Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

1 вересня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до ПАТ «[PERSON] Аваль», посилаючись на те, що рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 29 січня 2015 року та рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 25 липня 2015 року з відповідача стягнуто на його користь відсотки по вкладам, пеню та 3% річних від суми боргу згідно договору на вклад Універсальний № 20/02-02/19 від 14 травня 2008 року, договору на вклад Універсальний № 20/02-02/18 від 01 грудня 2008 року, договору на вклад Універсальний (поточний конвертаційний) № 20/02-02/09 від 24 лютого 2009 року, укладених між позивачем і відповідачем, однак станом на 31 серпня 2016 року відповідач не сплатив позивачу стягнуті суми коштів, таким чином ним повністю не виконані (прострочені) зобовязання відповідача, що витікають з вказаних договорів. Оскільки вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення, позивач просить стягнути з відповідача: за 365 днів прострочення повного виконання зобовязань (з 31.08.2015р. по 31.08.2016р.), що витікають з договору на вклад Універсальний № 20/02-02/19 від 14 травня 2008 року, пеню в сумі 267180 доларів США; за 365 днів прострочення повного виконання зобовязань (з 31.08.2015р. по 31.08.2016р.), що витікають з договору на вклад Універсальний № 20/02-02/18 від 1 грудня 2008 року, пеню в сумі 7774,50 євро; за 365 днів прострочення повного виконання зобовязань (з 31.08.2015р. по 31.08.2016р.), що витікають з договору на вклад Універсальний № 20/02-02/09 від 24 лютого 2009 року, пеню в сумі 219000 доларів США. Під час судового розгляду справи позивач [PERSON] та його представники [PERSON] і [PERSON] (а.с. 119), заявлений позов підтримали, просили його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі відповідної довіреності (а.с. 78, 117, 139, 162), заявлений позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні повністю з підстав, викладених у письмовому запереченні на позов (а.с.79-93), а саме тому що: 08.09.2016р. банк на виконання рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 29.01.2015 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 25.07.2016 року виплатив позивачу кошти в розмірі 5955,66 доларів США та 94,75 євро, тобто в повному обсязі виконав свої зобовязання перед позивачем за договорами на вклад; оскільки операція по видачі вкладнику коштів з його депозитного рахунку є переказом та на неї розповсюджуються норми спеціального закону про платіжні системи та переказ коштів та закону про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, якими встановлено, що відповідальність по договору про надання фінансових послуг, до яких відноситься договір банківського вкладу, визначається у самому договорі, враховуючи, що договорами на вклад між позивачем і відповідачем розмір пені встановлений на рівні 0,05% від неповернутої суми вкладу за кожен день прострочки, розмір пені, встановлений законом «Про захист прав споживачів» взагалі не може бути застосований до спірних правовідносин; крім того, пеня, у розмірі, обумовленому договором, вже була двічі стягнута з банку на користь позивача та перерахована банком позивачу, при цьому моментом виконання зобовязання щодо повернення суми вкладів є 19.02.2014р. тому розрахунок пені за період прострочення з 31.08.2015р. по 31.08.2016р., здійснений позивачем виходячи з вартості послуги (розміру вкладів), є необгрунтованим та не вірним; посилання позивача на постанову Верховного Суду України від 11.05.2016р. у справі № 6-37цс16 є безпідставними та висновки, висловлені у даній постанові, не можуть бути прийняті судом до уваги при розгляді даної справи; є підстави для зменшення розміру неустойки на підставі ст.551 ЦК України до розміру, що не перевищує розмір пені, встановлений договором; перебіг строку позовної давності у даному спорі розпочався з квітня 2009 року, отже станом на дату заявлення позивачем позову строки позовної давності для заявлення вимог за договорами на вклад вже давно сплинули, що є підставою для відмови у позові, про що представником відповідача подана окрема заява (а.с.76-77). Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі та проаналізувавши їх в сукупності, суд приходить до висновку про те, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення з наступних обґрунтувань. У відповідності з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч.ч.1, 2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 12 лютого 2014 року (а.с.12-18) встановлено, що 14 травня 2008 року [PERSON] уклав з ПАТ «[PERSON] Аваль» договір банківського вкладу № 20/02-02/19 строком на шість місяців, згідно умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти на загальну суму 24400 доларів США зі сплатою 21%. Дія договору продовжена до 14 травня 2009 року. 01 грудня 2008 року [PERSON] уклав з ПАТ «[PERSON] Аваль» договір банківського вкладу № 20/02-02/18 строком на шість місяців, згідно умов якого позивач передав відповідачу 710 євро зі сплатою 18 % річних. 24 лютого 2009 року [PERSON] уклав з ПАТ «[PERSON] Аваль» договір банківського вкладу № 20/02-02/09 строком на дванадцять місяців, згідно умов якого позивач передав відповідачу 20000 доларів США зі сплатою25 % річних. Звернення [PERSON] до ПАТ «[PERSON] Аваль» з вимогами про повернення коштів і нарахованих процентів після закінчення дії договорів банківського вкладу залишилися без задоволення, тому вказаним рішенням було стягнуто з відповідача на користь позивача суми депозитних вкладів за вказаними договорами, несплачені відсотки, пеню та три відсотки річних на загальну суму 66397,87 доларів США та 900,49 євро. Згідно наданих копій платіжних документів вказані суми були перераховані відповідачем на рахунок позивача 19 лютого 2014 року (а.с.99, 100). В звязку з несвоєчасним виконанням грошових зобов'язань по договорам на вклад [PERSON] у липні 2014 року звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача ПАТ «[PERSON] Аваль» пені та 3% річних від суми боргу, а також відсотки по вкладам, нараховані з моменту закінчення строків дії вкладів по день фактичного їх повернення. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 29 січня 2015 року (а.с.24-29) вказаний позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача: по договору на вклад Універсальний № 20/02-02/19 від 14 травня 2008 року суму відсотків у розмірі 24454,81 долари США, суму пені у розмірі 2513,20 доларів США, суму 3% річних від суми боргу у розмірі 717,96 доларів США; по договору на вклад Універсальний № 20/02-02/18 від 01 грудня 2008 року суму відсотків у розмірі 603,63 євро, суму пені у розмірі 72,10 євро, суму 3% річних від суми боргу у розмірі 20,89 євро; по договору на вклад Універсальний (поточний конвертаційний) № 20/02-02/09 від 24 лютого 2009 року суму відсотків у розмірі 19945,20 доларів США, суму пені у розмірі 2060 доларів США, суму 3% річних від суми боргу у розмірі 588,49 доларів США. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 25 липня 2016 року (а.с.39-44) рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 29 січня 2015 року скасоване в частині стягнення відсотків по вказаним договорам, та стягнуто з відповідача на користь позивача по договору на вклад Універсальний № 20/02-02/19 від 14 травня 2008 року суму відсотків у розмірі 63,30 доларів США, по договору на вклад Універсальний № 20/02-02/18 від 01 грудня 2008 року суму відсотків у розмірі 1,76 євро, по договору на вклад Універсальний № 20/02-02/09 від 24 лютого 2009 року суму відсотків у розмірі 12,71 доларів США. В іншій частині рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 29 січня 2015 року залишене без змін. Таким чином, вказаними рішеннями, які набрали законної сили, встановлено неповне виконання відповідачем зобовязань, що виникли з вказаних договорів. Стягнуті за вказаними рішеннями кошти були перераховані відповідачем позивачу 8 вересня 2016 року, тобто після звернення позивача до суду з даним позовом (а.с.107, 108). Згідно із ч.1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до статей 526, 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», залучення у вклади (депозити) коштів від фізичних осіб належить до банківських послуг. У відповідності до пунктів 13, 17, 19, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; належна якість товару, роботи або послуги - властивість продукції, яка відповідає вимогам, встановленим для цієї категорії продукції у нормативно-правових актах і нормативних документах, та умовам договору із споживачем. Частиною 5 ст. 10 Закону «Про захист прав споживачів» визначено, у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежність надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Дана правова позиція викладена в постановах Верховного суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16 та від 1 червня 2016 року у справі № 2558цс15 і відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права. Щодо вартості послуги, на яку нараховується пеня, та періоду її нарахування передбачена ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає наступне. Відповідно до ч.5 ст. 1061 ЦК України, проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанию з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти, визначені ст. 1061 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку, нового додаткового обов'язку, зокрема у вигляді сплати трьох процентів річних від простроченої суми. При цьому три проценти річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таке розуміння наведених норм відповідає висновкам Верховного Суду України про їх застосування, викладеним у постановах № 6-39цс13 від 29 травня 2013 року, № 6-140цс13 від 25 грудня 2013 року, № 6-247цс14 від 28 січня 2015 року та № 6-352цс16 від 6 квітня 2016 року. У правовій позиції по справі № 6-100цс14 від 3 вересня 2014 року Верховний Суд України вказав, що за правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Таким чином, оскільки за змістом приписів ст. ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу виконане відповідачем 19 лютого 2014 року а на день звернення позивача до суду з цим позовом відповідачем не було виконано обов'язок із виплати процентів на вклад та трьох відсотків річних, в розмірі, визначеному рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 29 січня 2015 року та рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 25 липня 2016 року, нарахування пені на суми вкладів, як вимагає позивач, є безпідставним, а з урахуванням викладеного сума пені складає: - по договору на вклад Універсальний № 20/02-02/19 від 14 травня 2008 року (63,30 доларів США + 717,96 доларів США) ? 3% ? 365 = 8555,60 доларів США; - по договору на вклад Універсальний № 20/02-02/18 від 1 грудня 2008 року (1,76 євро + 20,89 євро) ? 3% ? 365 = 248,20 євро; - по договору на вклад Універсальний № 20/02-02/09 від 24 лютого 2009 року (12,71 доларів США + 588,49 доларів США) ? 3% ? 365 = 6584,60 доларів США. Відповідно до ч. ч. 1.2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. За офіційним курсом Національного банку України станом на 29.12.2016 сума пені в гривнях становить: - по договору на вклад Універсальний № 20/02-02/19 від 14 травня 2008 року - 8555,60 доларів США ? 26,893158 грн. = 230087,11 грн.; - по договору на вклад Універсальний № 20/02-02/18 від 1 грудня 2008 року - 248,20 євро ? 27,971574 = 6942,54 грн.; - по договору на вклад Універсальний № 20/02-02/09 від 24 лютого 2009 року - 6584,60 доларів США ? 26,893158 грн. = 177080,69 грн. Суд не погоджується з доводами відповідача, зазначеними у письмовому запереченні на позов та висловленими представником відповідача у судовому засіданні в обгрунтування необхідності відмови у позові, оскільки вони суперечать наведеним вище правовим нормам та висновкам Верховного Суду України. Суд також вважає безпідставним посилання відповідача на сплив позовної давності у даному спорі, оскільки відповідно до ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, отже перебіг позовної давності щодо заявлених позивачем вимог почався заново з липня 2014 року, коли позивач звернувся з позовом у Октябрський районний суд м.Полтави. Крім того, на час звернення позивача до суду з даним позовом зобовязання відповідача по сплаті відсотків та трьох відсотків річних, що виникли з вищезазначених договорів на вклад, виконані не були, отже порушення права позивача тривало. Таким чином, зазначені вище суми пені підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України та ст. ст. 4, 5 Закону України «Про судовий збір» судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial