Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

1 червня 2021 року, [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому, посилаючись на факт тривалого не проживання без поважних причин, понад один рік, відповідача, свого колишнього чоловіка, шлюб з яким був розірваний рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 25.06.2018 р., яке набрало законної сили 26.07.2018 р. - в квартирі [ADDRESS] , яка, як стверджує позивачка, належить їй на праві власності, на підставі ордеру на службове жиле приміщення серії АХ № 2 від 30.12.2011 р., виданого згідно рішення виконкому Авангардівської с/р Овідіопольського району Одеської області № 563 від 23.12.2011 р., і який до сьогодні зареєстрований, однак не проживає за вказаною адресою, не сплачуючи за комунальні послуги, не беручи участь в утриманні житла, у вказаній квартирі відсутні будь-які особисті речі відповідача, а будь-яких угод щодо користування спірною квартирою між сторонами не укладалось, реєстрація відповідача у її квартирі порушує її право на вільне розпорядження і користування своїм власним неруховим майном, при чому, вона в свою чергу, не створювала жодних перешкод відповідачу у користуванні спірною квартирою, яка належить їй на праві власності, а навпаки, відповідач добровільно визначив собі інше місце проживання та вказаною квартирою не користується більше 4-х років без поважних причин, просила суд, визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , встановити порядок виконання рішення суду після набрання ним законної сили, вказане рішення є підставою для Авангардівської с/р Овідіопольського району Одеської області для зняття з реєстраційного обліку проживання відповідача за вищевказаною адресою та стягнути з відповідача на свою користь суму сплаченого судового збору у розмірі 908 грн. В судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали свій позов, який просили задовольнити повністю. Відповідач в судовому засіданні категорично заперечував проти задоволення безпідставного позову, наполягаючи, що спірна квартира [ADDRESS] не належить і ніколи не належала позивачці на праві власності, адже є службовим житлом, яке було виділено на ім`я позивачки на підставі ордеру на службове жиле приміщення серії АХ № 2 від 30.12.2011 р., виданого згідно рішення виконкому Авангардівської с/р Овідіопольського району Одеської області № 563 від 23.12.2011 р. під час її служби в органах СБУ, звідки вона звільнилась, і де проходив службу і він, перебуваючи зараз на пенсії. З зазначених підстав, позивачка не має права вимагати визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] з причин його неповажної причини не проживання у вказаній квартирі, пояснивши суду, з дати видачі вищевказаного ордеру на службове приміщення серії АХ № 2 від 30.12.2011 р., їхня, на той час сім`я, ніколи не проживали у вказаній квартирі, так як спірну квартиру позивачка постійно здавала в оренду третім особам за грошову винагороду, а не проживання його у вказаній квартирі понад один рік і більше пояснюється поважними і непереборними причинами, а саме тим, що позивачка штучно перешкоджала у користуванні квартирою, наказавши орендодавцям не впускати його у зазначену квартирі, в якій сама вона та їхні діти ніколи не проживали з моменту отримання вказаного вище ордеру на службове приміщення 30.12.2011 р., постійно проживаючи за адресою своїх батьків : [ADDRESS] , у зв`язку з чим, просив суд, відмовити у задоволенні необґрунтованого позову. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази по справі, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393 ЦК України передбачено держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Підстави витребування майна від добросовісного набувача повністю передбачені ст. 388 ЦК України. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із ст.ст. 150,155 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, розпорядження своїм майном. Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»: зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення,\~яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. \~ Статями\~71,72\~ЖК України\~визначено,\~що при\~тимчасовій відсутності\~наймача або\~членів його\~сім`ї за\~ними зберігається\~жиле приміщення\~протягом шести\~місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення\~зберігається за\~тимчасово відсутнім\~наймачем або\~членами його\~сім`ї понад\~шість місяців\~у випадках: 1)\~призову на\~строкову військову\~службу або\~направлення на\~альтернативну (невійськову)\~службу,\~а також\~призову офіцерів\~із запасу\~на військову\~службу на\~строк до\~трьох років\~-\~протягом усього\~періоду проходження\~зазначеної військової\~служби;\~призову на\~військову службу\~під час\~мобілізації,\~на особливий\~період,\~на військову\~службу за\~призовом осіб\~із числа\~резервістів в\~особливий період\~-\~протягом усього\~періоду проходження\~військової служби,\~а якщо\~під час\~її проходження\~вони отримали\~поранення,\~інше ушкодження\~здоров`я та\~перебувають на\~лікуванні в\~закладах охорони\~здоров`я або\~потрапили в\~полон чи\~визнані безвісно\~відсутніми -\~на строк\~до дня,\~наступного за\~днем їх\~взяття на\~військовий облік\~у відповідних\~територіальних центрах\~комплектування та\~соціальної підтримки,\~Центральному управлінні\~або регіональних\~органах Служби\~безпеки України,\~відповідному підрозділі\~Служби зовнішньої\~розвідки України\~після звільнення\~з військової\~служби після\~закінчення ними\~лікування в\~закладах охорони\~здоров`я,\~незалежно від\~строку лікування,\~повернення з\~полону,\~скасування рішення\~суду про\~визнання особи\~безвісно відсутньою\~чи ухвалення\~судом рішення\~про оголошення\~особи померлою; 2)\~тимчасового виїзду\~з постійного\~місця проживання\~за умовами\~і характером\~роботи або\~у зв`язку\~з навчанням\~(учні,\~студенти,\~стажисти,\~аспіранти тощо),\~у тому\~числі за\~кордоном,\~-\~протягом усього\~часу виконання\~цієї роботи\~або навчання; 3)\~влаштування дитини\~(дітей)\~на виховання\~до родичів,\~опікуна чи\~піклувальника,\~у прийомну\~сім`ю,\~дитячий будинок\~сімейного типу,\~заклад для\~дітей-сиріт\~та дітей,\~позбавлених батьківського\~піклування,\~-\~протягом усього\~часу їх\~перебування у\~родичів,\~опікуна чи\~піклувальника,\~прийомній сім`ї,\~дитячому будинку\~сімейного типу,\~закладі для\~дітей-сиріт\~та дітей,\~позбавлених батьківського\~піклування. Якщо\~з будинку,\~квартири (їх\~частини)\~вибула дитина\~(діти)\~і членів\~її (їх)\~сім`ї не\~залишилося,\~це житло\~може бути\~надано за\~договором оренди\~іншому громадянину\~до закінчення\~строку перебування\~дитини (дітей)\~у дитячому\~закладі або\~до досягнення\~нею (ними)\~повноліття і\~повернення від\~родичів,\~опікуна чи\~піклувальника,\~в окремих\~випадках -\~до закінчення\~навчання в\~загальноосвітніх навчальних\~закладах усіх\~типів і\~форм власності,\~у тому\~числі для\~громадян,\~які потребують\~соціальної допомоги\~та соціальної\~реабілітації,\~а також\~в професійно-технічних\~чи вищих\~навчальних закладах\~або до\~закінчення строку\~служби у\~Збройних Силах\~України та\~інших військових\~формуваннях; 4)\~виїзду у\~зв`язку з\~виконанням обов`язків\~опікуна чи\~піклувальника,\~наданням батькам-вихователям\~житлового будинку\~або багатокімнатної\~квартири для\~створення дитячого\~будинку сімейного\~типу -\~протягом усього\~часу виконання\~таких обов`язків; 5)\~влаштування непрацездатних\~осіб,\~у тому\~числі дітей\~з інвалідністю,\~у будинку-інтернаті\~та іншій\~установі соціальної\~допомоги -\~протягом усього\~часу перебування\~в них; 6)\~виїзду для\~лікування в\~лікувально-профілактичному\~закладі -\~протягом усього\~часу перебування\~в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання. У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Відповідно до Основ житлового законодавства СРСР і союзних репусблік законодавством СРСР і Української РСР, може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За змістом частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту моїх порушених прав. Порядок надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів закріплено в ст. 51 ЖК УРСР, відповідно до якої жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів. Відповідно до ст. 58 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Згідно зі ст. 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Службові жилі приміщення за приписами ст. 118 ЖК УРСР - призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових - рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Суд з`ясував, що згідно рішення виконкому Авангардівської с/р Овідіопольського району Одеської області № 563 від 23.12.2011 р. «Про видачу ордерів на службове житлове приміщення співробітникам УСБУ в Одеській області» було видано ордер на службове житлове приміщення по [ADDRESS] [PERSON] на двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 9). Судом встановлено і не заперечувалось сторонами по справі, що в період проходження служби в органах УСБУ, позивачці та відповідачу, які на той час були співробітниками УСБУ в Одеській області і складали одну сім`ю разом з дітьми [PERSON] , [PERSON] , на підставі вищевказаного рішення Авангардівської с/р Овідіопольського району Одеської області № 563 від 23.12.2011 р. було видано ордер на службове жиле приміщення серії АХ № 2 від 30.12.2011 р. (а.с. 8). Так, згідно довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію)від 16.04.2021 р. у квартирі [ADDRESS] проживають та зареєстровані з 07.02.2012 р. : позивачка, відповідач та діти [PERSON] , 2005 р.н. та [PERSON] , 2010 р.н. (а.с. 10-14). Рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 25.06.2018 р., яке набрало законної сили 26.07.2018 р., шлюб між сторонами був розірваний (а.с.15). Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 15.11.2019 р. (актовий запис № 12), позивачка змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 27). За змістом ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР (ст.. 123 ЖК УРСР). До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу. Відповідно до ст. 124 ЖК УРСР, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням - підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. В обгрунтування позовних вимог в частині не проживання відповідача в спірній квартирі стороною позивачки було надано суду ряд пояснень осіб сусідів (а.с. 18-26). Однак, в ході розгляду справи зазначені особи в якості свідків, будучи попередженими про кримінальну відповідальність, судом не допитувались та будь-яких клопотань в цій частині стороною позивча заявлено не було, а відтак надані стороною позивача письмові пояснення осіб та довідки, - суд визнає недопустимими доказами у справі та до уваги їх не приймає. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України - права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння. Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири (частина перша статті 118 ЖК України). Одна з особливостей найму житла полягає у тому, що наймач має право тимчасового володіння (detentio) цим житлом. Право володіння (possessio) майном залишається у власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно протиправно. Право користування службовим житлом на підставі ордеру полягає у тому, що володільцем такого житла залишається його власник. Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (ст. 124 ЖК України). Отже, з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Суд дійшов висновку, що навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним, навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет місцевої ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (частина перша статті 122 ЖК України). До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (частини друга та третя статті 64 ЖК). Отже, право користування службовим жилим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) наймача є похідним від такого права останнього. В судовому засіданні було встановлено та не заперечувалось сторонами провадження, що дійсним власником спірної службової квартири [ADDRESS] є УСБУ в Одеській області, за клопотанням яких щодо видачі ордерів на службове приміщення співробітникам Управління та доданих до цього клопотання документів, на підставі рішення виконкому Авангардівської с/р Овідіопольського району Одеської області № 563 від 23.12.2011 р. позивачці та відповідачу, які на час ухвалення вказаного рішення були співробітниками УСБУ в Одеській області, якими на сьогодні такими не являються, на ім`я позивачки [PERSON] був виданий ордер на вселення у службове жиле приміщення серії АХ № 2 від 30.12.2011 р. у складі їхньої сім`ї : чоловіка [PERSON] та дітей сина [PERSON] і доньки [PERSON] . \~ \~ \~ \~ Таким\~чином,\~суд дійшов\~висновку,\~що виключно\~УСБУ в\~Одеській області,\~як балансоутримувачі\~та власники\~вказаного службового\~жилого приміщення\~у виді квартири [ADDRESS] мають право вимагати в порядку ст.ст. 316,317,319,391 ЦК України, в судовому порядку мають право вимагати усунення перешкод у користування власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням у виді спірної квартири. В той же час, позивачкою було невірно обрано спосіб захисту своїх прав, передбачених ст.ст. 71,72 ЖК України, а не в порядку вищевказаних норм Закону, а саме ст.ст. 150,156 ЖК України. Однак, в судовому засіданні відповідач показав суду, що їхня сім`я, ніколи не проживали у вказаній квартирі, так як спірну квартиру позивачка постійно здавала в оренду третім особам за грошову винагороду, а не проживання його у вказаній квартирі понад один рік і більше пояснюється поважними і непереборними причинами, які полягають в тому, що позивачка штучно перешкоджала йому у користуванні квартирою, наказавши орендодавцям не впускати його у зазначену квартирі, в якій сама вона та їхні діти ніколи не проживали з моменту отримання вказаного вище ордеру на службове приміщення 30.12.2011 р., постійно проживаючи за адресою своїх батьків : [ADDRESS] , що не спростувала ні позивачка, ні її представник в судовому засіданні, а тому суд вважає, що відповідач не проживав у вказаній квартирі на протязі останніх 4-х років з поважних і об`єктивних причин, які штучно створила йому позивачка, яка звільнившись з УСБУ в Одеській області, на сьогодні незаконно займає службове житло, власником якого є УСБУ в Одеській області з огляду на приписи статті 124 ЖК України, за якою, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення, з урахуванням того, що особливістю права користування службовим житлом на підставі ордеру є те, що володільцем такого житла залишається його власник, а особа, яка користується службовим житлом, знає, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення. Суд звертає увагу на те, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно власником, а не користувачем житла, в даному випадку службового житла, яким тимчасово є позивачка, так як право власності та право користування службовим житлом на підставі ордеру на вселення не є тотожними поняттями з огляду на те, що цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63). Суд дійшов висновку, що саме УСБУ в Одеській області, як власник зазначеного службового житла має право на подачу до суду негаторного позову власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. УСБУ в Одеській області, як власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним, навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення (Постанова Великої Палати Верховного Суду\~від 4 липня 2018 р., справа № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). На думку суду, вказаний позов в існуючій редакції з підстав вказаних у ньому є необґрунтованим і безпідставним, в задоволенні якого слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed