014 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні кімнатою, вселення в житлове приміщення, обґрунтувавши позовні вимоги тим, що в 2001 році позивач та його дружина [PERSON], подарували, а відповідач [PERSON], яка доводиться їм дочкою, прийняла в дар жилий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться по [ADDRESS], в якому вони всі проживали однією сім'єю. В спірному будинку він зареєстрований з 1963 року. Як на момент укладення договору дарування так і після, сторони не укладали жодного додаткового договору про порядок користування жилим будинком і продовжували проживати в ньому, як члени сім'ї власника, користуючись з дружиною окремою жилою кімнатою площею 10,9 кв.м, користуючись разом з усіма членами родини місцями загального користування. В 2008 році дружина позивача померла, після чого він на тих же умовах продовжив проживання у спірному жилому будинку разом з дочкою [PERSON] та її двома дітьми. У грудні 2012 року між ним та відповідачкою загострилися відносини на підставі побутових конфліктів та він був вимушений піти проживати до своєї знайомої. Всі його особисті речі та меблі залишилися у будинку. Перешкоджання йому відповідачем у користуванні житловим будинком стало підставою для звернення до суду. Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 22 січня 2014 року були усунути перешкоди в користуванні жилим приміщенням, він був вселений в спірний будинок, [PERSON] була зобов'язана передати йому ключі від воріт та вхідних дверей. 13 листопада 2014 року він не зміг потрапити у кімнату, якою користувався, у зв'язку з тим, що відповідач стала чинити йому в цьому перешкоди. Просив суд зобов'язати відповідача не чинити перешкоди в користуванні жилою кімнатою площею 10,9 кв.м у будинку [ADDRESS] та вселити його в зазначену кімнату. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, навів доводи аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник позивача адвокат [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги (а.с 41), підтримав позовні вимоги , просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення проти позову (а.с 27-28), суду пояснила, що в 2001 році її батьки [PERSON] і [PERSON] подарували їй жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS]. На той час вона проживала окремо від батьків, а з грудня 2004 року стала проживати в зазначеному будинку однією сім'єю разом з батьками, які займали кімнату площею 10,9 кв.м. Після смерті [PERSON], яка померла в 2008 році, батько - позивач по справі, продовжував займати зазначену кімнату, проти чого вона не заперечувала. Разом з позивачем цією кімнатою користувався її молодший син. В 2012 році у неї стали виникати конфлікти з батьком через співмешканку, до якої наприкінці 2012 року переїхав проживати позивач. Протягом одного року і шести місяців він перевіз до співмешканки усі свої речі. З цього часу кімнатою площею 10,9 кв.м користувався лише її син. Після вселення позивача в будинок на підставі рішення суду від 2014 року [PERSON] з березня до листопада 2014 року з'являвся в будинку не більше п'яти разів. З 20-х чисел квітня 2014 року в спірній кімнаті проживає її син [PERSON] і [PERSON], з якою перебуває в фактичних шлюбних відносинах. Саме с цього часу вона стала заперечувати проти проживання в спірній кімнаті батька. 13 листопада 2014 року [PERSON] прийшов до дому за костюмами та побачивши в кімнаті [PERSON], яка відпочивала, вчинив сварку та викликав працівників міліції. На теперішній час разом з нею в домоволодінні зареєстровані та постійно проживають її неповнолітній син [PERSON] [INFO], повнолітній син [PERSON]; без реєстрації в будинку проживають [PERSON] яка перебуває в фактичних шлюбних відносинах з її сином [PERSON], [PERSON], з яким вона перебуває в фактичних шлюбних відносинах, та батьки [PERSON]: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], які перемістилися з Луганської області - тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції). Таким чином, в домоволодінні фактично проживає три сім'ї. Посилаючись на кількість осіб, які проживають в спірному домоволодінні та на перебування позивача в фактичних шлюбних відносинах з громадянкою [PERSON], з якою [PERSON] постійно проживає за адресою [ADDRESS] [PERSON] вважає, що виділити позивачу окрему кімнату площею 10,9 кв.м вона не має можливості. Однак, в разі повернення на постійне місце проживання, вона завжди забезпечить батька спальним місцем в іншому жилому приміщенні загального користування. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що їй зі слів позивача відомо, що його дочка [PERSON] не надає можливості користуватися кімнатою, якою він користувався весь час в жилому будинку [ADDRESS] Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивач доводиться йому дідом, а відповідачка - тіткою. Йому відомо, що останні два роки в суді неодноразово вирішувались спори, щодо права проживання [PERSON] в будинку [ADDRESS]. Зі слів діда йому відомо, що судом йому була виділена в користування кімната, користуватися якою, йому заважає відповідачка. Останній раз в зазначеному будинку він був рік тому, хто на теперішній час проживає в будинку йому не відомо. Свідок [PERSON] суду пояснила, що перебуває в дружніх стосунках з позивачем, суть спору їй відома, оскільки вона під час розгляду інших цивільних справ свідчила про перешкоджання відповідачем в користуванні будинком [PERSON] Зі слів позивача їй відомо, що в нього є ключі від будинку по [ADDRESS]. Однак [PERSON] не дає йому можливості користуватися тією кімнатою, в якій він постійно проживав з моменту придбання жилого будинку; з літку 2014 року в нього розладилися відношення з співмешканкою і він не має можливості проживати в спірному будинку. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є головою вуличного комітету вулиці Ворошилова м. Красний Лиман. Під час громадських зібрань з іншими головами вуличних комітетів їй стало відомо, що в жилому будинку по [ADDRESS] проживають [PERSON] разом з дітьми та чоловіком, а також особи, які переїхали з Луганської області у зв'язку з проведенням АТО. Конфлікт між сторонами по справі триває довгий час. На даний момент Позивач в спірному будинку не проживає, він перебуває в цивільному шлюбі і проживає більше 2 років по [ADDRESS] - неподалік того місця, де проживає вона. Свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає по сусідству з відповідачем по [ADDRESS], є головою вуличного комітету по вул. Воровського, знає , що тривалий час сторони по справі судяться. [PERSON] більше року в будинку не проживає. Вона бачила, коли приїжджала міліція з яких причин їй не відомо; була присутня під час передачі ключів. Позивач приходив до неї з проханням підписати акт про перешкоджання в користуванні кімнатою, у зв'язку з чим вона спілкувалась я позивачем та відповідачкою. Під час розмови [PERSON] сказала, що не виганяє батька з будинку, та за необхідності надасть йому спальне місце; кімнату в користування не надасть, тому що там проживають молоді - син з невісткою. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши сторін, представника позивача, свідків, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини, які регулюються Главою 32 Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що жилий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] є єдиним житлом позивача з 1963 року. 08 серпня 2001 року був нотаріально посвідчений договір дарування, відповідно до якого дарителі [PERSON] і [PERSON] подарували, а обдарована [PERSON] прийняла в дар жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS]. Зазначений жилий будинок належав дарителям на підставі свідоцтва про право власності виданого виконкомом Краснолиманської міськради 02.04.1981 року. Право власності на нерухоме мано було зареєстроване за [PERSON] в БТІ 21.08.2001 року (а.с 26). Відповідно до даних домової книги [PERSON] зареєстрований в будинку [ADDRESS] з 31.01.1973 року (а.с. 64-65). Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 22 січня 2014 року були усунути перешкоди в користуванні жилим приміщенням, [PERSON] був вселений в спірний будинок, [PERSON] була зобов'язана передати йому ключі від воріт та вхідних дверей (а.с. 6-9). Постановою про закінчення виконавчого провадження від 04.04.2014 року та актом державного виконавця від 31.03.2014 року підтверджується факт добровільного виконання [PERSON] рішення суду від 22 січня 2014 року (а.с 10, 11). Згідно з актом, складеним головою вуличного комітету та жителів вул. Воровського м. Красний Лиман з 13 листопада 2014 року [PERSON] перешкоджає [PERSON] проживати в окремій кімнаті (а.с 23). Згідно з рішенням Краснолиманського міського суду від 15 квітня 2014 року [PERSON] було відмовлено в задоволенні позову до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування жилим будинком, що розташований по [ADDRESS] м. Красний Лиман. З мотивувальній частини рішення вбачається, що [PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом 09.12.2013 року Під час розгляду справи судом було встановлено, що в січні місяці 2013 року та в жовтні-листопаді місяці 2013 року [PERSON], з метою створення перешкод [PERSON] у користуванні житловим будинком змінювала замки у вхідних дверях житлового будинку та на воротах домобудівлі, позбавивши його можливості користуватися ним. До січня 2014 року перешкоди в користуванні житлом [PERSON]не усунула. [PERSON] з листопада 2013 року був позбавлений можливості проживати та користуватися жилим приміщенням, в якому він зареєстрований, у зв'язку з чим звернувся до суду. Суд прийшов до висновку про відсутність будь-яких правових підстав вважати, що [PERSON] втратив право користування спірним жилим приміщення, бо він користувався ним як член сім'ї власника, та був позбавлений можливості користуватися приміщенням у зв'язку зі створенням [PERSON] перешкод в його користуванні (а.с. 59-61). З висновку інспектора чергової частини штабу Краснолиманського МВ ГУМВС України в Донецькій області старшого лейтенанта міліції [PERSON] по матеріалам за заявою [PERSON], [INFO], зареєстрованої в ЖЄО за № 3663 від 27 листопада 2014 року вбачається, що в ході проведення перевірки встановлено, що дочка заявника [PERSON] 13.11.2014 року близько 09 години 00 хвилин відмовилась надавати спальне місце [PERSON], в жилому будинку по [ADDRESS], в якому він зареєстрований, мотивуючи тим, що будинок належить їй та ніяких речей заявника в будинку не має (а.с 24). Згідно акту від 15.12.204 року, складеного головою вуличного комітету вул. Воровського та мешканців зазначеної вулиці, [PERSON] - батько [PERSON] з грудня 2012 року по час складання акту в будинку по [ADDRESS] не проживає, його речі в будинку відсутні, спільного господарства з [PERSON] не веде (а.с 34) Згідно акту від 14.12.2014 року, складеного головою вуличного комітету [PERSON], [PERSON] на час складання акту проживає разом з [PERSON] за адресою [ADDRESS].(а.с 35). Суд не бере до уваги письмовий доказ - довідку про отримання соціальної допомоги відповідачем [PERSON] (а.с 25) оскільки він не стосується предмету доказування. Згідно з довідкою Управління соціального захисту населення Краснолиманської міської ради Донецької області від 19.11.2014 року [PERSON] перемістився з тимчасово окупованої території або району проведення антитерористичної операції 12.08.2014 року на проживання в [ADDRESS] (а.с 33). З 02.12.2014 року [PERSON] і [PERSON] взяті на облік в Управлінні соціального захисту населення Краснолиманської міської ради Донецької області як особи, які перемістилися з тимчасово окупованої території або району проведення антитерористичної операції на проживання в [ADDRESS] (а.с.31, 32). Згідно зі ст. 4 Закону України від 1 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність» (втратив чинність 27 квітня 2007 року), власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Відповідно до ч.1 ст. 401 ЦК України (набрав законної сили з 1 січня 2004 року) право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ч. 1 ст. 402 сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом, або рішенням суду. Частина 2 статті 403 передбачає, що сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Згідно з ч.1 ст. 404 УК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. З аналізу зазначених норм, які регулюють право користування чужим майном вбачається, що сервітутне правовідношення може виникати в силу закону ( ч.1 ст. 402 ЦК) при наявності факту проживання особи разом з власником обтяженого сервітутом житла і загального з ним користування цим житлом. В Цивільному кодексі право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах визначеної особи - члена сім'ї власника житла. Таким чином суб'єктами даного сервітутного правовідношення являються, з одного боку, власник житла, з іншого - член його сім'ї. Відповідно до положень ЖК до членів сім'ї власника житлового приміщення відносяться дружина (чоловік) власника житла (якщо відносно цього житла у подружжя не виникло право спільної сумісної власності ) його (її) діти та батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають сумісно з власником житла і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ч. 2 ст.64, ч.3 ст. 156 ЖК України). Об'єктом цього сервітуту являється право обмеженого користування частиною жилого приміщення, визначеної власником житла. Житлом відповідно до ст. 379 ЦК України визнається жилий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Виходячи зі змісту абз.2 чт.1 ст. 405 ЦК України, та частина, яку вправі займати член сім'ї власника житла, визначається останнім при його вселенні в якості члена своєї сім'ї. Оскільки зміст сервітуту визначається при його встановленні, не допускається зміна його умов з волі власника вже в процесі реалізації сервітутного права після його встановлення. Судом встановлено, що після переходу права власності на жилий будинок [ADDRESS] від [PERSON] і [PERSON] до [PERSON] на підставі договору дарування від 08 серпня 2001 року, [PERSON] [PERSON] залишилися проживати в зазначеному вище будинку та продовжували користуватися усіма жилими приміщеннями. З грудня 2004 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] та її діти стали проживати в будинку однією сім'єю, вести спільне сумісне господарство. З цього часу власник будинку встановила порядок користування жилим будинком, виділивши своїм батькам [PERSON], [PERSON] в користування кімнату площею 10,9 кв.м. Після смерті в 2008 році [PERSON], [PERSON] продовжував користуватися кімнатою площею 10,9 кв.м та проти цього не заперечувала та підтвердила цей факт в судовому засіданні відповідач [PERSON] Таким чином, суд приходить до висновку, що з грудня 2004 року у позивача [PERSON] як у члена сім'ї власника жилого будинку на підставі закону (ст. 405 ЦК України) виникло право користування жилим приміщенням кімнатою площею 10,9 кв. м - сервітут, зміна умов якого в процесі реалізації з волі власника не допускається. Відповідачкою в судовому засіданні не заперечувалась та обставина, що вона з квітня 2014 року позбавила можливості позивача користуватися спірною кімнатою, надавши в користування цю кімнату сину з невісткою. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні кімнатою, вселення в кімнату площею 10,9 кв.м є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Суд не приймає до уваги доводи відповідачки про те, що вона як власник вправі самостійно змінювати и визначати порядок користування жилими приміщення осіб, які на цей час проживають в будинку, який належить їй на праві власності з тих підстав, що право користування кімнатою площею 10,9 кв.м виникло у позивача в 2004 році та відповідно до ст. 405 ЦК України зміна умов, за таких обставин не допускається. Також суд не приймає до уваги доводи [PERSON] про те, що позивач певний час не проживає за місцем реєстрації, тому що рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 22 січня 2014 року був встановлений факт перешкоджання [PERSON] відповідачем [PERSON] у користуванні жилим будинком, а рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 15 квітня 2014 року [PERSON] було відмовлено в задоволенні позовних вимог до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS] Враховуючи, що позивач є інвалідом 2 групи (а.с 13) і на підставі п.9 ч.1 ст. 5 ст. Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви та задоволення в повному обсязі двох позовних вимог немайнового характеру, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 487,20 грн (243,60 х 2 = 487,20).

Outcome: approved