Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

1. Вимоги та заперечення сторін. У червні 2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Вказував, що [INFO] померла мати сторін [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина у виді 1/2\~ частки житлового будинку [ADDRESS] . Постановою третьої Маріупольської державної нотаріальної контори від 28.11.2018 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність правовстановлюючого документа на будинок та реєстрацію у спадковому будинку відповідача, який також вважається таким, що прийняв спадщину. Стверджував, що відповідач у будинку не мешкає з 1986 року, а тому не може вважатись таким, що прийняв спадщину. Просив встановити цей факт у судовому порядку та визнати за ним право власності на спадщину за законом після смерті матері. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 2. Щодо процедури. Ухвалою суду від 19.02.2020 року постановлено провести заочний розгляд справи. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. 3. Щодо фактів. [INFO] помер батько сторін [PERSON] (а.с. 9). Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 03 січня 2017 року визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] на 1/2 частинку житлового будинку літ. А-1, сіней літ. А-1, погріб літ. А1/п, ганку літ. а2, веранда літ. а1-1, нежитлової прибудова літ. А1-1 (загальною площею 88,2 кв. м, жилою площею 36, 0 кв. м), вбиральні літ. В-1, що розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 34-37). [INFO] померла мати сторін [PERSON] (а.с. 8). Постановою від 28.11.2018 року державний нотаріус третьої маріупольської нотаріальної контори відмовив [PERSON] О.В. у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на частку житлового будинку на ім`я померлої. Окрім того, як зазначено в постанові, спадкоємець [PERSON] бажає отримати цілу частку у спадщині, а за адресою померлої також зареєстрований її син [PERSON] , який на підставі п. 3.21 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України прийняв спадщину (а.с. 7). Маріупольське бюро технічної інвентаризації листом від 10.08.2015 року повідомило позивача, що на земельній ділянці по [ADDRESS] розташовано: житловий будинок літ. А-1, сіни літ. а-1, погріб літ. А1/п, ганок літ. а2, веранда літ. а1-1, нежитлова прибудова літ. А1-1 (загальною площею 88, 2 кв. м, жилою площею 36, 0 кв. м), літній душ літ. Д-1, убиральня літ. В-1, гараж літ. Г-1, сарай літ. Е-1, сарай літ. Ж-1, замощення № 1-3, замощення І. Нежитлова прибудова літ. А1-1, погріб літ. А1/п, веранда літ. а1-1, ганок літ. а2, гараж літ .Г-1, сарай літ. Е-1, сарай літ.Ж-1 побудовані до 1992, що не є самочинним. Літній душ літ. Д-1, замощенні І не відносяться до самовільних побудов (а.с. 11) Із довідки відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 26.04.2017 року вбачається, що за адресою [ADDRESS] 2 особи: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6) Актом КСН «Лучистий» від 31.01.2019 року засвідчено, що сусіди позивача [PERSON] (місце проживання [ADDRESS] ) та [PERSON] (місця проживання [ADDRESS] ) підтверджують, що [PERSON] не мешкає по [ADDRESS] з 1986 року (а.с. 12) 4. Щодо права. Відповідно до ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється іншою особою або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною 5 статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з п. 3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 (далі лист ВССУ) якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (п. 3.1 листа ВССУ). Частиною 3 ст. 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України ). Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. За змістом норми статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Так, відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Верховний суд у постанові № 484/747/17 від 10.01.2019 року зазначив, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Пунктом 3.21 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі Порядок) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем (п. 3.22 Порядку). Згідно з нормами ст. ст. 77, 78, 78, 81 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України) 5. Висновки суду. Судовим рішенням у справі № 264/4338/16-ц встановлено, що батьки позивача за час свого життя набули право власної на домоволодіння [ADDRESS] , тому вказана обставина не потребує додаткового доказування. Сторони зареєстровані за місцем відкриття спадщини після смерті матері [PERSON] , у зв`язку з чим нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на цілу частку майна. Однак при цьому позивач довів у суді, що постійно проживав зі спадкодавцем на день його смерті, тоді як щодо відповідача такі дані відсутні. З огляду на це суд наголошує, що\~ законодавець пов`язує прийняття спадщини особою саме з фактом постійного проживання зі спадкодавцем, а не реєстрацією місця проживання. Сама по собі реєстрація за певною адресою не є безумовним свідченням постійного проживання особи за такою адресою. Таким чином, сама лише реєстрація за місцем проживання спадкодавця не може слугувати підставою для висновку про те, що спадкоємець дійсно там проживав та як наслідок прийняв спадщину в силу статті 1268 ЦК України. Відсутність звернення відповідача до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про прийняття спадщини протягом 4 років з дня смерті матері та його неявка в судове засідання є додатковим аргументом на користь висновку про його фактичне небажання прийняти спадщину. Проте відсутність формальної відмови відповідача від прийняття спадщини унеможливлює реалізацію позивачем своїх спадкових прав повною мірою у позасудовому порядку. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.26 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 р., під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обгрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Водночас встановлення факту окремого проживання спадкоємця [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини не може вважатись належним способом захисту у даній справі, проте є предметом доказування вимоги про визнання права на спадщину.

Outcome: partial