Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

1.Позиція позивача. В лютому 2019 року до провадження Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов зазначений позов, за яким позивач - [PERSON] заявила позовні вимоги, а саме: - стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь позивача на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/6 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи від дня пред`явлення позовної заяви до суду і до досягнення сином повноліття; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь позивача на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/6 частки з усіх видів його заробітку(доходу), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи стягувати від дня пред`явлення позовної заяви до суду і до закінчення сином навчання, тобто до [INFO] включно. В обґрунтування позову позивач зазначила, що з відповідачем по справі [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано в установленому законом порядку за рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2016 року. Від шлюбних відносин з відповідачем мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого Дзержинівською сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області, актовий запис № 2. Також від шлюбу з відповідачем мають повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження сина серії [NUMBER] виданого Дзержинівською сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області, актовий запис № 2, який є студентом 2-го курсу Відокремленого підрозділу «Дніпровський факультету менеджменту і бізнесу Київського університету культури». Син навчається на стаціонарній формі навчання та не має ніякого джерела доходів. 2. Позиція відповідача. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно з вимогами ст.130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, судова повістка - виклик направлена відповідачеві на останню відому суду адресу і в силу ст.131 ЦПК України вважається доставленою, на підставі ст. 223 ЦПК України суд вважає причини неявки відповідача неповажними. 3. Процесуальні питання пов`язанні з розглядом справи. 08.02.2019 року позивач [PERSON] звернулась до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом. 27.03.2019 року ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрито справу в порядку спрощеного позовного провадження. Третя особа [PERSON] подав заяву про проведення судового розгляду за своєю відсутності. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. 4. Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі який розірвано рішенням від 29 квітня 2016 року Солонянського районного суду Дніпропетровської області (а.с. 7). Від шлюбу мають двох дітей: -малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] виданого Дзержинською сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області, актовий запис № 2 (а.с. 9); -повнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] виданого Дзержинською сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області, актовий запис № 2 (а.с. 5). [PERSON] , [INFO] є студентом 2-го курсу Відокремленого підрозділу «Дніпровський факультет менеджменту і бізнесу Київського університету культури», навчається на стаціонарній формі навчання, що підтверджено довідкою від 24 січня 2019 року (а.с. 11). Відповідно до довідки ТОВ «ЄРЦ КП» № 3/2873 від 05.02.2019 року про реєстрацію та склад сім`ї [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4). Відповідно до акту про проживання без реєстрації від 07 лютого 2019 року діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] проживають з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Відповідно до довідки виданої Кам`янським міським центром зайнятості [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] перебуває на обліку як безробітна в Кам`янському МЦЗ з 01 серпня 2018 року (а.с. 12). 5. Правові норми законодавства застосовані судом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Положеннями ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція) передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У відповідності до статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Пленум Верховного Суду України в п. 17 своєї Постанови від 15.05.2006 року №3 роз`яснив судам, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальний стан сторін, стан здоров`я дітей, наявність на утриманні у платника аліментів інших неповнолітніх дітей та інших непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до ст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При встановленні розміру аліментів, суд керується вимогами ст.182 СК України та роз`ясненнями, які містяться в п.17 Постанови пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», та вирішуючи питання щодо розміру аліментів враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Так, відповідно до ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Згідно до ч. 3 ст. 199 СК України, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно зі ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Лише та обставина, що на батьків покладено обов`язок утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, сама по собі не може бути підставою для задоволення позовних вимог. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ що батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Згідно з приписом ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. 7. Висновки та мотиви прийнятого рішення. Не визнання відповідачем позову суперечить закону і порушує права дитини, свободи чи інтереси інших осіб, тому позовні вимоги про стягнення аліментів суд визнає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Передбачених законом підстав для звільнення [PERSON] від обов`язку утримання дитини судом не встановлено. Домовленості між батьками, щодо способу утримання дітей не досягнуто. Оцінивши надані докази по справі, суд дійшов висновку, що [PERSON] не в повному обсязі виконує у відношенні своїх дітей передбачені сімейним законодавством батьківські обов`язки з їх утримання, чим порушує право дитини на достатній рівень життя. Суду не надано дані про наявність на утриманні відповідача інших неповнолітніх дітей, або інших осіб, а також доказів та обґрунтувань, які б свідчили про наявність підстав для звільнення від обов`язку утримувати свою неповнолітню дитину [PERSON] , та повнолітнього сина [PERSON] , що продовжує навчання. При визначенні розміру аліментів на одну дитину, суд враховує, що відповідач за віком віднесений до категорії працездатних осіб, доказів які б це спростували до суду не подано. Також відповідачем не подано доказів які б спростували його можливість утримувати повнолітнього сина [PERSON] на період його навчання, а тому і в цій частині з врахуванням вищенаведеного позовні вимоги є обґрунтованими. За таких обставин проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципу справедливості та розумності та з урахуванням потреб синів відповідача, та заявлений розмір позивачем що у сукупності на двох дітей не перевищує 1/3 частину доходу (заробітку) відповідача, що з боку позивача заявлено про відсутність місця роботи, знаходження на її утриманні двох синів, та відсутність у синів самостійного доходу, відсутність доказів які б спростовували можливість відповідача сплачувати заявлені аліменти, а тому суд визначає, що розмір аліментів в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання синів є обґрунтованим, та підлягає задоволенню. 8. Розподіл судових витрат між сторонами. Щодо стягнення судових витрат відповідно до ст.141ЦПК України, у зв`язку з задоволенням позову, з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь держави 1 681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одну) гривню 60 копійок, як суму судового збору за дві позовні вимоги.

Outcome: approved