Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-30 00:00:00

21.12.2015 року, позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання правочину удаваним, визнання права власності та зобов'язання вчинити певні дії, де в обґрунтування позовних вимог зазначає, що 06 квітня 2013 року він придбав у [PERSON], автомобіль марки «Mercedes-Benz», моделі «Sprіnt 4», 1999 року випуску, білого кольору, номер шасі (кузова, рами) «[NUMBER]», тип вантажний фургон, державний реєстраційний номер [NUMBER], однак купівлю-продаж даного автомобіля він не оформив і замість договору купівлі-продажу уклав інший правочин, а саме довіреність, посвідчену державним нотаріусом Тетіївської державної нотаріальної контори Київської області [PERSON], якою [PERSON], за попередньою усною домовленістю в порядку доручення уповноважив [PERSON], самостійно керувати, експлуатувати та розпоряджатися належним [PERSON], на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого 21.03.2012 року Ставищенським РЕВ при УДАІ ГУМВС в Київській області автомобілем, без його погодження та на свій розсуд. У зв'язку з досягненням між ними всіх істотних умов договору купівлі-продажу автомобіля, позивач передав [PERSON], грошові кошти в сумі 80 000.00 грн., на підтвердження якого відповідач [PERSON], склав розписку про отримання зазначеної суми грошей та надав позивачу довіреність, посвідчену на його ім'я серії [NUMBER] від 26.04.2013 року, згідно до якої відповідач уповноважив позивача самостійно керувати, розпоряджатися, експлуатувати, а також вчиняти інші дії стосовно розпорядження належним йому на праві власності автомобілем, марки «Mercedes-Benz», моделі «Sprіnt 4», 1999 року випуску, білого кольору, номер шасі (кузова, рами) «[NUMBER]», тип вантажний фургон, державний реєстраційний номер [NUMBER]. До вказаного доручення відповідач передав позивачу реєстраційне свідоцтво на даний транспортний засіб. Вважає, що між ним та відповідачем [PERSON], виникли правовідносини з приводу купівлі-продажу автомобіля, так як жодних перешкод у вчиненні договору купівлі-продажу автомобіля не існувало. Однак 01.12.2015 року на автодорозі сполучення Київ-Ковель у позивача вказаний вище автомобіль було вилучено працівниками Посту ДПС № 2 с.Клочеве Коростенського району Житомирської області, які провели затримання автомобіля на підставі постанови ВП № 48993449 від 27.10.2015 року державного виконавця відділу державної виконавчої служби Тетіївського районного управління юстиції Київської області. Затримання автомобіля, марки «Mercedes-Benz», моделі «Sprіnt 4», 1999 року випуску, білого кольору, номер шасі (кузова, рами) «[NUMBER]», тип вантажний фургон, державний реєстраційний номер [NUMBER], на який накладено арешт перешкоджає позивачу користуватися та розпоряджатися автомобілем, його перереєстрації на своє ім'я, відповідно до доручення, яке йому видав [PERSON], у зв'язку із чим вимушений за захистом свого права власності звернутися до суду. В судове засідання позивач не з'явився подавши до суду заяву стосовно розгляду справи у його відсутності. Заявлені позовні вимоги підтримує із підстав, які наведено у позовній заяві та просить суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON], у судове засідання не з'явився надавши до суду, також письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Пред'явлені до нього вимоги визнає. Представник відповідача - відділу державної виконавчої служби Тетіївського районного управління юстиції Київської області в судове засідання явку свого представника не забезпечив, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України слідує, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, з якої слідує, що особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON], до [PERSON], та Відділу ДВС Тетіївського районного управління юстиції Київської області про визнання правочину удаваним, визнання права власності та зобов'язання вчинити певні дії підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Так предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON], є власником автомобіля, марки «Mercedes-Benz», моделі «Sprіnt 4», 1999 року випуску, білого кольору, номер шасі (кузова, рами) «[NUMBER]», тип вантажний фургон, державний реєстраційний номер [NUMBER], який перебуває на обліку в Ставищенському РЕВ при УДАІ ГУМВС в Київській області з 21.03.2012 року (а.с.8). 26.04.2013 року, [PERSON], як власник, за попередньою усною домовленістю уповноважив [PERSON], діяти самостійно, керувати, експлуатувати та розпоряджатися (продати, обміняти, здавати в оренду та інше) належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію, серії [NUMBER], виданого 21.03.2012 року Ставищенським РЕВ при УДАІ ГУМВС в Київській області, автомобілем, марки «Mercedes-Benz», моделі «Sprіnt 4», 1999 року випуску, білого кольору, номер шасі (кузова, рами) «[NUMBER]», тип вантажний фургон, державний реєстраційний номер [NUMBER], що зареєстрований Ставищенським РЕВ при УДАІ ГУМВС в Київській області з 21.03.2012 року, про що було оформлено довіреність, яку було посвідчено державним нотаріусом Тетіївської державної нотаріальної контори Київської області [PERSON], та зареєстровано в реєстрі за № 2-679 (а.с.6). До вчинення договору купівлі-продажу, тобто до 26.04.2013 року, позивач [PERSON], 06.04.2013 року розрахувався з [PERSON], при цьому позивач передав останньому гроші в сумі 80 000.00 гривень, а [PERSON], в свою чергу передав позивачу зазначений автомобіль та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, серії [NUMBER] (а.с.7, 8). 01.12.2015 року, на автодорозі, сполученням Київ-Ковель, зазначений автомобіль позивача було затримано та вилучено працівниками Посту ДПС № 2 с.Клочеве Коростенського району Житомирської області, які провели затримання авто на підставі постанови ВП № 48993449 від 27.10.2015 року державного виконавця відділу державної виконавчої служби Тетіївського районного управління юстиції Київської області про розшук та затримання майна боржника, у зв'язку з наявним на виконанні у відділі державної виконавчої служби Тетіївського районного управління юстиції Київської області виконавчого провадження у якому [PERSON], є боржником, (а.с.16). На запит суду від 23.12.2015 року № 287/553/15-ц (а.с.14), щодо надання до суду відомостей про накладення арешту на майно боржника [PERSON], для дослідження у судовому засіданні, відділом державної виконавчої служби Тетіївського районного управління юстиції Київської області відповіді надано не було. Причини ненадання до суду доказів представником ВДВС Тетіївського РУЮ Київської області суду невідомі. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним Кодексом України. Статтею 60 ЦПК України крім того покладено обов'язок доказування і подання доказів сторонами. Із зазначеної статті слідує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. Відповідно до вимог ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Зі статті 391 ЦК України слідує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, який засвідчує його право власності, зазначеного в ст.392 ЦК України. Відповідно до договору купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України). Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз'яснено, що за удаваним правочином (ст.235 ЦК України), сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини, на відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Таким чином, на час укладення між [PERSON], та [PERSON], (26.04.2013 року) удаваного правочину, боргових зобов'язань відповідача перед кредиторами не існувало. Постанову ж про розшук майна боржника [PERSON], винесено державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Тетіївського районного управління юстиції Київської області 27.10.2015 року, на підставі наказу № 911/2749 від 26.08.2015 року (а.с.6,16). Відтак, заявлений позов [PERSON], до [PERSON], та відділу державної виконавчої служби Тетіївського районного управління юстиції Київської області про визнання правочину удаваним, визнання права власності та зобов'язання вчинити певні дії підлягає до задоволення, оскільки в даному випадку між сторонами виникли правовідносини пов'язані з купівлею-продажем вищезазначеного автомобіля, незважаючи на те, що вони не були оформлені відповідним договором купівлі - продажу. Так як сторони умисно оформили правочин, шляхом видачі генеральної довіреності на розпорядження безстроково автомобілем, однак між ними насправді встановилися інші правовідносини, а саме відбувся договір купівлі-продажу автомобіля, шляхом передачі однією стороною (продавцем) автомобіля у власність другій стороні (покупцеві), а останній в свою чергу прийняв майно (автомобіль) і сплатив за нього певну, узгоджену сторонами грошову суму, а саме 80 000.00 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved