Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

20 лютого 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з відповідачем перебуває в шлюбі з 05 листопада 1994 року. Від шлюбу мають з відповідачем двох дітей: доньку [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя та обовязки. Відповідач нехтує сімейними цінностями та не бажає піклуватися про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної поваги, любові та взаємодопомоги, внаслідок чого в сімї відбувалися сварки, які поступово призвели до того, що вони стали один для одного чужими людьми. Відповідач постійно предявляє їй необґрунтовані претензії, що робить спільне життя нестерпним, ганьбить, ображає та принижує її честь і гідність. Від постійних суперечок і скандалів погіршилося її самопочуття, вона перебуває в стані стресу, порушився сон та погіршилась працездатність. З жовтня 2015 року подружні відносини між ними припиненні, кожен живе власним життям, шлюб має формальний характер, а подальше його збереження вважає неможливим. На теперішній час вона з дітьми проживає зі своїми батьками, спільне господарство не ведеться. Вважає, що збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам дітей, на примирення не згодна. Просить розірвати шлюб та залишити проживати з нею дітей від спільного шлюбу. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали та пояснили, що позивачка більше року не проживає разом з відповідачем через сварки з ним, від шлюбу має двох дітей: [PERSON] та [PERSON], яким 21 та 17 років, молодша [PERSON] навчається в інтернаті, в зв'язку з чим проживає в м.Славута, приїжджає лише на вихідні дні, в які проживає у неї та у бабусі матері відповідача. Вважають, що діти мають проживати разом з матір'ю. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково в частині розірвання шлюбу, заперечив в частині проживання їх разом з позивачкою, вважає, що вони мають право проживати з обома батьками на власний розсуд. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, 05 листопада 1994 рокуміж сторонами укладено шлюб, який зареєстрований Виконавчим комітетом Рожичнянської сільської ради Шепетівського району Хмельницької області, актовий запис № 5, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-БВ № 140163. Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серії 1-БВ №269588 від 30.08.1995 року та серії 1-БВ №286681 від 12.10.1999 року, виданими Рожичнянською сільською радою Шепетівського району Хмельницької області. Судом встановлено, що\~сім'я фактично розпалась, поновлення подружнього життя між сторонами виключається, а тому збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін. Суд приймає визнання позову відповідачем в частині розірвання шлюбу, оскільки це не суперечить вимогам закону та не порушує прав та інтересів інших осіб. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність розірвання шлюбу між сторонами. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Судом встановлено, що дочка сторін [PERSON] на час розгляду справи досягла повноліття, а молодша дочка [PERSON] сімнадцяти років, в звязку з чим вони самі мають визначати місце свого проживання. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для визначення судом місця проживання дітей сторін. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, судовий збір, сплачений позивачкою в сумі 640,00 грн. згідно квитанції №0.0.707248650.1 від 16.02.2017 року, підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: partial