Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

21 квітня 2016 року позивач звернулась до суду з позовом, який в подальшому було уточнено, та згідно редакції від 19 вересня 2016 року просив суд ухвалити рішення, яким: Надати [PERSON], [INFO], реєстраційний номер облікової картки платників податків [NUMBER], дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO], за кордон (за межі України) до країн ближнього та дальнього зарубіжжя (країни Європи та Шенгенської зони, країни Азії та Америки, країни СНД, Туреччина, Єгипет) без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON], [INFO], номер облікової картки платника податків [NUMBER], строком з моменту набрання рішення законної сили і до повноліття дитини упродовж не менш як 10 діб кожної пори року (зима-весна-літо-осінь), а всього 40 діб упродовж кожного року. Дозволити [PERSON], [INFO], реєстраційний номер облікової картки платників податків [NUMBER], або її офіційному представникові, без згоди батька дитини [PERSON], [INFO], номер облікової картки платника податків [NUMBER], оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON], [INFO], за межі України) до країн ближнього та дальнього зарубіжжя (країни Європи та Шенгенської зони, країни Азії та Америки, країни СНД, Туреччина, Єгипет ) до досягнення нею повноліття, упродовж не менш як 10 діб кожної пори року (зима-весна-літо-осінь), а всього 40 діб упродовж кожного року. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати. . Свої вимоги мотивувала тим, що в період з 06 серпня 2004 року по 19 вересня 2012 року вона та відповідач перебували у шлюбних відносинах, в період яких [INFO] року народилась донька [PERSON]. Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу донька залишилася проживати з нею та стверджує, що з цього часу з у неї з відповідачем виникають непорозуміння з приводу отримання від останнього дозволу на виїзд за кордон доньки, так як відповідач безпідставно відмовляв в наданні таких дозволів, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. 07 червня 2016 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, яку в подальшому було змінено та згідно редакції від 29 вересня 2016 року просив зобов'язати [PERSON] не перешкоджати зустрічам і спілкуванню [PERSON] з його малолітньою дочкою [PERSON], [INFO] та визначити способи участі [PERSON] у вихованні своєї малолітньої дочки [PERSON], [INFO], шляхом встановлення перебування з батьком в перші та треті вихідні дня місяця з 10-00 години суботи до 19-00 години неділі, половину зимових канікул та два тижні влітку без присутності матері дитини [PERSON], за місцем проживання батька [PERSON] або у будь-яких громадських місцях з урахуванням досягнення духовного, фізичного і морального розвитку дитини та із урахуванням режиму малолітньої дитини та особливостей її харчування. Позивач стверджує що відповідач чинить перешкоди в спілкуванні з дитиною, натомість як він має бажання бачитися зі своєю дитиною, спілкуватися з нею, приймати активну участь в її вихованні, та хоче приймати участь у її розвитку та у житті. Дані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов своєї довірительки підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити зазначивши, що між сторонами відсутній спір, оскільки [PERSON] визнає право батька бачитись з дитиною та його обов'язок виховувати дочку, однак за умови, що дитина буде ночувати вдома, перешкод в побаченні з дитиною позивачу вона не чинить. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечувала проти задоволення первісного позову, вказуючи на те, що надання права матері без згоди батька, на виїзд за кордон разом з донькою до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до повноліття дитини фактично позбавить батька брати участь у вихованні дитини, більш того повідомила, що її довіритель не має наміру перешкоджати колишній дружині у виїзді за кордон разом з донькою для її духовного та культурного збагачення у разі чіткого визначення дати виїзду та країни відвідування. Зустрічний позов підтримала в повному обсязі наполягала на його задоволенні. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, 23.09.2016 року надав до суду заяву, в якій повідомив про те, що Суворовська районна адміністрація не заперечує проти розгляду справи у відсутність представника органу опіки та піклування та просить прийняти рішення з урахуванням висновку від 19.09.2016 року № 01-05-8/946вх, про визначення способів участі батька у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою, а також прав та інтересів дитини. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Правовідносини між сторонами по справі є сімейно-правовими та урегульовані положеннями Сімейного кодексу України. У судовому засіданні встановлено, що 06 серпня 2004 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що було складено актовий запис за № 834. В період вказаного шлюбу у сторін, [INFO] року народилась донька [PERSON], про що Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції в книзі записів актів громадянського стану про народження складено актовий запис за № 2116, що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER]. Подружні стосунки між сторонами не склались, у зв'язку з чим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу малолітня [PERSON] залишилась проживати разом з матір'ю. В ході розгляду справи [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], в результаті чого змінила прізвище на «[PERSON]», що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER], та копією паспорта гр.. України [NUMBER]. Підставою для звернення до суду з даним позивач зазначає те, що вона має намір виїжджати за межі України з донькою [PERSON], [INFO], на оздоровлення та відпочинок для її всебічного розвитку, однак на її звернення щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон відповідач відмовляє немотивованою відмовою. Конвенцією про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Відповідно до ст.ст. 141, 157 Сімейного кодексу України батько та мати рівні у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей, незалежно від перебування їх у шлюбі Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Так, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини без згоди та супроводу одного з батьків (одноразовий), однак із визначенням періоду його початку і закінчення, який при прийнятті рішення про надання такого дозволу суд має зазначати відповідно до наданих позивачем документів. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21.01.1994 року № 3857-ХІІ, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року (зі змінами), Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231 (із змінами), якими передбачено можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного з батьків Згідно зі ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно до вимог ч.2 cт.4 цього Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231 (із змінами) визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Правилами ст. 313 ЦК України встановлено, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Також за змістом п. 4-2 Правил перетинання державного кордону виїзд дитини за кордон здійснюється на підставі документів, в яких зазначено державу прямування (місце виїзду). Таким чином, законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, а не регулярні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Отже, враховуючи зазначену вимогу, суд у резолютивній частині рішення відповідно до наявних у справі документів має зазначати державу, до якої можна здійснити виїзд на підставі наданого дозволу. У разі встановлення судом необхідності перебування дитини не в одній країні, а в кількох упродовж одного виїзду з України, в резолютивній частині рішення має бути вказівка на ці країни Між тим, позивачем не визначено, до якої країни передбачається виїзд, на підставі чого та на який термін або протягом якого проміжку часу, тобто саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька з вказівкою періоду, на який необхідно надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, з визначення при цьому конкретного часу та місця перебування, мети перебування та в яких саме країнах, в які планує виїжджати позивачка з дитиною. Оскільки під час розгляду спору між батьками дитини щодо її виїзду за кордон підлягають дослідженню вимоги позивача щодо надання дозволу з врахуванням місця виїзду, мети виїзду, часу виїзду, то з цією метою суд повинен вимагати надання відповідних документів, а при задоволенні позову - зазначати ці обставини виїзду в резолютивній частині рішення Надання за рішенням суду дозволу на виїзд дитини за кордон без врахування місця виїзду, мети виїзду, часу виїзду, до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди одного із батьків суперечить вищевказаним положенням чинного законодавства. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, суперечить принципам сімейного законодавства. Відповідно до частини першої ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За викладених обставин суд вважає безпідставними та недоведеними вимоги позивача про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без визначення конкретної країни (країн), мети виїзду, часу поїздки, до досягнення нею 16-ти років за кордон у супроводі матері або у супроводі осіб, визначених матір'ю дитини, та без згоди та супроводу батька. Крім того, відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач повинна була довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а саме те, що відповідач не надає згоди на виїзд доньки за кордон, що є перешкодою для їх виїзду. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано суду жодного доказу чинення відповідачем перешкод у виїзді доньки за кордон та виготовленні відповідних проїзних документів, натомість як представник відповідача у судовому засіданні повідомила, що її довіритель не має наміру перешкоджати колишній дружині у виїзді за кордон разом з донькою, для її духовного та культурного збагачення, проте на умовах зазначення конкретної країни та часу перебування. Як визначено в ст.ст. 57 - 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень доказами, якими є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод у вихованні та визначення способу виховання дитини суд зазначає наступне. Так позивач за зустрічним позовом просить суд усунути йому перешкоди в спілкуванні та вихованні дочки та становити порядок та спосіб його участі у спілкуванні з дитиною. Статтею 157 Сімейного кодексу України встановлено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. При цьому відповідно ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод Слід зазначити, що в ході розгляду справи судом не встановлено та позивачем не надано будь-яких доказів чинення позивачу перешкод у спілкуванні з дитиною та участі батька в її вихованні, більш того представник відповідача за зустрічним позовом у судовому засідання повідомив, про те, що [PERSON] не заперечує проти спілкування та побачення батька з донькою та бажає, щоб батько приймав участь у вихованні дитини. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Аналіз доказів у справі надає підстави для висновку про те, що позивачем не доведено чинення йому перешкод у спілкуванні з дочкою, а тому підстав для задоволення позову в цій частині суд не вбачає. Разом з тим вирішуючи питання в частині позовних вимог про встановлення порядку участі у вихованні дитини, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.4,5,6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. 19.09.2016 року Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради було надано висновок № 01-058/946 вх «Про визначення способів участі батька, [PERSON] у вихованні малолітньої доньки [PERSON], [INFO]» згідно якого орган опіки вважає доцільним визначити порядок та спосіб участі у вихованні та спілкуванні гр. [PERSON] з малолітньою донькою [PERSON], [INFO], шляхом встановлення перебування дитини з батьком перші та треті вихідні дні місяця з 10.00 год. суботи до 19.00 год. неділі, половину зимових та два тижні влітку. При вирішенні вказаного питання суд враховує висновок № 01-058/946 вх. Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 19.09.2016 року проте вважає, що вимоги в частині встановлення перебування дитини з батьком перші та треті вихідні дні місяця з 10.00 год. суботи до 19.00 год. неділі не можуть бути задоволенні, оскільки позивачем не надано будь-яких доказів, щодо належності останньому нерухомого майна, умов його проживання, наявності вільного ліжка, окремої кімнати і т.п. Разом з тим, суд вважає, що позивач не позбавлений права зустрічатися з донькою в денний період часу, за попереднім погодженням з матір'ю дитини, відвідування в зазначені часи культурно-масові, спортивні, розважальні, оздоровчі заклади, якщо це не перешкоджає відвідуванню школи, спортивних та інших секцій. Також позивач будучи у щорічній відпустці, має право проводити свій вільний час з донькою, відвідувати з нею культурно-масові, спортивні, розважальні, оздоровчі заклади. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.142 Сімейного кодексу України діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину у дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно ч. 2 ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Крім того, ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ч.8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Отже, із системного тлумачення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст.ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Згідно ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. При викладених обставинах, з урахуванням висновку Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 01-05-8/946 вх. від 19.09.2016 року, а також беручи до уваги інтереси малолітньої дитини, суд вважає за необхідне зустрічний позов задовольнити частково, встановивши порядок та спосіб участі у вихованні та спілкуванні гр. [PERSON] з малолітньою донькою [PERSON], [INFO], шляхом систематичних побачень з 10 години ранку до 20 години вечора кожної субботи та у будь-який будній день за попередньою домовленістю з матір'ю, так як мати дитини також має право на спілкування з нею у вихідний день - неділю. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 2 ст. 3 ЦПК України зазначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. На підставі викладеного,

Outcome: partial