Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

21 березня 2014 року позивач звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], [PERSON], згідно якого просив суд ухвалити рішення, яким стягнути на його користь з [PERSON] грошові кошти у сумі 27000,00 грн., та з [PERSON] штраф у сумі 500 грн. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначив, що11 січня 2011 року між ним та [PERSON] укладений договір доручення, відповідно до якого, [PERSON] організував відправлення вантажу позивача з 18 березня 2011 року по 26 квітня 2011 року на загальну суму 27000,00 грн. на адресу [PERSON] через Одеську філію Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова пошта». У порушення умов зазначеного договору, [PERSON] не надав позивачу відповідні підтверджуючі документи з одержання вантажу [PERSON], що стало підставою для виставлення йому вимоги про належне виконання зобов'язань та сплати штрафу на суму 500 грн. у строк до 10 квітня 2014 року. Також позивач направив [PERSON] вимогу щодо оплати одержаного товару на загальну суму 27000,00 грн. у строк до 21 березня 2014 року. Проте відповідачами вказані вимоги залишено без відповіді. В обумовлені строки грошові кошти позивачу не сплачено, в зв'язку з чим позивач змушений звернутись із зазначеним позовом за захистом своїх порушених прав. Представник позивача у судове засідання з'явилась, позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити позов у повному обсязі з підстав наведених в позовній заяві та зафіксованих технічними засобами судового засідання. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судове засідання з'явився, позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив суд повністю відмовити у задоволенні позову обґрунтовуючи свої заперечення тим, що позивачем не надано доказів укладання з [PERSON] договору купівлі-продажу, а надані транспортні накладні не відповідають дійсності, оскільки подані до суду у неналежно завірених копіях, тому й підстави для оплати товару відсутні. А також просив задовольнити його заяву про стягнення з позивача на користь [PERSON] судових витрат. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час, місце і дату судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, надавши до суду заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності. У зазначеному клопотанні відповідач підтвердив факт укладання 11 січня 2011 року між ним та позивачем договору доручення, відповідно до якого, [PERSON] організував відправлення вантажу позивачу. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Нова пошта» в особі Одеської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова пошта» в судове засідання не з`явився, про час, місце і дату судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяв та клопотань про порядок розгляду справи до суду не надходило. Мотиви та додаткові доводи сторін зафіксовані технічними засобами судового засідання. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає, що в матеріалах справи достатньо доказів щодо визначення та оцінки правовідносин сторін, позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 11 січня 2011 року між позивачем та [PERSON] укладений договір доручення, відповідно до якого, [PERSON] зобов'язаний організувати відправлення вантажів кур'єрськими службами доставки позивача на адресу третіх осіб, пересвідчитись у одержані з наданням позивачу відповідних підтверджуючих документів. На виконання цього договору [PERSON] організував відправлення через Одеську філії ТОВ «Нова пошта» на адресу [PERSON] наступних вантажів (будівельні матеріали в асортименті) на загальну суму 27000,00 грн.: · 18 березня 2011 року за транспортною накладною № 10003075102 на суму 3000,00 грн., що одержана [PERSON] 19 березня 2011 року; · 22 березня 2011 року за транспортною накладною № 10003075110 на суму 3000,00 грн., що одержана [PERSON] 23 березня 2011 року; · 23 березня 2011 року за транспортною накладною № 10003075120 на суму 3000,00 грн., що одержана [PERSON] 24 березня 2011 року; · 28 березня 2011 року за транспортною накладною № 10002552227 на суму 3000,00 грн., що одержана [PERSON] 30 березня 2011 року; · 29 березня 2011 року за транспортною накладною № 10002552222 на суму 3000,00 грн., що одержана [PERSON] 30 березня 2011 року; · 14 квітня 2011 року за транспортною накладною № 10003075752 на суму 3000,00 грн., що одержана [PERSON] 15 квітня 2011 року; · 15 квітня 2011 року за транспортною накладною № 10003075781 на суму 3000,00 грн., що одержана [PERSON] 20 квітня 2011 року; · 18 квітня 2011 року за транспортною накладною № 10003075763 на суму 3000,00 грн., що одержана [PERSON] 20 квітня 2011 року; · 26 квітня 2011 року за транспортною накладною № 10003476002 на суму 3000,00 грн., що одержана [PERSON] 26 квітня 2011 року. У порушення п. 4 договору доручення від 11 січня 2011 року, [PERSON] не пересвідчився у одержанні вантажу [PERSON], та не надав позивачу підтверджуючі одержання вантажу документи. Вказане стало підставою для виставлення йому письмової вимоги № 0104/14 від 01 квітня 2014 року про надання підтверджуючих виконання договору документів (а саме транспортних накладних) та сплати штрафу на суму 500 грн., як то передбачено п. 10 договору доручення, у строк до 10 квітня 2014 року. Вимогу [PERSON] одержав 01.04.14 під розписку, проте її залишено без відповіді. Вказаний вантаж [PERSON] отримав, про що свідчить його підпис у транспортних накладних, копії яких надані позивачу Одеською філією ТОВ «Нова пошта» й залучені позивачем до позову. [PERSON], прийнявши товар, своїми діями частково виконав зобов'язання за договором купівлі-продажу, а саме, передбачені ст. 689 ЦК України, згідно якої покупець зобов'язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Однак, він не оплатив його, тому 14 березня 2014 року йому виставлено письмову вимогу № 2555 від 14 березня 2014 року щодо оплати одержаного товару на загальну суму 27000,00 грн. із встановленням строку виконання до 21 березня 2014 року, проте її залишено без відповіді. Відповідно до статті 11 ЦК України Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, між позивачем та [PERSON] за договором доручення виникли договірні зобов'язання, передбачені статтею 1000 ЦК України, а саме: за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Між позивачем та [PERSON] виникли цивільні правовідносини, у зв'язку з чим, в силу ст. ст. 11, 509 ЦК України, виникли відповідні договірні зобов'язання, передбачені ст. 655 ЦК України, а саме: за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до пункта 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. При цьому, зобов'язання позивача з передачі товару, як то передбачено статтею 664 ЦК України, повністю виконано, що підтверджується підписом покупця у транспортних накладних, згідно статті 545 ЦК України. Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно пункту 2 ст. 615 ЦКУ України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться . Згідно ч. 2 статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені відповідними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 4 цієї статті, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно п. 27 зазначеної Постанови, враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. 58, 59 ЦПК України). За таких обставин, враховуючи принцип обов'язковості виконання зобов'язання, принцип недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов'язання, суд задовольняє позов у повному обсязі. При цьому суд критично оцінює вимоги представника відповідача [PERSON] - [PERSON] щодо стягнення на його користь з позивача судових витрат, оскільки суд виходить із принципу диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого ст. 11 ЦПК України, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так як відповідач у справі не звернувся до суду з зустрічними вимогами, які б стосувались предмету спору та були прийняті судом, суд не може розглядати зазначену вимогу, заявлені представником відповідача. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується судом відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved