Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

21.12.2019 року [PERSON] звернулась до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування, Служба у справах дітей Донецької обласної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Свій позов мотивує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 02.11.2011 року. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя з відповідачем не склалось, тому ще у період шлюбних відносин останній покинув сім`ю, залишивши дитину з матір`ю. З того часу [PERSON] ніколи не відвідував дитину, не цікавився її потребами, фізичним та моральним розвитком, не брав участі у вихованні дитини, не дзвонив та жодним чином не спілкувався і не надавав матеріальної допомоги на утримання дитини. Таким чином ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. У зв`язку з чим позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно їх спільної дитини [PERSON] та стягнути аліменти на утримання сина в розмірі 1000,00 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, але 28.01.2020 року на адресу суду надали заяву про розгляд справи без їх участі, підтримали позов у повному обсязі, не заперечували проти розгляду справи за відсутністю відповідача та третьої особи. Відповідач також не з`явився у відкрите судове засідання, 29.01.2020 року надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, повністю визнав позовні вимоги про позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , а також стягнення на користь позивача аліментів на утримання сина в твердій грошові сумі в розмірі 1000,00 грн., щомісячно і до повноліття дитини. Представник третьої особи в підготовче судове засідання не з`явився, 30.01.2020 року судом було отримано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що служба у справах дітей Донецької облдержадміністрації не є органом опіки та піклування. Таким чином, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового засідання технічними засобами у відсутності сторін на підставі доказів, які є в матеріалах справи та ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України. Суд вивчивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний на підставі рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 02.11.2011 року (а.с.9). На час розірвання шлюбу позивач мала прізвище « [PERSON] » та змінила його на « [PERSON] » у зв`язку із укладенням шлюбу з гр. [PERSON] , про що в матеріалах справи мається копія свідоцтва про шлюб, виданого 10.10.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Добропіллю реєстраційної служби Добропільського МУЮ у Донецькій області, актовий запис №228 (а.с.7). Позивач та відповідач мають спільну неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого 22.01.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Добропіллю Добропільського МУЮ Донецької області, актовий запис №24 (а.с.8). [PERSON] в позовній заяві зазначає, що відповідач ніколи не відвідував дитину, не цікавився її потребами, фізичним та моральним розвитком, не брав ніякої участі у вихованні дитини і жодним чином не спілкувався, крім того матеріальної допомоги ну тримання дитини не надає. Таким чином ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Надаючи юридичну оцінку правовідносинам у справі, суд виходить з наступного. Згідно ст.2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (Конвенцію ратифіковано Постановою ВР №789-XII від 27.02.91)(далі - Конвенція), держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї. Статтею 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.1 ч.2 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. У відповідності з ч.2 ст.150 Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року № 2947-III (далі - СК України), батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 4 ст.155 СК України, визначено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п.2 ч.1 ст.164 СК України). Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Між тим, в судовому засіданні встановлений факт ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків відносно неповнолітнього сина - [PERSON] , що підтверджується поясненнями позивача у позові та повним визнанням позову з боку відповідача. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина [PERSON] ще до моменту розірвання шлюбу з позивачем (не займається вихованням дитини, піклуванням про його здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, не забезпечує дитину матеріально, оскільки ще до розірвання шлюбу з позивачем пішов з сім`ї та разом з нею не мешкає), а отже, є підстави визначені п.2 ч.1 ст.164 СК України для позбавлення гр. [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] . Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. (частини 2, 3 ст.166 СК України). Згідно ст.51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України). В силу ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідач [PERSON] надав заяву про визнання позовних вимог як щодо позбавлення його батьківських прав відносно сина, так і до позовних вимог щодо стягнення аліментів на утримання дитини, будь-яких доказів які б свідчили про те, що відповідач за станом здоров`я та матеріальним станом не може сплачувати аліменти на утримання сина до суду надано не було. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.1 ст.183 СК України). Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. На підставі викладеного, суд вважає можливим задовольнити позов в повному обсязі позбавивши [PERSON] батьківських прав відносно його сина [PERSON] та стягнувши аліменти на користь позивача на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 грн. до досягнення дитиною повноліття. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке. Виходячи з того, що позовні вимоги позивача були задоволені в повному обсязі, враховуючи те, що позивач будучі фізичною особою, звернулась до суду з двома самостійними вимогами, а саме з вимогою немайнового (про позбавлення батьківських прав) та майнового характеру (про стягнення аліментів), а також те, що позивач була звільнена від сплати судового збору з вимогою про стягнення аліментів, суд вважає розподілити судові витрати наступним чином. Стосовно позовних вимог про позбавлення батьківських прав, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України та враховуючи, що відповідач визнав позов в повному обсязі до початку розгляду справи по суті, а позивач просила стягнути на її користь судові витрати, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову в розмірі 768,40 грн., згідно квитанції №81762 від 19.12.2019 року, що складає 384,20 грн., а 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем, що складає 384,20 грн., стягнути на її користь з відповідача. Стосовно позовних вимог про стягнення аліментів, враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судові витрати в розмірі 768,40 грн., оскільки позивачку звільнено від сплати судових витрат на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI. На підставі викладеного, ст.ст.2, 9 Конвенції про права дитини, ч.1 ч.2 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ч.2 ст.150, ч.4 ст.155, п.1, п.2 ч.1 ст.164, ст.166, ст.ст.180-183, 191 СК України,

Outcome: approved