Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

20 серпня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом. Свої вимоги мотивував тим, що 16 жовтня 2003 року померла його мати [PERSON]. Після смерті останньої відкрилась спадщина на земельну частку (пай), розміром 4,72 умовних кадастрових га, розташована на території Павлівської сільської ради. За життя мати склала заповіт, яким заповіла йому все своє майно. Він прийняла спадщину після матері, однак оформити її не має можливості у звязку з тим, що сертифікат на право на земельну частку (пай) втрачений. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на земельну частку (пай), розміром 4,72 умовних кадастрових га без визначення меж цієї частки в натурі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у землях, що перебували у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Обрій», розташовану на території Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області, в порядку спадкування за заповітом після матері [PERSON], яка померла 16 жовтня 2003 року. В судове засідання позивач [PERSON] М не зявився, представник останнього за довіреністю [PERSON] надав письмову заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує (а. с. 24). Представник відповідача Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області в судове засідання також не зявився. Сільський голова листом повідомив, що з позовом згодний, просив розглянути справу без участі представника сільради (а. с. 23). Представник третьої особи Білопільської районної державної нотаріальної контори Сумської області в судове засідання також не зявився, надіслав письмову заяву про розгляд справи в його відсутність, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду (а. с. 20). У звязку з неявкою сторін, третьої особи, суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних у справі доказів, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступних висновків. Суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час їх виникнення, а також норми нині діючого Цивільного кодексу України, так як вказані правовідносини продовжують існувати і на даний час. Згідно з частиною першою статті 524 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ч. 1 ст. 534 ЦК Української РСР в редакції закону 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом статті 1216 Цивільного кодексу України 2003 року спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ч. 2, 3 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні обєкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. За змістом п. «г» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Пленум Верховного Суду України у п. 11 своєї постанови «Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз'яснив, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Згідно з п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Аналогічні положення закріплені і в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зі змінами і доповненнями. Судом встановлено, що батьками позивача [PERSON] були [PERSON] та [PERSON] (а. с. 6). [PERSON] помер 11 серпня 1991 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії ІІ-БП №398478 (а. с. 7). Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-БП №180623 16 жовтня 2003 року померла [PERSON] (а. с. 10). Згідно з наявною в матеріалах справи копіє. сертифіката на право на земельну частку (пай) серії СМ №0051510, виданого Білопільською районною державною адміністрацією 14 червня 1996 року на підставі рішення Білопільської райдержадміністрації від 17 травня 1996 року №152, [PERSON] належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Обрій», розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), вартістю 71 786 грн.(а. с. 11, 12). У відповідності до заповіту, посвідченого 13 квітня 1995 року секретарем виконкому Павлівської сільської ради Білопільського району, зареєстрованого в реєстрі за №104, [PERSON] все своє майно заповіла [PERSON] (а. с. 8). Згідно з довідками Павлівської сільської ради Білопільського району від 15 липня 2013 року та 10 серпня 2015 року, [PERSON], яка померла 16 жовтня 2003 року, постійно проживала в [INFO]. Після смерті останньої спадщину фактично прийняв син, [PERSON], який проживав разом із матірю, вів спільне господарство та постійно зберігав документи на нерухоме майно. Заповіт від імені померлої, посвідчений сільською радою 13 квітня 1992 року за №104, не змінювався і не відмінявся (а. с. 9, 25). З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, виданої Білопільською районною державною нотаріальною конторою, вбачається, що спадкова справа після [PERSON], яка померла 16 жовтня 2003 року, не заводилась (а. с. 21). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач має право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Павлівської сільської ради, в порядку спадкування за заповітом після матері [PERSON], яка померла 16 жовтня 2003 року, однак, він позбавлений можливості отримати у нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину і вільно розпоряджатися спадковим майном у звязку з тим, що втрачений оригінал сертифікату на право на земельну частку (пай). Таким чином, суд вважає за можливе позовні вимоги [PERSON] задовольнити та визнати за останнім право власності на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала в колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Обрій», розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) в порядку спадкування за законом після матері [PERSON], яка померла 16 жовтня 2003 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved