Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

20 вересня 2017 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області із позовом до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності на квартиру та земельну ділянку в порядку спадкування. В обгрунтування позову зокрема зазначили, що [PERSON] (дружина померлого), [PERSON] (донька померлого), [PERSON] (син померлого) є спадкоємцями за законом після смерті їх батька/чоловіка [PERSON], який помер 11.11.2015 року, про що Ізмайловським відділом ЗАЦС Управління ЗАЦС Москви 12.11.2015 року складено актовий запис про смерть №7411. Після смерті [PERSON] залишився житловий будинок, розташований за адресою: Україна, Донецька область, м.Маріуполь, проїзд Ленінградський, буд.12, який належав померлому на підставі договору купівлі-продажу від 14.10.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецькій області [PERSON] Крім зазначеного домоволодіння залишилася земельна ділянка, розташована за адресою: Україна, Донецька область, м.Маріуполь, проїзд Ленінградський, буд.12, яка належала померлому підставі договору купівлі-продажу від 14.10.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] Посилаючись, зокрема на ст.ст.328, 392. 1220, 1222 ЦК України, просили суд: 1) визнати право власності на спадкове майно після смерті [PERSON], який помер 11 листопада 2015 роки за: - [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER]; [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER]; [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER], а саме, право власності в порядку спадкування на домоволодіння №12, розташоване за адресою: проїзд Ленінградський в м.Маріуполі Донецької області по 1/3 частки за кожним відповідно; 2) визнати право власності на спадкове майно після смерті [PERSON], який помер 11 листопада 2015 роки за: [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER]; [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER]; [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER], а саме: право власності в порядку спадкування на земельну ділянку, розташовану за адресою: проїзд Ленінградський в м.Маріуполі Донецької області, кадастровий номер 1412336900:01:011:0763 по 1/3 частки за кожним відповідно. 14.03.2017 року за клопотанням представника [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON], що діє на підставі довіреності, судом було залучено до участі в розгляді справи приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] 12.06.2017 року за клопотанням представника позивачів [PERSON] до матеріалів справи судом долучено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.06.2017 року, видану приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] В судове засідання, позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] не зявилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча в силу ч.5 ст.76 ЦПК України були повідомлені належним чином, оскільки вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі. В судовому засіданні, представник позивачів [PERSON], підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Після перерви, в судове засідання не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримувала у повному обсязі. Представник Маріупольської міської ради [PERSON], що діє на підставі довіреності, в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника Маріупольської міської ради за наявними у справі документами. Проти задоволення позовних вимог не заперечував. Приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] подав до суду копію спадкової справи, але в судове засідання також не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Неявка в судове засідання сторін, на думку суду не є перешкодою для розгляду справи на підставі наявних у ній доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про місце, день та час розгляду справи та на власний розсуд розпорядилися своїм правом прийняття участі в судовому розгляді. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, [PERSON], [INFO], на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу земельної ділянки від 14.10.2013 року, належить право власності на земельну ділянку площею 0,0475 га, кадастровий номер 1412336900:01:011:0763, що розташована за адресою: м.Маріуполь, проїзд Ленінградський, будинок 12. Також судом встановлено, що [PERSON], [INFO], на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу будинку від 14.10.2013 року, належить право власності на житловий будинок з усіма господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований на земельній ділянці за адресою: м.Маріуполь, проїзд Ленінградський, будинок 12. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], будучи громадянином [PERSON], помер 11.11.2015 року у м.Москва, [PERSON]. Відповідно до ст.70 Закону України «Про міжнародне приватне право», з урахуванням положень статей 71, 72 цього Закону спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Вибір права спадкодавцем буде недійсним, якщо після складання заповіту його громадянство змінилося. Стаття 44 Конвенції про правову допомогу та правових відносинах по цивільним, сімейним та кримінальним справам від 22.01.1993 року, яка набула чинності для України з 14.04.1995 року (надалі - Конвенція), передбачає, що громадяни кожної з Договірних Сторін можуть успадковувати на територіях інших Договірних Сторін майно або права за законом або за заповітом на рівних умовах і в тому ж обсязі, як і громадяни цієї Договірної Сторони. Згідно зі ст.45 Конвенції, право успадкування майна, крім випадку, передбаченого пунктом 2 цієї статті, визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої спадкодавець мав останнє постійне місце проживання. Право успадкування нерухомого майна визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться це майно. Відповідно до свідоцтва про право на спадкування за законом від 18.05.2016 року 77 АВ 0322238, виданого нотаріусом м.Москва [PERSON], [PERSON], [INFO], є дружиною [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про право на спадкування за законом від 18.05.2016 року 77 АВ 0322244, виданого нотаріусом м.Москва [PERSON], [PERSON], [INFO], є сином [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про право на спадкування за законом від 18.05.2016 року 77 АВ 0322244, виданого нотаріусом м.Москва [PERSON], [PERSON], [INFO], є донькою [PERSON]. Стаття 1216 ЦК України передбачає, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частина 1 ст.1217 ЦК України встановлює, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Стаття 1218 ЦК України передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Доказів того, що [PERSON]було складено заповіт, суду не надано. Частина 1 ст.1258 ЦК України передбачає, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно з ч.1 ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З матеріалів справи вбачається, що до спадкоємців першої черги права на спадкування після смерті [PERSON] відносяться: дружина [PERSON], син [PERSON] та донька [PERSON] Відповідно до ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. В той же час, ч.1 ст.1269 ЦК України встановлює, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно з ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Стаття 1297 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. З матеріалів справи вбачається, що 27.05.2016 року, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] У звязку з чим, приватним нотаріусом [PERSON] була заведена спадкова справа. 12.06.2017 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] була винесена постанова про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки заявники не надали належним чином оформлені та зареєстровані правоустановчі документи на жилий будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: м.Маріуполь, проїзд Ленінградський, будинок 12. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання права. Згідно зі ст.396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи з того, що позивачі в установленому порядку звернулися до нотаріуса для прийняття спадщини, але нотаріус відмовив у їм видачі свідоцтва про право на спадщину саме через відсутність правоустановчих документів на нерухоме майно, то суд приходить до висновку, що захист цивільного права [PERSON], [PERSON] та [PERSON], окрім як в судовому порядку є неможливим. Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частина 1 ст.61 ЦПК України передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, оскільки матеріалами справи підтверджується право власності [PERSON] на спірне нерухоме майно, а також право [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на отримання цього майна у спадщину після смерті [PERSON], враховуючи позицію представника відповідача про визнання позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] та [PERSON]є обгрунтованими, а їх право на спадкування підлягає захисту шляхом визнання за ними відповідного права власності на спадщину. На підставі викладеного,

Outcome: approved