Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

21.03.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив позбавити його батьківських прав відносно дитини [PERSON], [INFO], та стягувати з нього аліменти на утримання сина в сумі 100 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що після смерті матері [PERSON] - [PERSON] [INFO] року, відповідач покладених на нього обов'язків по вихованню дитини не виконував. З 14.12.2015 року дитина перебуває на лікуванні в Обласному протитуберкульозному диспансері Житомирської обласної ради. Відповідач за місцем свого проживання відсутній, ухиляється від виконання своїх обов'язків по утриманню та вихованню сина, не піклується про його фізичний, моральний і духовний розвиток, матеріально не забезпечує, проти позбавлення його батьківських прав не заперечує. Сторони в судове засідання не прибули. Прокурор, представник органу опіки та піклування надіслали до суду письмові заяви про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримала, просила його задовольнити. Враховуючи те, що про час та місце судового розгляду відповідач був повідомлений вчасно та належним чином, зокрема судова повістка направлялась за останнім відомим та вказаним у позовній заяві його місцем реєстрації. Про причини неявки до суду він не повідомив, заперечення проти позову не подав, суд вважає за можливе ухвалити рішення заочно на підставі наявних доказів у справі. Дослідивши письмові матеріали та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають, крім інших, орган опіки та піклування (ст. 165 СК України). Судом встановлено, що відповідач є батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження. Мати дитини - [PERSON] померла [INFO] року (а.с. 6, 8). Згідно довідки та характеристики Ярунської сільської ради громадянин [PERSON] проживав в [ADDRESS] з 2013 року по 10.12.2015 року без реєстрації разом з малолітнім сином [PERSON], вів антигромадський спосіб життя, належного виховання та догляду сину не надавав (а.с.11, 12). Відповідно до заяви від 26.01.2016 року засвідченої приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу, [PERSON] не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] (а.с. 15). З 14.12.2015 року малолітній [PERSON] перебуває на стаціонарному лікуванні в дитячому відділенні Обласного протитуберкульозного диспансеру, потребує тривалого лікування (а.с. 14). Висновком органу опіки і піклування Новоград-Волинської райдержадміністрації Житомирської області від 16.03.2016 року визнано за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] (а.с. 16). У Принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.89 року наголошує, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню їх інтересів. Частиною 1 ст. 164 СК України встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Це, зокрема, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року роз'яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню малолітньої дитини, нехтує ними, не проявляє до сина батьківської турботи та любові, байдужий до нього, не цікавиться його життям, здоров'ям, не спілкується з ним в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. В зв'язку з наведеним, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно його сина, підлягають задоволенню. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини (ч. 2 ст. 166 СК України). Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов'язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Відповідно до ст.27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.ст. 141, 180-182 СК України). Способи виконання обов'язку утримувати дитину визначені ст. 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Відповідач є здоровою, працездатною, молодою особою 35 років; постійного місця роботи не має, але при цьому на обліку у службі зайнятості, як безробітний, не перебуває та не вчиняє будь-яких дій щодо пошуку роботи; не приймає участі в вихованні свого сина та не створює необхідні умови для його розвитку і життя, відтак він спроможний сплачувати аліменти на його утримання. З урахуванням визначеного Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розміру прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку - суд приходить до висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти в розмірі, зазначеному в позові, що буде відповідати, як інтересам хлопчика, так і матеріальному становищу та стану здоров'я платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості. Також суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: approved