Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

20 вересня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ПрАТ «ДТРЗ» про визнання незаконним та скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що від 14.09.2015 року позивач працює у відповідача на посаді інженера з безпеки руху автотранспортного цеху. 19.08.2016 року наказом відповідача №606 позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності у виді догани та попередження про неповну службову відповідальність. Між тим, під час видання наказу відповідачем було порушено трудове законодавство, яке полягає у незазначенні у наказі підстав накладення стягнення, обставин вчинення проступку тощо. Викладені обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом про визнання незаконним і скасування наказу від 19.08.2016 року в частині накладеного на позивача стягнення (а.с.а.с. 2 4). У судовому засіданні позивач, його представник підтримали позовні вимоги і додатково просили відшкодувати витрати на правову допомогу в сумі 1\~700,00 грн. Представник відповідача у суді заперечував проти задоволення позову. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом було встановлено, що від 14.09.2015 року позивач працює у відповідача на посаді інженера з безпеки руху автотранспортного цеху (а.с. 6). 19 серпня 2016 року відповідачем було видано наказ № 606, згідно з пунктом 6 якого позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у виді догани та попередження про неповну службову відповідальність (а.с. 5). За загальним принципом, закріпленим частиною 1 статті 147 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), дисциплінарне стягнення може бути застосовано винятково за порушення трудової дисципліни. Таке порушення, у розумінні КЗпП, настає в разі недотримання працівником приписів статті 139 КЗпП, відповідно до якої працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Згідно з частиною 4 статті 149 КЗпП дисциплінарне стягнення оголошується у формі наказу (розпорядження). Наказ (розпорядження) про накладення на працівника дисциплінарного стягнення за своєю юридичною природою є рішенням відповідного суб'єкта згідно з його повноваженнями, яке спрямовано на регулювання трудових відносин у середині колективу, містить норми права (або правила), що були порушені, має персоніфікований характер і розрахований на одноразове застосування. Аналіз викладеного дає підстави для висновку про те, що наказ про накладення на працівника дисциплінарного стягнення є рішенням роботодавця, якому притаманні певні ознаки: стислий виклад обставин (причин) його видання, підстави його видання, зазначення конкретних норм, на яких воно ґрунтується, дата його видання, інші реквізити, які надають цьому розпорядчому акту індивідуальних рис. Зі змісту наказу від 19.08.2016 року № 606 вбачається, що його було видано «у звязку з тим, що 29 30 липня виявлений факт несанкціонованого виїзду автотранспорту з території підприємства з вантажем металобрухтом, а також беручи до уваги відсутність належного контролю за трудовою дисципліною...». Цим наказом до дисциплінарного стягнення різних видів було притягнуто сім працівників підприємства, зокрема й позивача (пункт 6). Таким чином, виданий наказ не містить наступних обовязкових його складових: - часу вчинення проступку (не зазначено рік); - підстав його видання (посилання на докази, що свідчать про вчинення проступку) письмові пояснення позивача, акт службового розслідування тощо; - конкретних норм (зокрема, посадової інструкції), які були порушені. Суд критично ставиться до посилань представника відповідача на висновок за результатами роботи комісії, який було надано суду в засіданні, оскільки він не містить дати його складання, а сам оспорюваний наказ посилань на такий висновок, що піддає сумніву факт існування такого висновку на час видання наказу. Ураховуючи викладене, суд доходиться висновку про обґрунтованість заявленого у справі позову. У порядку статті 88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація судових витрат останнього в сумі 551,20 грн. (а.с. 1). Що стосується вимоги позивача про відшкодування йому витрат на правову допомогу в сумі 1\~700,00 грн., то суд при цьому виходить з наступного. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за правилами Закону України від 20.12.2011 року №4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (далі Закон №4191-VI). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені, а відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У відповідності із Законом №4191-VI такі витрати обраховуються виходячи з кількості годин, витрачених фахівцем у галузі права, на надання конкретного обсягу правової допомоги. Між тим, з аналізу змісту розрахунку, наданого на підтвердження цих витрат позивачем, вбачається, що він не містить кількості годин, витрачених його представником. Замість цього розрахунок містить лише перелік послуг (видів послуг), наданих адвокатом, та їх загальна вартість, що не дає суду переконатися у правильності такого розрахунку. Відтак, суд не знаходить підстав для відшкодування позивачу вказаних витрат.

Outcome: approved