Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

21.10.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення часток у спільній сумісній власності подружжя, посилаючись на слідуючі обставини. Сторонам по справі, які на теперішній час є колишнім подружжям, оскільки шлюб між ними був розірваний рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 16.11.2015 року, належить на праві приватної спільної сумісної власності житловий будинок з будівлями та спорудами, розташований по вул. Миру №123 в с. Вишневе Татарбунарського району Одеської області ( на підставі договору дарування від 20.12.2003 року). При зверненні до приватного нотаріуса [PERSON] з приводу укладення та нотаріального посвідчення правочину з відчуження частки житлової будівлі, позивач отримав відмову у звязку з тим, що у правовстановлюючому документі, що посвідчує право власності на житлову будівлю не визначені частки, які належать кожному із співвласників у спільній сумісній власності. Посилаючись на норму ст.70 Сімейного кодексу України, яка передбачає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між подружжям в натурі, позивач просить визначити за сторонами по 1/2 частці у праві спільної сумісної власності подружжя на вищевказаний житловий будинок. Позивач в судове засідання не з'явився, однак від нього надійшла до суду заяву про слухання справи у його відсутність, повністю підтримуючи позовні вимоги (а.с.19). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилась, але направила до суду заяву з проханням заслухати справу у її відсутність, не заперечуючи проти вимог позову (а.с.20). Згідно з частиною 2 статті 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності з вимогами частини 2 статті 197 ЦПК України не здійснюється. Дослідивши позовну заяву та надані сторонами письмові докази, суд, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону та не порушує законних прав і інтересів сторін та інших осіб, відповідно до частини 4 статті 174 ЦПК України вважає можливим позов задовольнити з таких підстав. За загальним правилом (частина 1 статті 11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] 16 листопада 2015 року був розірваний на підставі рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 16.11.2015 року (а.с.4). Як вбачається з копії договору дарування від 20.12.2003 року, зареєстрованого в Татарбунарській державній нотаріальній конторі Одеської області в реєстрі за №6726 (а.с.5), [PERSON] подарував [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з дворовими спорудами, розташований по вул. Миру, 123 в с. Вишневе Татарбунарського району Одеської області, який належав дарувателю на підставі договору дарування (АЕЕ 964234 №4615/ 15.11.2001). З копії технічного паспорту на житловий будинок, розташований по вул. Миру, 123 в с. Вишневе Татарбунарського району Одеської області, виготовленого 20.06.2001 року (а.с.6-11) вбачається план будівлі, характеристика приміщень, план земельної ділянки, експлікація до плану будинку та характеристика будівель та споруд. Таким чином, на підставі вищезазначеного договору дарування, житловий будинок, розташований по вул. Миру, 123 в с. Вишневе Татарбунарського району Одеської області є спільною сумісною власністю позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON] Листом нотаріуса №1026/01-16 від 11.10.2016 року (а.с.12) повідомляється, що нотаріальною конторою відмовлено позивачу [PERSON] щодо вчинення правочину з відчуження частки житлового будинку за №123 в с. Вишневе Татарбунарського району Одеської області з причини невизначеності частки майна у житлового будинку, яка набувалась на час шлюбу у спільну сумісну власність подружжям. В звязку з відмовою нотаріуса посвідчення договору дарування вищезазначеного житлового будинку через невизначеність розміру частки, яка належить сторонам по справі, позивач вимушений звернутись до суду за захистом свого права. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Позивач на підставу своїх вимог посилається на статті 60, 70 СК України, а згідно зі статтею 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей СК), позивач в силу статті 10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до частини 3 статті 10, частини 1 статті 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до Конституції України, засади регулювання шлюбу і сімї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). У статті 3 СК України встановлено, що сімя створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сімєю. Рівність прав і обовязків у шлюбі та сімї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу та Цивільного кодексу України (далі СК України та ЦК України). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, незалежно від розірвання шлюбу, закріплено у статті 69 СК України. Відповідно до ч.2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до абз.3 п.5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, звернення стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою частки визначається рівними. За встановлених обставин, які підтверджуються дослідженими судом належними та допустимими доказами, які узгоджуються між собою, за відсутності заперечень відповідачки (а.с.20), суд вважає, що житловий будинок, розташований по вул. Миру, 123 в с. Вишневе Татарбунарського району Одеської області, який був подарований сторонам у період шлюбу, має правовий режим спільного сумісного майна з урахуванням вищезазначених вимог закону. Домовленості між позивачем та відповідачем як співвласниками житлового будинку про визначення або виділення частки із майна, що є у спільній сумісній власності, не було, тому частки у спільній сумісній власності кожного із співвласників нерухомого майна, а саме: житлового будинку, розташованого за вищезазначеною адресою, є рівними та становлять по 1/2 частині. Тому, суд вважає можливим задовольнити вимоги позову в повному обсязі.

Outcome: approved