Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

21.02.2014 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів, в якому просив визнати недійсним договір поруки № 534 від 29 січня 2010 року укладений між Кредитною спілкою профспілок МВС України та [PERSON] В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 29 січня 2010 року між Кредитною спілкою профспілок МВС України та [PERSON] було укладено кредитний договір №3803-Д, відповідно до умов якого Позичальник отримав у Позивача кредит у сумі 40000,00 гривень строком на 36 фактичних місяців. Позивач посилається на те, що з метою виконання вказаного вище Кредитного договору, 29.01.2010 року між Кредитною спілкою профспілок МВС України та [PERSON] укладено договір поруки № 534 . Позивач зазначає, що згоди на укладання вказаного вище Договору поруки та як наслідок покладання на нього відповідних обов»язків, що випливають з даного Договору поруки, він не надавав. Вважає, що спірний договір має бути визнаний недійсним з підстав передбачений ст.ст.203,511, 215 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Відповідач-1 в судовому засіданні проти позову заперечував посилаючись на те, що [PERSON] погоджувався з такими умовами надання кредиту, про що він засвідчив у своїй заяві-анкеті № 329 на отримання кредиту, та власноруч запропонував в забезпечення виконання умов Кредитного договору , укласти договір поруки з його колегами по службі [PERSON] і [PERSON] Зважаючи на викладене, відповідач-1 просив відмовити в задоволені позову посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Також звернув увагу, що даний позов подано з метою затягування розгляду справи про стягнення кредитної заборгованості, що знаходиться в провадженні Солом»янського районного суду м.Києва з квітня 2013 року. Відповідач-2 в судове засідання не з»явився, проте подав заяву про слухання справи у його відсутності та позов визнав в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши наявні матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 29 січня 2010 року між Кредитною спілкою профспілок МВС України та [PERSON] було укладено кредитний договір №3803-Д, відповідно до умов якого Позичальник отримав у Позивача кредит в сумі 40000,00 гривень строком на 36 фактичних місяців (а.с.6-9). В метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним вище Кредитним договором, 29 січня 2010 року між Кредитною спілкою профспілок МВС України та [PERSON] був укладений договір поруки № 534, згідно з яким відповідач-2 виступив поручителем за зобов»язаннями позивача. Згідно п.2.2 Договору поруки, відповідальність поручителя та позичальника є солідарною (а.с.10). В обгрунтування позову позивач посилався на те, що Договір поруки №534 від 29.01.2010 року укладено з порушенням прав позивача, як позичальника, оскільки згоди на укладання даного Договору поруки та як наслідок покладання на нього відповідних обов»язків, що випливають з нього та вимог ст. 556 ЦК України , він не надавав. Суд не погоджується з доводами позивача в обґрунтування заявленого позову, виходячи з наступного. Згідно заяви-анкети № 329 від 22.12.2009 року на отримання кредиту вбачається, що [PERSON] в забезпечення виконання Кредитного договору та повернення позики запропонував поруку в особі своїх колег [PERSON] та [PERSON] (а.с.48). Умовами Розділу 4 Кредитного договору передбачено види забезпечення кредиту. Зокрема, п.4.1. зазначено, що зобов»язання позичальника щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом забезпечується порукою [PERSON], [PERSON]. З умовами Кредитного договору позивач був обізнаний, про що свідчить його підпис на кожному аркуші договору ( а.с. 7-9). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей Таким чином, твердження позивача про те, що договір поруки № 534 від 29.01.2010 року укладений без його відома і його згоди спростовується наданою заявою-анкетою № 329 від 22.12.2009 року на отримання кредиту та кредитним договором № 3803-Д від 29.01.2010 pоку, укладеним між кредитною спілкою і [PERSON], в якому п. 4.1 та п.5.1.5 прямо вказують на забезпечення зобов'язання за кредитом порукою [PERSON] і [PERSON] Посилання позивача на порушення його прав, як позичальника щодо відсутності його згоди щодо покладення на нього обов»язків, що виникають внаслідок укладання договору поруки ( ст.511, 556 ЦК України), суд також вважає безпідставними. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд вважає, що заявлені вимоги позивача недоведені та не підтверджені належними доказами. З огляду на викладене вище, суд не приймає заяву відповідача-2 про визнання позову, оскільки вона суперечить вимогам закону. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed