Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

20.11.2017 року позивач [PERSON] (дошлюбне прізвище Пиріг) звернулася до Ленінського районного суду м. Кіровограда з позовом до відповідача[PERSON], в якому просила: - розірвати шлюб між нею (позивачем) та відповідачем, зареєстрований 29.11.2008 року Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області, про що в Книзі реєстрації шлюбів 29.11.2008 року зроблено відповідний актовий запис за № 742; - стягнути з відповідача аліменти на її (позивача) користь на утримання малолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з дня предявлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 29.11.2008 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, про що Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області в Книзі реєстрації шлюбів 29.11.2008 року зроблено відповідний актовий запис за № 742 та видано свідоцтво про шлюб серія 1-ОЛ № 032122. 29.05.2009 року від фактичних шлюбних стосунків народився син - [PERSON], про що в Книзі реєстрації народжень Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області зроблено відповідний актовий запис за № 1241 та видано свідоцтво про народження серія 1-ОЛ № 079691. Позивач також зазначила, що їх спільне життя з відповідачем не склалося, між ними перестало існувати взаєморозуміння, так як вони мають різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, що має істотне значення та суперечить їх інтересам, в звязку з чим вони припинили між собою шлюбні стосунки і перестали вести спільне господарство. Позивач вважає, що підґрунтя для порозуміння втрачено і шлюб носить лише формальний характер, подальше його збереження чи примирення неможливі. Крім того, позивач зазначила, що вони з відповідачем проживають окремо, зобовязань один перед одним не мають, майнових спорів не ініційовано. Щодо визначення місця проживання дитини позивач зазначила, що дитина буде проживати разом з нею, порядок відвідування та способи прийняття участі у виховані дитини між нею та відповідачем не обговорювались. Позовну вимогу щодо стягнення аліментів позивач обґрунтовує тим, що дитина фактично перебуває на її утриманні, відповідач не надає допомоги у вихованні дитини та натуральному забезпеченні дитини. За таких обставин, позивач зазначає, що за відсутності впевненості в подальшому наданні відповідачем грошової чи натуральної допомоги аліменти з останнього слід стягнути в примусовому порядку, так як відповідач має можливість виплачувати аліменти на дитину, оскільки працює та отримує дохід. Ухвалою від 28.11.2017 року відкрито провадження у справі за вказаною вище позовною заявою та справа призначена до судового розгляду. Відповідно до п. 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України (в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року, який набрав чинності 15.12.2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, суд продовжив розгляд даної справи за правилами Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року. Позивач [PERSON] в судове засідання надала заяву за вх. № 4614 від 20.02.2018 року про розгляд справи за її відсутності, в якій також зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила позов задовольнити та не надавати строк на примирення. Відповідач [PERSON] в судове засідання надав заяву за вх. № 4613 від 20.02.2018 року про розгляд справи за його відсутності, в якій також зазначив, що не погоджуючись з мотивувальною частиною позовної заяви, позовні вимоги визнає в повному обсязі, проти задоволення позовних вимог не заперечує, просить строк для примирення не надавати. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Зваживши доводи, викладені в позові на обґрунтування позовних вимог, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, зясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулась позивач, суд приходить до висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, не суперечать законодавству, яке регулює сімейні правовідносини, а тому підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони 29.11.2008 року зареєстрували шлюб, про що Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області в Книзі реєстрації шлюбів 29.11.2008 року зроблено відповідний актовий запис за № 742 та видано свідоцтво про шлюб серія 1-ОЛ № 032122, на даний час шлюбно-сімейні стосунки не підтримують, намірів відновлювати їх не мають, проживають окремо. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], про що в Книзі реєстрації народжень Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області зроблено відповідний актовий запис за № 1241 та видано свідоцтво про народження серія 1-ОЛ № 079691, відповідно до якого батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] Малолітня дитина [PERSON] проживає разом з матірю [PERSON], що відповідачем - батьком дитини [PERSON] не заперечується. Щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу суд виходить з наступного. За вказаних вище обставин та підстав позову, зазначених позивачем причин для розірвання шлюбу, серед яких позивач зазначила втрату взаєморозуміння, різницю поглядів на сімейне життя та ведення спільного господарства, формальний характер шлюбу, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя, збереження шлюбу сторін суперечить інтересам подружжя, і, зокрема, позивача, якою предявлено позов до суду про розірвання шлюбу з відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. При цьому, судом під час судового розгляду справи не встановлено наявності обставин, визначених ч. 2 ст. 110 СК України, за яких позов про розірвання шлюбу не може бути предявлений. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За викладених обставин, враховуючи фактичні взаємини подружжя, припинення сторонами шлюбно-сімейних відносин, дійсні причини предявлення позову про розірвання шлюбу, волевиявлення позивача припинити шлюбні відносини, враховуючи також ту обставину, що рішення позивача про розірвання шлюбу та предявлення з цього приводу позову до суду прийнято з усвідомленням нею його наслідків, виходячи при цьому також з відсутності у взаєминах сторін морально-правової основи шлюбу, до якої належать почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги, взаєморозуміння, довіри, підтримки та піклування, суд дійшов висновку про те, що шлюб між сторонами носить суто формальний характер, подальше спільне життя і збереження шлюбу та шлюбно-сімейних відносин суперечить інтересам подружжя, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті права сторін, а також права їх малолітньої дитини, у звязку з чим позовну вимогу про розірвання шлюбу слід задовольнити. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини суд виходить з наступного. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, причому відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 1 ст. 183, ч. 1 ст. 184 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, в редакції Закону України № 2037-VIII від 17.05.2017 року, який набрав чинності 08.07.2017 року, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На підставі вищевикладеного, враховуючи, що обовязок утримувати дитину є рівною мірою обовязком як матері, так і батька, при цьому припинення фактичних шлюбних відносин між батьками, та проживання їх окремо від дитини, - не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від виконання обовязків щодо дитини, приймаючи також до уваги, що на час предявлення позову і на час судового розгляду справи, дитина проживає з позивачем і знаходиться на її утриманні, відповідач, в свою чергу, не заперечував щодо надання матеріальної допомоги на утримання сина у вигляді щомісячної сплати аліментів у розмірі 1/4 частини доходів, окрім того, під час розгляду справи судом не встановлено наявності у платника аліментів на утриманні інших малолітніх (неповнолітніх) осіб, непрацездатних осіб, виконавчих листів, за якими б проводилися стягнення, інших аліментних зобовязань, а також інших обставин, визначених ст. 182 СК України, які мають прийматися судом до уваги при розгляді питання про стягнення аліментів, на підставі чого та з урахуванням викладеного вище, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини сина [PERSON] Андрійовича, [INFO], ґрунтуються на вимогах закону, та є такими, що підлягають задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи стягненняна підставі ч. 1 ст. 191 СК України з 20.11.2017 року і додосягнення дитиною повноліття, а саме до 29.05.2027 року. Відповідно до ст. 141 ЦПК України документально підтверджені судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого позивачем при подачі позовної заяви про розірвання шлюбу до суду, у розмірі 640 грн. 00 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, та, окрім цього, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп., враховуючи, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільняється від сплати судового збору при предявленні до суду позову про стягнення аліментів. На підставі вищевикладеного, відповідно дост.ст. 110, 112,180, 182, 183, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved