Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

20 червня 2018 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою Волинська область, Луцький район, с. Княгининок, вул. Молодіжна, 56, який успадкував після смерті його матері [PERSON] У вказаному житловому будинку на даний час проживає його колишня співмешканка [PERSON], з якою він ніколи не реєстрував офіційний шлюб. В будинок відповідач вселилася зі згоди матері позивача. Позивач вказує, що на даний час у нього нова сімя, і їх спільна з відповідачем донька проживає з ним на орендованій квартирі. А [PERSON] самостійно проживаючи в спірному будинку, перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися ним. Зазначає, що 05 червня 2018 року ним було надіслано вимогу відповідачу із пропозицією добровільно виселитися із належного йому житлового будинку на протязі трьох місяців. Однак, не зважаючи на це, [PERSON] продовжує проживати у спірному будинку. Вважає, що оскільки відповідач у справі вселилася у будок як член сімї його матері, а остання померла і до нього перейшло право власності на будинок, він має законне право вимагати виселення відповідача із будинку. З наведених вище мотивів та з посиланням на приписи ст.ст.319, 321, 391 ЦК України просить суд усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться по вул. Молодіжній, 56 в с. Княгининок ([PERSON]) Луцького району Волинської області, шляхом виселення з нього без надання іншого житлового приміщення [PERSON] Відповідач у справі 12 липня 2018 року предявила зустрічний позов до позивача про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В обґрунтування зустрічного позову зазначає, що вона добросовісно та відкрито володіє будинком, що знаходиться по вул. Молодіжна, буд.56 в с. Княгининок Луцького району Волинської області більше 10 років, в який вселилась в 1999 році зі згоди попереднього власника - матері позивача і з 12.10.2001 року зареєстрована за даною адресою. Вказує, що з часу вселення і по даний час постійно проживає в спірному будинку, оплачує всі комунальні послуги, утримує та обслуговує будинок. З врахуванням наведеного та з посиланням на приписи ст.344 ЦК України просить суд визнати за нею на праві набувальної давності право власності на житловий будинок з надмірними будівлями та спорудами, який знаходиться по вул. Молодіжна, буд.56 в с. Княгининок Луцького району Волинської області. Ухвалою суду від 26 вересня 2018 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення та обєднати дані позовні вимоги в одне провадження. Позивач та\~його представник\~у судовому\~засіданні підтримали\~вимоги первісного\~позову та\~заперечили вимоги\~зустрічного позову.\~Зазначали,\~що саме\~своєю присутністю\~та проживанням\~в \~спірному будинку,\~ [PERSON]\~чинить перешкоди\~ \~позивачу в\~користуванні належною\~йому власністю.Крім того позивач вказує, що він не зобовязаний доводити наявність з боку відповідача перешкод у користуванні та розпорядженні спірним будинком, і, на його думку, він має право ставити питання про виселення відповідача за фактом того, що він є власником спірного будинку. Щодо зустрічних позовних вимог вважають, що оскільки відповідач не заволоділа спірним майном добросовісно, оскільки знала, що вказане майно має власника, то відсутні правові підстави для застосування ст.344 ЦК України. Відповідач та її представник у судовому засіданні підтримали вимоги зустрічного позову та заперечили вимоги первісного позову. Відповідач зазначає, що фактичні шлюбні відносини між нею та позивачем припинилися у 2004 році, після народження другої дитини. Вказує, що після цього позивач покинув сімю, переїхав проживати за іншою адресою, а відповідач продовжувала проживати у спірному будинку разом з дітьми та матірю позивача, яка померла у 2005 році. Вказували, що [PERSON] ніяких перешкод позивачу у користуванні і розпорядженні спірним будинком не створює, вселилась та проживає в будинку зі згоди попереднього власника, а тому вважає, що має право на проживання в ньому. Щодо зустрічного позову вказувала, що надані нею докази, зокрема про оплату комунальних послуг, свідчать про безперервність, відкритість та добросовісність користування нею спірним будинком, а отже, на її думку, є підстави для визнання за нею права власності за набувальною давністю. Заслухавши учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні первісного та зустрічного позовів слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 лютого 2006 року у цивільній справі №2-519/2007, позивач є власником житлового будинку за адресою Волинська область, Луцький район, с. Княгининок (колишня назва с. Маяки), вул. Молодіжна, 56. Зі змісту вказаного судового рішення слідує, що позивач набув права власності на цей будинок в порядку спадкування після смерті своєї матері [PERSON], яка померла 27 вересня 2005 року (а.с.6-7). Право власності на будинок було зареєстровано за позивачем КП «Волинське обласне БТІ» 03 липня 2007 року, що підтверджується відповідним витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.8). З відомостей наданих УДМС України у Волинській області (а.с.14), а також дослідженого паспортного документу відповідача (а.с.20 зворот), слідує, що у вказаному будинку починаючи з 07 грудня 2001 року зареєстрована та фактично проживає відповідач у справі. Цей факт не заперечується сторонами і вважається судом встановленим. Крім того, з пояснень сторін та показань допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON]П встановлено, що [PERSON] вселилася та була зареєстрована у спірному будинку у 2001 році з дозволу покійної матері позивача. Свідки також вказали на ту обставину, що відповідач вселилась в даний будинок як фактична дружина [PERSON], та невістка його покійної матері [PERSON] Матеріалами справи також підтверджується, що сторони мають двох спільних дітей: сина [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO] (а.с.21, 22). Надаючи правову оцінку первісним позовним вимогам про виселення відповідача із спірного будинку, суд зазначає наступне. Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК України) визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. При цьому, як визначено у ч.2 ст.64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. З аналізу вищенаведених положень житлового законодавства, можливо зробити висновок, що навіть після припинення сімейних відносин, колишні члени сімї власника житла зберігають своє право на користування таким приміщення. При цьому, до членів сімї власника можливо віднести осіб, з якими він постійно проживає разом, веде спільне господарство та пов'язаний спільним побутом. В розглядуваному випадку, як встановлено судом, станом на день вселення та реєстрації у спірному будинку відповідача у 2001 році, вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з позивачем у справі, з яким має спільних дітей. На той час будинок належав покійній матері позивача і відповідач була вселена у нього з її дозволу, як власника будинку. Фактично, зі встановлених обставин слідує, що на момент вселення відповідача, сторони, покійна матір позивача, а також їх діти, були членами однієї сімї у розумінні ч.2 ст.64 ЖК України, оскільки проживали разом, вели спільне господарство та були повязані спільним побутом. При цьому суд зауважує, що відповідач на час вселення була у фактичних шлюбних відносинах з позивачем, і покійна матір позивача надала дозвіл на вселення відповідача у належний будинок саме вважаючи її членом своєї сімї (невісткою). Позивач не надав суду будь-яких доказів того, що він на час вселення відповідача у спірний будинок заперечував проти цього. На думку суду, у ситуації, що сталася, враховуючи той факт, що відповідач вселилася у спірний будинок як член сімї позивача, набуття ним у подальшому права власності на спірне житло в порядку спадкування після іншого члена сімї (матері позивача), який і надав безпосередній дозвіл на вселення, не змінює правового регулювання відносин між сторонами, і на ці правовідносини продовжують діяти правила, визначені у ст.ст. 64, 156 ЖК України. Тому, відповідач у справі, як колишній член сімї позивача, має законне право продовжувати користуватися спірним житловим будинком в силу вимог ч.4 ст.156 ЖК України, а тому позовні вимоги про її виселення на підстав положень ст.391 ЦК України є безпідставними та до задоволення не підлягають. Крім того, суд зауважує, що виселення членів сімї власника будинку врегульовано у статті 157 ЖК України, де зазначено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. В свою чергу частиною першою статті 116 ЖК України передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто єдиною правовою підставою для виселення членів сімї власника будинку, в тому числі колишніх, є вичерпний перелік порушення правил співжиття, який наведений у ст.116 ЖК України, і з інших правових підстав власник житлового будинку не має право проводити виселення членів своєї сімї (в тому числі колишніх). Однак звертаючись до суду з даним позовом, в якості підстави для нього позивач не посилається на приписи ст.ст.116, 157 ЖК України, а посилається виключно на приписи ст.391 ЦК України, яка не підлягає до застосуванню у спірних правовідносин. Підсумовуючи вищевикладене, оскільки відповідач вселилася у спірний будинок як член сімї позивача, а припинення між ними сімейних відносин не позбавляє її права на користування цим будинком, суд дійшов висновку, що у задоволенні первісних позовних вимог слід відмовити. Щодо зустрічних позовних вимог, суд зазначає наступне. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України). У пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Зазначені вище обставини у розглядуваному випадку відсутні, як слідує з матеріалів справи, житловий будинок за адресою:Волинська область, Луцький район, с. Княгининок (колишня назва с. Маяки), вул. Молодіжна, 56 перебував у власності [PERSON], яка померла 27.09.2005 року, а після її смерті [PERSON], відповідач, в свою чергу, є користувачем спірного будинку. Саме по собі проживання в будинку, догляд за ним, оплата комунальних послуг, не дає підстав для набуття права власності на нього за вказаних умов. Крім того, у розглядуваній ситуації відсутнє добросовісне фактичне володіння будинком, оскільки відповідач достеменно знала, що будинок до 2005 року належав на праві власності матері позивача, а після її смерті позивачу на праві спадкування. У зв'язку з вищевикладеним, відсутні будь-які правові підстави для визнання за відповідачем права власності на спірний будинок за набувальною давністю, а тому у задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити. Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає, що у зв'язку з відмовою у задоволенні як первісного, так і зустрічного позову, всі здійсненні сторонами судові витрати залишаються за ними. \~ \~ \~ \~На підставі наведеного та

Outcome: dismissed