Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-01 00:00:00

21 грудня 2018 року [PERSON] звернувся до Золочівського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просив стягнути з кожного з відповідачів по 100000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 21 травня 2012 року відповідачі спричинили йому тілесні ушкодження, в зв`язку з чим він звернувся до правоохоронних органів. Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області кримінальне провадження відносно [PERSON] , [PERSON] , за обвинуваченням їх у скоєнні злочинів передбачених ч.1 ст. 125 та ч. 1 ст. 122 КК України закрито у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, що не є реабілітуючою обставиною, в зв`язку з чим вони не звільняються від відповідальності відшкодувати завдану шкоду, в тому числі моральну. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі просили задовольнити. Позивач обґрунтовуючи свої вимоги пояснив, що моральна шкода йому спричинена тим, що він, літня людина, зазнав душевних страждань, так як важко переживав події самого побиття, тривалого лікування, а потім роки слухання справи у суді, відношення відповідачів до вчиненого. За 7 років судових тяжб відповідачі навіть не вибачилися перед ним. Позивач був змушений проходити болюче та коштовне лікування, знайти кошти на яке пенсіонеру дуже складно, він був змушений вдаватися до незвичних для нього клопотів. В результаті побиття його відповідачами, фактично нормальний уклад його життя докорінно було змінено, усе було підкорено відновленню стану здоров`я та численним судовим засіданням під час яких обвинувачені намагалися уникнути покарання за будь яку ціну, врешті решт домоглися закриття провадження за закінченням строку притягнення до відповідальності, навіть не вибачившись перед позивачем та не відшкодувавши йому витрати на лікування. Вважав, що стягнення 100 тисяч гривень з кожного відповідача є адекватною сумою розміру спричиненої моральної шкоди та пережитим стражданням. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. Представник відповідачів [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень вказав, що матеріали справи не містять доказів спричинення відповідачами [PERSON] та [PERSON] позивачу [PERSON] будь-яких тілесних ушкоджень. Представник зауважив, що наявна постанова про закриття провадження по справі не свідчить про вину [PERSON] , [PERSON] у вчиненні злочину, відтак підстави для відшкодування відсутні. Заперечень щодо розміру шкоди представник відповідачів не висловив. Одночасно представник зауважив, що наділений повноваженнями на представництво інтересів його клієнтів у повному обсязі, відтак не заперечує проти розгляду справи за їх відсутності. Суд вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Постановою Дергачівського районного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року [PERSON] , обвинуваченого у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст. 122 КК України звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності; [PERSON] обвинуваченого у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст. 125 КК України звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності; кримінальне провадження №12012220310000157 від 10.12.2012 року відносно [PERSON] , [PERSON] закрито. Цивільний позов потерпілого [PERSON] залишено без розгляду, роз`яснено право звернення в порядку цивільного судочинства. При прийнятті вказаного рішення суд виходив з того, що 21 травня 2012 року [PERSON] перебуваючи біля кладовища біля кладовища в с. Чепели Золочівського району Харківської області на ґрунті раптових особливих неприязних відносин розпочав конфлікт з [PERSON] , в ході якого маючи раптово виниклий прямий умисел на нанесення тілесних ушкоджень, кулаком руки наніс останньому два удари в область обличчя, а саме в область скули з правої сторони. В результаті чого [PERSON] були заподіяні тілесні ушкодження, які виразилися у вигляді синців обличчя, перелому кісток носа зі зміщенням та перелом правої акулової кістки зі зміщенням. Згідно висновку судово-медичної експертизи №1248-А/12 від 26.06.2012 - синці обличчя та перелом кісток носу зі зміщенням відносяться категорії легких тілесних ушкоджень, а перелом правої акулової кістки зі зміщенням відноситься до категорії пошкоджень середнього ступеня тяжкості, як такі, що тягнуть за собою довгостроковий розлад здоров`я. А також, згідно висновку додаткової судово-медичної експертизи №1249-А/12 по відтворенню обстановки та обставин подій на місці з [PERSON] тілесні ушкодження, які маються у [PERSON] могли виникнути при обставинах, на які вказує [PERSON] при відтворенні обстановки та обставин подій на місці. Приблизно о 16 год. 30 хв. 21 травня 2012 року, [PERSON] перебуваючи біля кладовища в с. Чепели Золочівського району Харківської області на ґрунті раптових особливих неприязних відносин розпочав конфлікт з [PERSON] , в ході якого [PERSON] маючи раптово виниклий прямий умисел на нанесення тілесних ушкоджень, кулаком руки наніс останньому два удари в область обличчя, а також один удар ногою в область стегна. В результаті чого [PERSON] , були заподіяні тілесні ушкодження, які виразилися у вигляді синців обличчя, перелому кісток носа зі зміщенням. Згідно висновку судово-медичної експертизи №1248-А/12 від 26.06.2012-синці обличчя та перелом кісток носу зі зміщенням відносяться категорії легких тілесних ушкоджень. А також, згідно висновку додаткової судово-медичної експертизи №1249-А/12 по відтворенню обстановки та обставин подій на місці з [PERSON] тілесні ушкодження, які маються у [PERSON] могли виникнути при обставинах, на які вказує [PERSON] при відтворенні обстановки та обставин подій на місці. Суд зауважив, що органом досудового розслідування дії [PERSON] були кваліфіковані за ч.1 ст.122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, що спричинило тривалий розлад здоров`я, дії [PERSON] кваліфіковані за ч.1 ст.125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження. Вирішення питання про звільнення від відповідальності у судовому засіданні відбулося за ініціативою саме обвинувачених [PERSON] та [PERSON] , які заявили клопотання про звільнення їх від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Враховуючи, що з моменту скоєння злочину минули строки передбачені ст. 49 КК України, суд постановою від 12 жовтня 2017 року звільнив [PERSON] та [PERSON] від кримінальної відповідальності. Постанова Дергачівського районного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року двічі була предметом перегляду судів вищих інстанцій. Так ухвалою апеляційного суду Харківської області від 22 травня 2018 року апеляційна скарга [PERSON] залишена без задоволення, а ухвала Дергачівського районного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року залишена без змін. Крім того ухвалою Верховного суду від 26 липня 2018 року залишені без змін вказані рішення судів. Одночасно у своїй ухвалі колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду звернула увага на усталену практику з питання права на відшкодування потерпілим шкоди завданої злочином у разі закриття провадження в зв`язку з звільненням обвинувачених від кримінальної відповідальності за нереабілітуючих обставин, що викладена зокрема у постановах ВС від 14 та 24 травня 2018 року у справах 445/1569/15-к та №531/2332/14-к. Позивачем, при зверненні до суду разом із позовною заявою, в обґрунтування своїх вимог надано медичну документацію, щодо отримання побутової травми у 2016 році та докази проходження відповідного лікування, придбання ліків, у судовому засіданні позивачем визнано, що вказані документи не мають відношення до подій 21 травня 2012 року, в зв`язку з чим, суд вважає дані документи неналежними доказами, та не приймає їх до уваги при прийнятті рішення. При вирішенні спору, суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані наступними нормами: Стаття 82 ЦПК України передбачає підстави звільнення від доказування. Так частина 6 цієї статті встановлює, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Стаття 1177ЦК України встановлює, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Статті 23, 1167, 1168 ЦК України регламентують відшкодування моральної шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода\~відшкодовується незалежно\~від майнової\~шкоди,\~яка підлягає\~відшкодуванню,\~та не\~пов`язана\~з розміром\~цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 3, 4, 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відтак, оцінюючи встановлені обставини на предмет дотримання вказаних норм закону, в першу чергу доводи представника відповідачів [PERSON] щодо відсутності доведеності спричинення тілесних ушкоджень [PERSON] саме [PERSON] та [PERSON] , суд виходить з наступного. Так в розумінні положень ст. 44 КК України звільнення від кримінальної відповідальності це врегульована кримінальним і кримінальним процесуальним законодавством відмова держави від засудження особи, яка вчинила злочин, і від застосування щодо неї примусу у формі покарання. За своїм змістом звільнення від кримінальної відповідальності характеризується трьома моментами: 1) не відбувається державний осуд особи, яка вчинила злочин (обвинувальний вирок суду, яким особа офіційно визнається винною у вчиненні злочину та на який відображає негативну оцінку вчиненого з боку держави, не ухвалюється); 2) до винного не застосовується покарання; 3) через відсутність обвинувального вироку звільнена від кримінальної відповідальності особа вважається такою, що не має судимості. Звільнення особи від кримінальної відповідальності не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У цьому випадку КК виходить зі встановлення факту вчинення особою кримінально караного діяння, а тому передбачені КК підстави для звільнення від кримінальної відповідальності відповідно до положень ст. 49 КК України не слід вважати реабілітуючими. Закриття кримінального провадження ухвалою суду у зв`язку з звільненням особи від кримінальної відповідальності не допускається, якщо підозрюваний (обвинувачений) проти цього заперечує. У такому випадку кримінальне провадження продовжується у загальному порядку (ч.8 ст. 284, ч.3 ст. 285 КПК України), суд ухвалює обвинувальний чи виправдувальний вирок, а особа яка обвинувачується органами досудового розслідування у скоєнні злочину дістає можливість добитись свого публічного виправдання у судовому порядку. Від кримінальної відповідальності звільняється особа, яка вчинила діяння що містить склад конкретного злочину, передбаченого КК. Закріплений КПК порядок звільнення від кримінальної відповідальності не означає обмеження прав людини (право особи заперечувати про закриття кримінального провадження з цієї підстави, розгляд відповідного клопотання судом у присутності сторін кримінального провадження і потерпілого, можливість оскарження ухвали про закриття кримінального провадження в апеляційному порядку тощо). Тобто у випадку закриття кримінального провадження за нереабілітуючою підставою права обвинуваченого, який дає згоду на таке закриття, не порушуються і не обмежуються. Конституційний ж принцип презумпції невинуватості покликаний забезпечити права конкретної особи у сфері кримінального судочинства, перешкодити її безпідставному засудженню. Таким чином, інститут звільнення від кримінальної відповідальності не суперечить презумпції невинуватості. Підсумовуючи викладене, суд виходить з того, що для звільнення особи від кримінальної відповідальності за закінченням строків давності притягнення необхідно встановити скоєння самого злочину (в тому числі час його вчинення), а також особу яка його вчинила, інакше без встановлення вказаних обставин неможливо визначити від якого часу відліковувати цей строк, та яку саме особу слід звільнити від відповідальності та за який злочин. Враховуючи, що саме [PERSON] та [PERSON] клопотали про закриття кримінального провадження за не реабілітуючими обставинами, не наполягали на їх виправданні щодо спричинення тілесних ушкоджень [PERSON] , ухвалу про закриття провадження не оскаржували, суд відповідно до положень ст.82 ЦПК України виходить з того, що ці обставини встановлені в ході розгляду кримінального провадження, а відповідно [PERSON] згідно положень ст.ст.23, 1167 ЦК України набув право на відшкодування шкоди завданої злочинними діями [PERSON] та [PERSON] , в тому числі і на відшкодування моральної шкоди, яка виразилася у перенесених душевних стражданнях через фізичний біль та раптову втрату здоров`я, почуття приниженості та вимушеною зміною звичного порядку життя позивача, який є літньою людиною,у порушенні нормальних життєвих зв`язків у зв`язку з протиправною поведінкою відповідачів. Судом не застосовується положення ст.1190 ЦК України, так як [PERSON] звільнений від кримінальної відповідальності за спричинення [PERSON] середньої тяжкості тілесних ушкоджень (ч.1 статті 122 КК України), а [PERSON] звільнений від кримінальної відповідальності за спричинення [PERSON] легких тілесних ушкоджень (ч.1 статті 125 КК України), тобто дії відповідачів кваліфіковані окремо, так як спричинили різні наслідки для здоров`я. Водночас визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з кожного з відповідачів, суд доходить висновку, що механізм спричинення та обсяг саме моральної шкоди [PERSON] є тотожним. Шкода виразився у тому що в результаті протиправних дії відповідачів позивач переносив перелічені душевні страждання та приниження однаковий проміжок часу. Сам позивач визначаючи розмір шкоди не виокремлював когось із відповідачів, визначаючі їх рівну ступень та відповідно рівний для кожного розмір відшкодування. Відтак, суд визначаючи суму для відшкодування, також доходить висновку, що сума може бути є тотожною. При оцінці розміру завданої моральної шкоди суд виходить з того, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодовувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Оцінюючи конкретний розмір заявленої шкоди суд, за внутрішнім переконанням, в даній конкретній справі, враховуючи характер, тривалість, обсяг та глибину душевних страждань, виходячи із принципу розумності, виваженості і справедливості виходить з того, що саме 70 тисяч гривень є сумою, що адекватна спричиненим позивачу стражданням та підлягає стягненню з кожного з відповідачів. Крім того, суд приймає до уваги, що представником відповідача не висловлювалося заперечень щодо розміру відшкодування, проте 100 тисяч гривень є надмірною сумою, що не є співмірною із завданою шкодою. Враховуючи викладене, суд частково задовольняє позовні вимоги позивача, стягуючи з кожного з відповідачів по 70\~000 в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди. Позивач та його представник зауважили, що в зв`язку з розглядом вказаної справи вони не понесли судових витрат, від сплати судового збору позивач звільнений, правову допомогу отримав безкоштовно. Заявлена у позові сума у 32263,35 не відповідає дійсності та є помилковою. Відтак, враховуючи часткове задоволення судом позовних вимог, з кожного з відповідачів на користь держави піддягають стягненню судові витрати, у виді судового збору за подання фізичною особою майнового позову на рівні мінімальної межі 768 гривень 40 копійок.

Outcome: partial