Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

20.09.2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею за набувальною давністю право власності на 2/3 ідеальної частини житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] , який належав на праві власності [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позовних вимог вказує, що їй на праві власності належить 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Після отримання нею свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/3 частки житлового будинку, сином [PERSON] , [PERSON] та іншим спадкоємцем не було зареєстровано. Від спільних знайомих позивачу стало відомо, що [INFO] [PERSON] помер у віці 87 років, у зв`язку з чим позивачу не відомо хто є власником його частки житлового будинку станом на сьогодні. Позивач з 1997 року після оформлення права власності на 1/3 частку житлового будинку стала проживати у житловому будинку. Не зважаючи на те, що у позивача було оформлено право власності на 1/3 житлового будинку, остання у весь час проживала, користувалась, доглядала, утримувала увесь житловий будинок, оскільки інші власники 2/3 частки житлового будинку не користувались та він продовжував бути зареєстрований за попереднім власником [PERSON] .. Про те, що позивач проживає у житловому будинку було відомо усім сусідам, крім того позивач сплачувала комунальні послуги за користування будинком, що також свідчить про відкритість володіння. Рахуючи, що позивач володіє будинком і користується ним з 1997 року, вважає себе фактичним власником, тобто постійно, добросовісно і безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на 2/3 вказаного домоволодіння за набувальною давністю. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві. Позивачка в подальшому в судове засідання не з`явилася, її інтереси представляв її представник. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, в справі наявна заява про розгляд справи без участі його представника. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] була власником житлового будинку [ADDRESS] . Право власності на житловий будинок [PERSON] набула на підставі свідоцтва про право власності, виданого 10 травня 1990 року виконавчим комітетом Ружинської селищної ради народних депутатів, яке було зареєстровано у Бердичівському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу під № 2 стор. 23 р. № 286 (а.с.69). Відповідно заповіту від 06.03.1995 року посвідченого Виконавчим комітетом Ружинської селищної ради народних депутатів Ружинського району Житомирської області та внесеного до реєстру за №12, вбачається, що [PERSON] на випадок своєї смерті все своє майно заповіла [PERSON] (а.с.12). [INFO] , [PERSON] померла в с.Заріччя Ружинського району Житомирської області, що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Ружинського району (а.с.65). Після смерті [PERSON] , Ружинською державною нотаріальною конторою, [PERSON] , 30 вересня 1997 року було видана свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Відповідно до зазначеного свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивач набув права власності на 1/3 частки житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] , що підтверджується самим свідоцтвом з відповідною відміткою МБТІ м. Бердичів та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за номером 177567846 (а.с.13-15). Згідно спадкової справи №104-95р. заведеної Ружинською державною нотаріальною конторою, щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , вбачається, що позивачка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, та оформила свої спадкові права на 1/3 частки житлового будинку. Із заявами про прийняття спадщини, після смерті [PERSON] до нотаріальної контори також звернулися:чоловік померлої [PERSON] , та син [PERSON] , жителі м.Добропілля Донецької області, але не оформили свої спадкові права у встановлений законодавством порядок (а.с.62-73). Це підтверджується листом - відповіддю КП «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради № 556 від 04 жовтня 2019 року, відповідно до якого станом на 31 грудня 2012 року право власності на житловий будинок зареєстровано за померлою [PERSON] 2/3 ідеальних частин та за позивачем 1/3 частки. Відсутність реєстрації права власності на 2/3 частки житлового будинку за [PERSON] та іншим спадкоємцем підтверджується відповіддю Виконавчого комітету Ружинської селищної Ради Житомирської області № 971 від 02 жовтня 2019 року (а.с.19). Відповідно копії актового запису про смерть №114 від 15.05.2012 року наданого Ружинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного Міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Хмельницький), [PERSON] помер [INFO] у м.Білозерське Донецької області (а.с.60-61). Позивачкою надано копію довідки МКП «Господарник»№112 від 27.01.2020 року та квитанція щодо сплати земельного податку, копія квитанції щодо сплати послуг за енергопостачання, копія довідки 278 про розмір платежів за користування природним газом виданих на ім`я [PERSON] , на підтвердження того, що позивач сплачувала комунальні послуги за користування будинком (а.с.79-81). Свідки [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що проживають по сусідству з позивачкою [PERSON] , яка проживає в даному будинку після смерті [PERSON] , позивачка доглядає та утримує житловий будинок, сплачує комунальні платежі. Свідкам відомо, що в померлої [PERSON] був чоловік та син, але вони дуже давно виїхали в Донецьку область, та не приїздили до неї. Місце їх перебування на данний час невідоме. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 41 Конституції України, главою 24 ЦК України встановлено, що право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Отже, для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Звертаючись до суду позивач указує на те, що більше 10 років відкрито користується та проживає у спірному будинку, а тому просить визнати за нею право власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. Виняток прямо передбачено законом - це наявність між набувачем і власником договору, строк дії якого закінчився, а власник не заявив позову про витребування цього майна. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України, добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Посилання на те, що 2/3 ідеальних частини житлового будинку що розташований по [ADDRESS] зареєстровано за громадянином [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, підтверджує, що позивач знала, що володіє чужим майном. Тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання нерухомого майна не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України. З урахуванням ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у справі суд також врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 31.01.2019 по справі № 225/2258/17. Крім того,суд враховує вимоги ст.41Конституції України,відповідно до змісту якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Аналогічний принцип непорушності права власності закріплений і в ст. 321 ЦК України. Також суд звертає увагу на той факт, що позивач не позбавлений можливості набути права власності на частину житлового будинку оформивши її в нотаріальній конторі відповідно до заповіту. Суд із урахуванням вказаних норм матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов висновку про те, що [PERSON] не довела наявності підстав для набуття права власності на нерухоме майно за давністю володіння, а тому позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed