Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

21 вересня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому просила суд стягнути з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на її користь 500 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої смертю її батька, без утримання податку з доходу фізичних осіб та всіх інших обов`язкових платежів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 11 червня 2001 року від нещасного випадку, який трапився при виконання трудових обов`язків, загинув її батько [PERSON] . Смерть настала [INFO] внаслідок травмування електричним струмом під час виконання трудових обов`язків на підприємстві відповідача. Після смерті батька вона переносить тяжкі моральні страждання, оскільки на час смерті батька її виповнилося дев`ять років, що завдало сильного емоційного та психічного потрясіння, яке відчуває до теперішнього часу, вона залишилася без батьківського піклування та підтримки, все дитинство минуло з почуттям туги та жалю за батьком тощо. Вважає, що відповідачем їй завдано моральної шкоди, тому звернулася до суду з цим позовом. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 22 вересня 2021 року по справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. (а.с.22) Представник Відповідача Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» - Яводчак О.В., подав до суду відзив на позов, в якому заперечував проти позову, посилаючись на те, що позивачем не надано суду жодних допустимих і належних доказів які б підтверджували факт спричинення шкоди саме відповідачем, доказів що підтверджують дією та негативними наслідками з приводу завдання шкоди його здоров`ю, у зв`язку з тим фактом, що відповідач ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» є неналежним відповідачем за даним позовом, зважаючи на те, що діючим на момент нещасного випадку законодавством, не передбачалося відшкодування моральної шкоди членам сім`ї потерпілого, позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [INFO] народилась [PERSON] , про що Відділом реєстрації актів цивільного стану по місті Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області 27 жовтня 1992 року зроблено відповідний актовий запис №934, батьками якої зазначені: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке видано повторно 13 лютого 2009 року. (а.с.17) 19 березня 2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області та складено відповідний актовий запис №135. Після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 19 березня 2013 року. (а.с.18) Вказані обставини підтверджують, що позивач [PERSON] є донькою [PERSON] . Відповідачем не заперечується факт, що [PERSON] працював на Криворізькому державному гірничо-збагачувальному комбінату «Криворіжсталь». Відповідно до Акту № 6 (форма Н-1) про нещасний випадок від 27.07.2001 року, який стався на виробництві, [PERSON] працюючи на Криворізькому державному гірничо-збагачувальному комбінату «Криворіжсталь» газорізником четвертого розряду. 11 червня 2001 року механік дільниці фільтрації РОФ-1 [PERSON] видав наряд-допуск №08/1066 виконуючому обов`язки механіка ЦРО-2 [PERSON] на виконання бригадою слюсарів ЦРО-2, в складі 3-х чоловік, роботи по монтажу відхиляючого барабану діаметром 325 мл. Та довжиною 1400 мм. Монтаж барабану згідно наряду-допуску повинен виконуватись на першій ремплощадку дільниці фільтрації, де були зібрані деталі барабану, окрім труби діаметром 325 мл., яка знаходилась в районі першої вакуумної-насосної станції. Вказану трубу необхідно було перевести на першу рем площадку. Бригада приготувала трубу до транспортування, однак, кран був зайнятий на фарбуванні колон та знаходився в районі 35-ї осі над приміщенням вентиляційної камери. З метою з`ясування часу зайнятості крану у працюючих на крані працівників [PERSON] піднявся на майданчик обслуговування люка вакуум-проводу та далі намагався піднятися на люк вакуум-проводу взявся рукою за нижній тролей, який знаходився під напругою, при цьому був травмований електричним струмом. Проведення реанімаційних дій позитивних результатів не дало. Фельшер швидкої допомоги констатував смерть [PERSON] (а.с.8-12). У вказаному Акті про нещасний випадок від 27.07.2001 року у вставках №2 та №3 до акту зазначені причини нещасного випадку: незадовільна організація підготовки та проведення ремонтних робіт, керівник ремонтних робі разом з адміністрацією цеху зобов`язані були розробити міри, які б забезпечували безпечне виконання робіт, а також нормальну дію обладнання, яке залишилось в роботі, відсутність окраски головних тролеїв крану (бажано червоного кольору) в районі майданчика обслуговування люку вакуум-проводу. Порушення вимог п. 5.4.39 «Правил пристрою електроустановок». Зазначено винних осіб: начальник УКТРО ГОКа Радченко С.І., начальник ПТО УКТРО - Лаврентьєв В.А., в.о. начальника дільниці ЦРО-2 УКТРО Антохін В.В., в.о. механіка ЦРО-2 УКТРО ГОКа [PERSON] , головний енергетик РОФ-1 Покришевський П.Л. та газорізник ЦРО-2 УКТРО [PERSON] . Отже, матеріалами справи встановлено, що нещасний випадок на виробництві стався з вини відповідача, смерть [PERSON] настала від нещасного випадку у зв`язку з виробництвом під час виконання ним своїх трудових обов`язків. [PERSON] помер [INFO] у віці 33 роки, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 15.06.2001 року. (а.с. 14). На час виникнення правовідносин між сторонами відшкодування моральної (немайнової) шкода було врегульовано статтею 440-1 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року). З 01 січня 2004 року набрав чинності ЦК України, статтями 1167,1168 якого передбачено відшкодування моральної шкоди завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, або смертю фізичної особи членам родини померлого. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. На час виникнення спірних правовідносин, 11 червня 2001 року можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду, передбачалась пунктом 11 «Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472. Саме застосування цих Правил і перелік осіб, що мають право на відшкодування шкоди після смерті потерпілого, зазначені у ст. 456 ЦК УРСР. Перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди також перелічений у п.8 Правил. Як роз`яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5). Події, які породили цивільне право [PERSON] на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві, прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння. Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю його батька в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР 1963 року. При цьому, відповідно до статті 441 ЦК УРСР, організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно зі статтею 450 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), організації, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточуючих, зобов`язані відшкодувати шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки. Крім того, відповідно до частини 2 статті 456 ЦК УРСР в разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті. При цьому, до вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до статті 83 ЦК України УРСР 1963 року не застосовуються (п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди). Суд не приймає до уваги доводи представника Відповідача щодо відсутності доказів заподіяння позивачеві моральної шкоди, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у зв`язку із смертю батька встановлений матеріалами справи, позивач внаслідок втрати батька переживає нервові потрясіння пов`язані з його смертю та з втратою його турботи і підтримки. За змістом статті 12 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Згідно зі ст.440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст.3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові № 6-156цс14 від 24 грудня 2014 року. Як роз`яснено в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Така правова позиція висвітлена в Постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 61-4983св18. Отже, смерть батька позивача [PERSON] сталася внаслідок нещасного випадку на виробництві, вина підприємства доведена актом про нещасний випадок. Позивач переносить тяжкі моральні страждання, оскільки на час смерті батька їй виповнилося дев`ять років, вона переживале сильне емоційне та психічне потрясіння, яке відчуває до теперішнього часу, залишився без батьківського піклування та підтримки, незворотність втрати завдає їй моральні страждання. Позивач оцінює моральну шкоду, заподіяну їй в наслідок загибелі її батька, у сумі 500 000 грн. без урахування податку з доходів фізичних осіб. Щодо заперечень відповідача, стосовно того що вони не є належними відповідачами по справі, суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП. Пункт 1 частини другої статті 10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» передбачає обов`язок страховика - Фонду виплачувати тільки ті страхові виплати, які передбачені цим законом. Визначене вище застосування частини восьмої статті 36 Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не суперечить статті 58 Конституції України, оскільки фонд не є особою, яка завдала моральну шкоду позивачу. Визначаючи розмір відшкодування, суд, приходить до висновку, що внаслідок незабезпечення підприємством дотримання працівниками техніки безпеки, позивач залишилася без батька у дитячому віці, була позбавлена батьківського піклування та підтримки. Враховуючи ступінь фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, незворотність втрати, а також з урахуванням конкретних обставин справи, і наслідків, що наступили, виходячи, з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що стягненню з Акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь позивача у відшкодування моральної шкоди, завданої загибеллю батька, підлягає 270 000,00 грн., що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які позивач пережив та переносить на теперішній час. При зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди, завданої смертю працівника на виробництві та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою. Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року справа № 761/11472/15-ц. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою-підприємцем ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Відтак, відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір», пропорційно до задоволених вимог, суд стягує з Відповідача - Акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» в дохід держави судовий збір в сумі 2700,00 грн. ( 270 000,00 х 1%=2700,00). Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial