Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

21 серпня 2020 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом держави Україна\~в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області та Прокуратури Львівської області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Державна казначейська служба України в якій просить суд стягнути з держави Україна на її користь моральну шкоду завдану незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури у розмірі 278\~657 грн. із Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 30.04.2014 відносно неї було розпочато кримінальне провадження за ч. 1 ст. 172 та ч. 1 ст. 366 КК України, а вже 28.07.2014 їй повідомлено про підозру за цими статтями кримінального закону. В подальшому, вироком суду від 18.11.2016 її було визнано винною за цими статтями та призначено покарання. Разом з тим, ухвалою Львівського апеляційного суду від 02.07.2019 вказаний вирок було скасовано, а кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю у її діях складу кримінального правопорушення. Посилаючись на норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначила моральну шкоду у розмірі кратному до мінімальної заробітної плати та кількості місяців перебування під судом і слідством, яка становить 278\~657 грн. Ухвалою судді від 25.08.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 17.09.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву від Головного управління Національної поліції у Львівській області в якому представник просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, оскільки будь-яких доказів моральних страждань позивач не надає, що свідчить про відсутність такої шкоди. Крім того, вказує на те, що належним відповідачем у цій справі є саме Державного казначейства України. Ухвалою суду від 05.10.2020 закрито підготовче засідання у справі та призначено справу до судового розгляду. 02.12.2020 до суду надійшли письмові пояснення від Львівської обласної прокуратури, де представник просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач не довела належними та допустимими доказами факт заподіяння їй моральних чи фізичних страждань. 17.12.2020 від представника позивача надійшли додаткові письмові пояснення в яких він наголошує на необхідності відшкодування моральної шкоди незалежно від факту застосування запобіжного заходу та обґрунтовує період часу, протягом якого нарахована сума моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача підтримав свої позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві та просив їх задовольнити. Представник прокуратури просила у задоволенні позову відмовити, оскільки вважала недоведеним факт заподіяння моральної шкоди. Представник ГУ НП у Львівській області та третьої особи Державної казначейської служби України не забезпечила явку свого представника у судове засідання, однак суд ухвалив проводити розгляд справи без їх участі, оскільки такі були повідомлені належним чином, а їх неявка не перешкоджає судовому розгляду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. 28 липня 2014 року [PERSON] повідомлено про підозру за ч. 1 ст. 172 та ч. 1 ст. 366 КК України, оскільки за версією органу досудового розслідування вона вчинила грубе порушення законодавства про працю та службове підроблення, тобто складання і видачу службовою особою завідомо неправдивих документів (а.с. 14). 22 серпня 2014 року прокурор Кам`янка-Бузького району затвердила обвинувальний акт відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 172 та ч. 1 ст. 366 КК України та скерувала його до суду (а.с. 15). Вироком Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 18.11.2016 [PERSON] визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 172 та ч. 1 ст. 366 КК України та призначено їй покарання у виді 1 року позбавлення волі з позбавленням права займатися відповідним видом діяльності строком на 1 рік. Одночасно, суд звільнив [PERSON] від відбування основного покарання з випробуванням строком на один рік і поклав обов`язки не виїжджати за межі України без дозволу органу кримінально виконавчої інспекції та періодично з`являтися для реєстрації (а.с. 16-17). Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 06.03.2017 вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 18.11.2016 скасовано, а кримінальне провадження за ч. 1 ст. 172 та ч. 1 ст. 366 КК України закрито у зв`язку з відсутністю у її діях складу кримінального правопорушення (а.с. 18-21). Постановою Верховного Суду від 19.06.2018 ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 06.03.2017 в частині ч. 1 ст. 172 КК України скасовано і призначено новий апеляційний розгляд, а в іншій частині ухвалу залишено без змін (а.с. 22-24). Ухвалою Львівського апеляційного суду від 02.07.2019 вирок Кам`янка-Бузького районного суду від 18.11.2016 в частині обвинувачення [PERSON] за ч. 1 ст. 172 КК України скасовано та закрито кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю у її діях складу кримінального правопорушення (а.с. 25-29). Згідно зі статтею 56 Конституції України гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною 1 статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. А частина 7 цієї статті передбачає, що порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Спеціальним законом, яким є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у статті 2 визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає зокрема у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. З огляду на зазначені норми права, суд вважає, що оскільки кримінальне провадження відносно [PERSON] було закрито саме у зв`язку з відсутністю у її діях складу кримінального правопорушення, то мали місце незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури та суду, що в свою чергу є правовою підставою для відшкодування завданої шкоди. Оцінюючи посилання представника прокуратури та поліції щодо відсутності доказів завдання такої шкоди, суд вважає їх безпідставними, так як у випадку незаконного кримінального переслідування, право особи отримати відшкодування моральної шкоди виникає внаслідок прямих норм закону. Суд вважає, що сам факт незаконного кримінального переслідування створює такі вимушені життєві зміни та переживання, що є моральною шкоду за критерієм душевних страждань, що зазнає фізична особа. Визначаючи розмір такої моральної шкоди, суд виходить з норми статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», де передбачено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відтак, враховуючи, що з моменту пред`явлення [PERSON] підозри (28.07.2014) до моменту повного закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю у її діях складу кримінального правопорушення (02.07.2019) пройшло повних 59 місяців, а розмір мінімальної заробітної плати станом на момент звернення позивачки до суду становив 4723,00 грн., то позивачка вірно визначила розмір моральної шкоди на рівні 278\~657,00 грн., який і підлягає стягненню на її користь. Оцінюючи аргумент представника прокуратури та поліції щодо неналежного відповідача у справі, суд у відповідності до п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України вважає за недоцільне мотивувати безпідставність такого посилання, так як у даному випадку є усталена судова практика Верховного Суду висловлена зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, провадження 14-515цс19, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 591/5911/17, від 23 вересня 2020 року у справі № 626/608/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 646/1806/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 340/451/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 366/2026/18, від 11 березня 2019 року у справі № 629/795/19. Відповідно до цієї судової практики належним відповідачем у цій категорії справ є саме держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди). Тому, такі доводи суд відхиляє. А вирішуючи питання про формулювання резолютивної частини рішення суду, суд виходив з того, що сформульована позивача позовна вимога про стягнення шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку є фактично встановленням порядку виконання рішення, тому вважає таке формулювання некоректним. Водночас, суд вважає, що вірним буде формулювання яким передбачити стягнення з Державного бюджету України на користь позивачки відповідної суми коштів. Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду висловленою у постанові №303/3973/17 від 28.10.2020. Однак, суд вважає, що вказані обставини не зумовлюють часткового задоволення позову, оскільки не змінюють суми позовних вимог, які просить стягнути позивачка.

Outcome: approved