Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

20.07.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що 21.01.2012р. між ПАТ «[PERSON] банк» та відповідачем був укладений кредитний договір: № 825/2868SFPRP7 на суму 4965.26 грн. на строк до 21.07.2013р. У порушення норм закону та умов договорів відповідач зобовязання за вказаними договорами належним чином не виконав. У звязку з порушеннями зобовязань за кредитними договорами відповідач станом на 05.07.2015 року має заборгованість в сумі 5487.5 грн., на підставі чого просить стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором № 825/2868SFPRP7 від 21.01.2012р. який станом на 05.07.2015р. становить в сумі 5487.5 грн., з яких: - 4238.3 грн. заборгованість за основною сумою боргу; - 596 грн. заборгованість за відсотками; - 653.2 грн. заборгованість за пенею; стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору; стягнуті кошти зарахувати на п/р № 26504302163303 в ПАТ «Платинум Банк» МФО 380388. В судове засідання представник позивача не зявився, про час, день та місце судового засідання повідомлений належним чином. Надав суду заяву в якій просив розглянути справу за його відсутністю, зазначав, що не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 22; 27; 32). Відповідач в судове засідання зявився, позов визнав та підтвердив, що отримав товар для придбання якого брався кредит. Зробив заяву про застосування строку позовної давності. Надалі відповідач в судове засідання не зявився, про час, день та місце судового засідання повідомлений належним чином, надав суду заяву в якій просив розглянути справи за його відсутністю (а.с. 39). Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Але суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності та взаємозвязку, прийшов до висновку, про відсутність підстав для задоволення позову, тому не може прийняти визнання відповідачем позову, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 21 січня 2012 року між публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та [PERSON] укладений Кредитний договір з обслуговуванням кредитної картки, страхуванням життя, майна та/або подовженої гарантії позичальника № 825/2868 SFPRP7, відповідно до умов якого [PERSON] зобовязався надати відповідачеві кредит (по тексту Договору Кредит - 1) в сумі 4965 грн. 26 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,0001% річних; зі сплатою комісії за надання кредиту - 340,00 грн., комісії за обслуговування кредит -149 грн., строком кредитування на 18 місяців, тобто до 16.09.2013р. Цільове призначення кредиту купівля товару (ліжко; кухонні меблі). Датою видачі Кредиту 1 вважається день списання коштів з позичкового рахунку (п.1.1.1 Договору). Відповідно до п. 2.1 Договору, Кредит-1 надається Банком Позичальнику шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок продавця за реквізитами, зазначеними Позичальником. Згідно зі п.1.1, п. 2.5 та п. 2.8 Кредитного договору, позичальник зобовязався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, а також здійснити всі інші платежі; перерахування коштів для погашення заборгованості за Кредитом здійснюється позичальником в період з 13 по 18 число кожного місяця включно, щомісячно, рівними частинами в сумі 425,00 грн. (а.с. 5-7). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу ст. ст. 11, 509, 629 ЦК України, зобовязання виникають, зокрема із договору, та договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже зобовязання позичальника по поверненню кредиту, сплати відсотків та інших платежів виникає тільки після надання банком позичальнику грошових коштів (кредиту). В силу ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте позивачем не надано доказів перерахування позичальником ПАТ «Платинум Банк» кредитних коштів на рахунок продавця товару, тобто не доведено виникнення у відповідача зобовязань по кредитному договору (поверненню кредитних коштів, сплати відсотків за користування кредитом та комісій). Само по собі отримання відповідачем товару, для придбання якого брався кредит, ні є безумовним підтвердженням перерахування кредитних коштів на рахунок продавця товару. Також в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на укладання договорів факторингу, внаслідок яких він набув право вимоги до відповідача за вищезазначеним Кредитним договором. Відповідно до ст.ст. 512, 513, 514, 517 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Згідно зі ст.ст. 1077, 1078 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Проте позивачем не надано доказів, які підтверджують, що між первісним кредитором (ПАТ «Платинум Банк») та ТОВ «ФК «Бізнесфінанс», а в подальшому між ТОВ «ФК «Бізнесфінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» були укладені Договори факторингу щодо відступлення права вимоги до відповідача в обсязі, який заявлений позивачем, з обґрунтуванням розміру та періоду виникнення кожної складової заборгованості. Суд не може прийняти, як належний доказ, підтверджуючий відступлення права вимоги, надані позивачем: Лист ПАТ «[PERSON] від 08.06.2015р. № 50-04-03/13663 з витягом із переліку боржників за кредитними договорами, Лист ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» від 04.06.2015р. за №ФК/383 з витягом із переліку боржників за кредитними договорами (а.с. 11-12) оскільки зазначені документи не містять відомості в якому саме обсязі зобовязань позичальника та на яких умовах банк, а в подальшому наступний кредитор, відступив право вимоги за вищевказаним кредитним договором. Також позивачем не доведено, що на момент укладання Договору факторингу №1/15-ФКю від 08.05.2015р. між позивачем (фактор) та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (клієнт) остання мала права вимоги до відповідача в обсязі, вказаному у Витязі з Реєстру заборгованостей за договором факторингу з зазначенням періоду та порядку виникнення кожної суми заборгованості, а також періоду та розміру платежів, здійснених відповідачем в порядку виконання умов кредитного договору (а.с. 9-10; зворотній бік а.с.3). Водночас суд позбавлений можливості встановити зазначені обставини, оскільки у витягу з цього Договору факторингу окрім пунктів 1.1-1.2 та 14.4-14.7 більше умов не міститься (а.с. 9-10). Окрім цього, за загальним правилом заборонено наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі, якщо інше не встановлено договором факторингу(ст. 1083 ЦК України). Позивачем не надано належних доказів, що укладені договори факторингу містили умови про можливість наступного відступлення права вимоги до відповідача іншим особам. Відповідно до ч.1 ст. 1082 ЦК України, боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Отже діюче законодавство повязує виникнення обовязку боржника здійснити платіж факторові тільки після отримання боржником відповідного повідомлення, яке відповідає за змістом вимогам, передбаченим ст. 1082 ЦК України. Однак позивачем не надано доказів щодо дотримання ним вказаних вимог закону, а саме не доведено отримання відповідачем письмового повідомлення про заміну сторони у зобов'язанні з зазначенням грошової вимоги та особи (позивача), якій має бути здійснений платіж. Враховуючи, що позивачем не доведені належними доказами обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги та які мають істотне значення, а саме: виникнення у відповідача зобовязань за кредитним договором; наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором в розмірі, заявленому в позові щодо кожної вимоги; обґрунтованого розрахунку боргу з зазначенням періоду та розміру утворення; обсягу та правомірності відступлення права вимоги до відповідача за договорами факторингу; належного повідомлення відповідача про відступлення права вимоги, то позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. При вирішенні питання про застосування строку позовної давності, заявленого відповідачем, суд вважає, що застосування строку позовної давності може мати місце при доведенні позивачем наявності заборгованості, зокрема яка знаходиться за межами строку позовної даності. Оскільки суд відмовив позивачеві в задоволені позовних вимог через необґрунтованість та недоведеність виникнення і існування заборгованості, то строк позовної давності у даному випадку не застосовується. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що позивачеві відмовлено в задоволенні позову в повному обсязі, з підстав не обґрунтованості позовних вимог, що виключає стягнення судових витрат з відповідача в силу ст. 88 ЦПК України, то зазначені витрати відносяться за рахунок позивача.

Outcome: dismissed