Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

20 липня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому проситьзобовязати їх усунути перешкоди у користуванні квартирою № 22 в будинку № 151 по пр. Миру в м. Чернігові шляхом виселення та заборони користуватися цим приміщенням. 31 серпня 2015 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON], в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] 08 квітня 2014 року. Ухвалою суду від 06.01.2016, яка набрала законної сили, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, залишений без розгляду. Протокольною ухвалою суду від 14.04.2016 у прийнятті зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, відмовлено у звязку з подачею відповідачем даного позову після початку розгляду судом справи по суті. У судовому засіданні представники позивача позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні, мотивуючи це обставинами, викладеними у зустрічному позові про визнання договору дарування недійсним. Відповідачі [PERSON], [PERSON] на неодноразові виклики до суду не зявилися, про час і місце розгляду справи оповіщались у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомили. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, показання свідків,дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору дарування квартири від 08.04.2014 [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар двокімнатну квартиру, яка має 61,1 кв.м загальної площі, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 99-100). Право власності на дану квартиру було зареєстровано позивачем 08.04.2014 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 101). Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 11 від 22.01.2007 «Про переведення квартир з житлового фонду до нежилого в Деснянському районі» було переведено з житлового фонду до нежитлового квартиру № 22 житлового будинку № 151 по проспекту Миру (а.с. 142). Як убачається з акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта, затвердженого рішенням міськвиконкому від 21.04.2008 № 98, та архітектурно-планувального завдання (АПЗ) № 131, затвердженого начальником управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради від 06.09.2007, спірне приміщення за адресою: [ADDRESS], а саме магазин непродовольчих товарів по пр. Миру, 151 в м. Чернігові прийнятий в експлуатацію (а.с. 63-66). Згідно з ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК Українивласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як убачається з вказаних правових норм та положень Глави 6 Житлового кодексу України необхідною умовою для усунення власником нерухомого майна перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном шляхом виселення є проживання особи, яка створює такі перешкоди, без відповідних правових підстав. У ході судового розгляду встановлено та визнається сторонами, що відповідачі фактично не проживають у приміщенні за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, оскільки предметом даного позову є усунення перешкод у користуванні квартирою № 22 в будинку № 151 по пр. Миру в м. Чернігові саме шляхом виселення, правові підстави для його задоволення відсутні. У статті 60 ЦПК України на кожну зі сторін покладений обовязок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні доказів, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення і суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Оскільки факт користування приміщенням магазину по пр. Миру, 151 у м. Чернігові [PERSON] заперечується, а в показаннях допитаних у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] та матеріалах справи не знайшли свого підтвердження доводи позивача про користування відповідачами цим приміщенням, сам по собі поодинокий випадок перебування їх у спірному приміщенні, що стався 24.06.2015 та про що складений протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується), не може бути визнаний достатнім доказом незаконного користування майном позивача. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed