Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

20 лютого 2019 року позивач [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалася на те, що вони з відповідачем 15 квітня 2011 року зареєстрували шлюб в міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Розлад сімейного життя стався через відсутність порозуміння між ними, розбіжність характерів та різні погляди на сімейне життя. Шлюбні відносини припинені з грудня 2018 року. Вважає, що їх шлюб розпався остаточно та немає сенсу для його подальшого існування. Просила суд розірвати шлюб. Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явилася, від неї до суду надійшла заява з проханням справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила розірвати шлюб. Відповідач [PERSON] до суду також не з'явився, надавши заяву з проханням справу розглянути без його участі, позовні вимоги визнав повністю, проти розірвання шлюбу не заперечував. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Матеріалами справи встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15 квітня 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] виданим міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 120, відповідно до якого [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]. Згідно зі свідоцтвом про народження [NUMBER], виданим Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області від 21 червня 2013 року, [PERSON] народився [INFO], актовий запис № 472, в графі «батьки» зазначені: батько - [PERSON], та мати - [PERSON] Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ч.1 ст. 24 Сімейного Кодексу України, шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч. 2 ст. 18, п. 3 ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч.1 ст.110 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові один до одного між сторонами втрачено. За таких обставин суд дійшов до висновку, що сім'я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін. Відповідно до ч.1 ст. 110 СК України, один із подружжя має право на звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст. 110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. Відповідно до ч.8 ст. 294 ЦПК України, після розірвання шлюбу, прізвище чоловіку та дружині залишити без змін. На підставі ст. ст. 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved