Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

20.01.2020 року до суду звернувся позивач [PERSON] , з позовом про вселення і усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням до відповідача [PERSON] 11.02.2020 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. 12.02.2020 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального провадження, в підготовчому судовому засіданні на 25.03.2020 року. 25.03.2020 року розгляд справи відкладений за клопотанням відповідача до 07.05.2020 року. 07.05.2020 року закінчене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду на 07.05.2020 року. 07.05.2020 року в судовому засіданні оголошена перерва до 10.06.2020 Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 10.06.2020 року у судовому засіданні оголошено вступну і резолютивну частину рішення. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить усунути перешкоди у користуванні та вселити його до Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Та стягнути з відповідача понесені судові витрати по сплаті судового збору В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 22 травня 2014 року Вищим спеціалізованим судом України за ним визнано право на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ним зареєстровано Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Він неодноразово намагався вселитись в даний будинок та користуватись ним, але відповідач чинить йому перешкоди, не пускає його до будинку, чим порушує його права , як власника будинку. Вирішити дане питання мирним шляхом не дало будь-якого результату. 10.12.2019 року він звернувся до Верхньодніпровського відділення поліції Жовтоводського ВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про те, що відповідач [PERSON] , не надає йому доступу до частини квартири [ADDRESS] . 13.01.2020 року він звернувся до депутата Верхньодніпровської міської ради Дніпропетровської області з питанням щодо вирішення його проблеми та вселення до належної йому Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Однак в цей же день відповідач [PERSON] , відмовив йому у його праві власності посилаючись на те, що ніякого права на Ѕ частину вищезазначеної квартири він не має, що й стало підставою звернення до суду. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи та просили їх задовольнити. Також позивач пояснив, що протягом 1,5 року він не може вселитись та користуватись належною йому частиною квартири. Він намагався вирішити дане питання добровільно, пропонував відповідачеві різні варіанти, але всі його зусилля не дали позитивного результату. Навіть коли він приходив із депутатом міської ради, щоб потрапити до квартири, їх до квартири не допустили і кожного разу, коли він намагається зайти в квартиру, виходить [PERSON] і не пускає його до квартири. Відповідач та представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечували. При цьому відповідач пояснив, що спірна квартира була подарована ще за життя покійним батьком його іншому братові який і проживає в даній квартирі. Він поважає волю батька і ніякого відношення до спірної квартири не має. В даній квартирі він не проживає і будь-яких перешкод позивачеві у користуванні нею він не чинить. Представник відповідача пояснив, що позивачем обраний невірний спосіб захисту порушених прав. Його довірителем не чиняться будь-які перешкоди позивачеві відносно спірної квартири. Його довіритель навіть не є власником цієї квартири. В квартирі проживають інші люди, позивач не членом їх сім`ї тому не може бути вселеним у вазка ну квартиру. Крім того позивач не зазначив в яку із кімнат його потрібно вселити. Тому просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, вислухавши учасників розгляду справи, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між сторонами виник спір із правовідносин, що регулюють право власності та право користування житловим приміщенням. Як встановлено в судовому засіданні згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 17.08.2017 року державним нотаріусом Першої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області позивач, [PERSON] , є власником Ѕ частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується копіє свідоцтва про право на спадщину та витягом про реєстрацію прав власності. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 17.08.2017 року державним нотаріусом Першої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області зазначено, що другим спадкоємцем після смерті [PERSON] є його син, відповідач за справою [PERSON] , свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частини вищезазначеної квартири відповідачем не отримане, що підтверджено і відповідачем у судовому засіданні. Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що він як власник Ѕ частини спірної квартири не має можливості користуватись нею, оскільки відповідач чинить йому в цьому перешкоди. Тому просить усунути перешкоди у користуванні вищевказаною квартирою шляхом його вселення до неї. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України - Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України - Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1,3,4 ст. 355, ч. 1 ст. 366 ЦК України - Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.1.2, 3 ст. 258 ЦК України - Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. З наданих суду доказів встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 17.08.2017 року державним нотаріусом Першої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області позивач і відповідач є спадкоємцями майна померлого [PERSON] ,. в рівних частинах. Спадщина складається з квартири [ADDRESS] . Позивач оформив своє право власності на Ѕ частину вищезазначеної квартири, а відповідач своє право власності на належну йому частин квартири не оформив. Проте дане право не втрачене відповідачем і в будь-який час він має можливість оформити своє право власності, отримавши свідоцтво про право на спадщину та зареєструвавши право власності на належну йому частину у спірній частині. Проте, як зазначив відповідач у судовому засіданні він у спірній квартирі не проживає, свідоцтво про право на спадщину не отримав і поважає волю покійного батька, який розпорядився квартирою на користь іншого їхнього брата. Проте доказів того що покійний [PERSON] ,. за життя розпорядився належним йому майном у вигляді квартири [ADDRESS] не надано. З чого суд приходить до висновку, що розпорядження покійного [PERSON] , було юридично не оформлене і особа, яка проживає в спірній квартирі, фактично проживає в ній без відповідних правових підстав, оскільки представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що особа, яка проживає в квартирі не є членом сім`ї позивача. А позивач як власник частини спірної квартири не надав згоди іншій особі на проживання в ній. Таким чином суд вважає, що відповідач не оформляючи своє право власності на належну йому частину спірної квартири, не узаконюючи правовідносини із особою, яка в спірній квартирі фактично проживає, чинить перешкоди позивачеві у здійсненні останнім його права власності на належну йому частку квартири. Але дані перешкоди мають юридичний характер. В свою чергу позивач обрав спосіб захисту порушених прав у вигляді усунення перешкод користуванні належною часткою квартири шляхом вселення в неї. Факт наявності перешкод позивачеві у користування спірною квартирою підтверджується актом депутата Верхньодніпровської міської ради від 13.01.2020 року. З якого встановлено, що позивач разом з депутатом намагались потрапити до квартири [ADDRESS] , але особи які проживають в даній квартирі їх до спірної квартири не пустили, мотивуючи, що позивач не має будь-яких прав на дану квартиру . Будь-яких доказів на спростування даного факту відповідачем та представником відповідача не надано. При цьому відповідачеві добре відомо хто проживає в квартирі. Відомо про порушення прав позивача, але відповідач [PERSON] , уникає вирішення спору в добровільному порядку. В свою чергу перешкоди у фактичному користуванні належною позивачеві на праві власності часткою квартири чинить особа, яка в спірній квартирі проживає. Таким чином суд погоджується з доводами відповідача та представника відповідача, що при обраному позивачем способі захисту порушеного права, позивач звернувся до неналежного відповідача та в подальшому в підготовчому судовому засіданні не заявляв клопотання щодо заміни неналежного відповідача чи залучення співвідповідача у справі. Дана обставина є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Доводи відповідача та представника відповідача, про те, що позивач не є членом сім`ї особи, яка проживає в спірній квартирі, тому він не може бути туди вселеним, що позивач не зазначив конкретно кімнату чи іншу частину квартири, куди його потрібно вселити є несуттєвими для вирішення даного спору. Оскільки факт наявності перешкод позивачеві у користування належною йому власністю підтверджується наданими суду доказами. Позивач є власником Ѕ частини спірної квартири, тому має право проживати в ній незалежно від того чи він є членом сім`ї особи, яка в даній квартирі проживає, чи ні. Доказів того, що особа, яка проживає в спірній квартирі, користується даною квартирою правомірно, тобто має правові підстави такого користування, суду не надано. Відповідно вирішення питання якою саме частиною чи кімнатою буде користуватись позивач дана особа вирішувати не може. В свою чергу відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно позивач має право проживати в належній йому частині квартирі. Відповідно до ст. 391 ЦК України - Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В судовому засіданні знайшов підтвердження факт порушення прав позивача щодо користування належною йому на праві власності частиною квартирою, проте, виходячи з того, що позовні вимоги про вселення заявлені не до належного відповідача, тобто не до тієї особи, яка безпосередньо чинить перешкоди позивачеві щодо проживання та користування належною йому частиною квартирою, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, так як судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд вважає за понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840.80 грн., покладаються на позивача та не відшкодовуються за рахунок відповідача.

Outcome: dismissed