Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-16 00:00:00

1.Стислий виклад вимог і заперечень (аргументів) учасників справи Позивач просить суд стягнути на його користь з відповідача грошові кошти у загальному розмірі 207 301,73 грн., з яких інфляційні збитки у зв`язку із несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання у розмірі 170 710,35 грн., та 3% річних у зв`язку із несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання у розмірі 36 591,38 грн., а також судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконує взяти на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів отриманих за договором позики. Позивач та його представник позов не визнали у повному обсязі, однак відзиву та пояснень по справі не подали. 2. Процесуальні дії у справі Позов подано до Приморського районного суду м. Одеси 06.09.2019 року ( а/с 20 ) та оплачений судовим збором у розмірі 2 073,02 грн.( а/с 1). Ухвалою суду від 10.09.2019 року відкрите провадження по цивільної справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін ( а/с 25). У судовому засіданні 25.02.2020 року , за участю представників позивача та відповідача, було з`ясовано позиція сторін стосовно позову та винесена ухвала про направлення цивільної справи за підсудністю до Київського районного суду м. Одеси, за клопотанням представника відповідача ( а/с 59). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 30.03.2020 року головуючим по справі визначено суддю Луняченко В.О. ( а/с 71). Ухвалою суду від 03.04.2020 року справи призначена до розгляду у порядку спрощеного провадження із викликом сторін ( а/с 72). У судове засіданні від 18.05.2020 року та 17.06.2020 року від представника відповідача надійшли клопотання про відкладення розгляду у зв`яжу із карантинними обмеженнями, а від представника позивача заява про розгляд справи за його відсутністю. 3. Фактичні обставини, встановлені судом та оцінка доказів Як встановлено у судовому засіданні рішенням Приморського районного суду м. одеси від 29.06.2011 року по справі 32-4646/11 було частково задоволено позов [PERSON] і стягнуто з [PERSON] заборгованість за договором позики від 25.02.2008 року у розмірі 135 535 грн. ( а/с 8). Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20.11.2012 року рішення Приморського районного суду м. одесі від 29.06.2011 року в частині стягнення заборгованості за договором позики в сумі 135 535,90 грн. залишено без змін ( а/с 255). Ухвалою від 24.06.2019 року Приморським районним судом [PERSON] видано дублікат виконавчого листа та поновлено строк до виконання виконавчого листа по справі №2-4646/11 про стягнення з [PERSON] 135535,90грн. ( а/с 18). 4. Норми права , якими врегульовані спірні правовідносини Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ). У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини щодо виконання зобов`язання врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК). Частинами першою та другою статті 16 ЦК визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться ( ч.1 ст. 526 ЦК ). Відповідно до вимог ч.1,2 ст. 625 ЦК Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 07.02. 2018 р. Верховний Суду у постанові № 910/11249/17 зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. 26.04.2017 р. Верховний суд України розглядаючи справу № 3-1522гс16 досліджував питання стягнення 3% річних та індексу інфляції, а також застосування строків позовної давності у такого роду спорах. За змістом положень ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК). Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК. Таким чином, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі № 6-42цс11). Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 08.11.2019 р. Велика Палата Верховного Суду у цивільній справі № 127/15672/16-ц визначила, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню такого позову. 5. Обґрунтування мотивів рішення суду с оцінкою аргументів сторін Предметом розгляду даної справи є стягнення у відповідності до вимог ст.. 625 ЦК інфляційний витрат та 3% річних із боржника, який прострочив своє грошове зобов`язання і навіть після рішення суду 20.11.2012 року не виконав його. Як зазначено у п. 4 даного рішення Верховний Суд неодноразово робив висновок про те, що факт винесення рішення суду не припиняє грошового зобов`язання а тому за несвоєчасне виконання такого зобов`язання і після рішення суду встановлюється трьох річний строк можливості стягнення інфляційних витрат та 3% річних яки є компенсаційними стягненнями у розумінні вимог ст.. 625 ЦК. При чому, враховуючи, що невиконання такого зобов`язання є триваючим правопорушенням то в рамках цивільної відповідальності вимоги обмежується останніми трьома роками, які передували поданню такого позову. Враховуючи, що у відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, суд вважає доведеним факт наявної заборгованості у відповідача перед позивачем по договору позики від 25.02.2006 року. Розрахунки яки зроблені представником позивача у позовної заяві , щодо розміру інфляційних витрат і 3% річних за три роки яки передували поданню позову, згідно яких інфляційні витрати складають 170 710,35 грн., а 3% річних за вказаний період - 25 591,38 грн., вважаються судом належними та допустимими доказами а тому сума компенсаційних витрат доведеною. Що стосується розгляду справи без присутності представника відповідача, суд враховує, що представник відповідача був присутній у судовому засіданні 25.02.2020 року, за його клопотанням справа була направлена за підсудністю до Київського районного суду та до початку судових засідань 18.05.2020 року та 17.06.2020 року надходили заяви про відкладення розгляду справи , тобто представник відповідача був обізнаний про час і місце розгляду справи, ознайомлений із матеріалами справи та мав достатньо часу для подання відповідного відзиву або доказів по справі. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд у правовому висновку зробленому у постанові від 29.04.2020 року по справі №520/5083/16-ц зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи вищенаведене суд прийшов до висновку про можливість розгляду даної справи без участі, належно повідомленого про час і місце розгляду справи представника відповідача, за наявними у справі доказами яки є достатніми для встановлення обставин по справі і винесення рішення по суті. 6.Розподіл судових витрат Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК ). У матеріалах справи наявні документально підтверджені судові витрати позивача у вигляді сплаченого судового збору розміром 2 073,02 грн. яки потребують стягненню на його користь з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved