Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-17 00:00:00

21.12.2019 [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідачів про визнання права на земельну частку (пай) та зобов`язання виділити земельну ділянку розташовану на території Полтавської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області. Крім того, просила суд зобов`язати відповідачів за справою включити її до списку громадян - членів КСП, які мають право на земельну частку (пай) із земель колективної власності КДСП «Степове» Компаніївського району Кіровоградської області. Позивач мотивувала позовні вимоги тим, що вона 03.12.1994 була прийнята у члени КДСП «Степове» розташованого на території Полтавської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області. У 2000 році з КДСП «Степове» вона була переведена на роботу у СТОВ «Степове» де працювала до 2006 року. Враховуючи, що Державний акт на право колективної власності на землю бувшого КСП «Степове» виданий рішенням Полтавської сільської ради від 03 лютого 1995 року № 4, сертифікати на право на земельну частку (пай) видавались 20 січня 1997 року за яким всі члени КДСП «Степове» отримали земельні частки (пай), а позивач такого паю не отримала та в додаток до Державного акту на право колективної власності на землю КДСП «Степове» Компаніївського району Кіровоградської області не занесена, це змусило її звернутись до суду для захисту своїх прав. Ухвалою суду від 24.12.2019 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 27.02.2020 призначено справу до судового розгляду. У судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача Полтавської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області в судове засідання не з`явилась, в наданому до суду відзиві відносно позову заперечила та просить у задоволенні позовних вимог відмовити, зокрема, просить відмовити з врахуванням ряду підстав, а саме що на час складення списків членів КДСП «Степове» на території Полтавської сільської ради [PERSON] була громадянкою Молдови. Її позовні вимоги на думку відповідача є передчасними, оскільки їй потрібно встановити факт членства в даному господарстві. Крім того зазначають, що не є розпорядниками земель сільськогосподарського призначення державної власності і КДСП «Степове» не ліквідоване підприємство, посадові особи Полтавської сільської ради не наділенні повноваженням вносити громадян до списку членів КДСП «Степове» чи до будь-якого іншого списку підприємства. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області в судове засідання не з`явився, в наданому до суду відзиві у задоволенні позову просить відмовити, з підстав що відповідач не є суб`єктом, що має повноваження щодо передання земельних ділянок в порядку визначеному ЗУ « Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» розпорядниками земель сільськогосподарського призначення державної власності. Відповідач Компаніївська РДА Кіровоградської області в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, вирішення позовних вимог залишили на розсуд суду, оскільки вважають що не є належними відповідачами по даній справі.(а.с.43-44). Третя особа КДСП «Степове» в судове засідання не з`явилась, про час та місце слухання справи повідомлялась належним чином про причини неявки суд не повідомила. Дослідивши та вивчивши обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають з наступних підстав. Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до записів трудової книжки [PERSON] 05.12.1993 прийнята на роботу в КДСП «Степове», 17.03.2000 [PERSON] в зв`язку з реформуванням КДСП «Степове» переведено на роботу до СТОВ «Степове». (а.с.11-12) Відповідно до інформації реєстраційної служби Компаніївського районного управління юстиції у 1992 році колгосп «Комуніст» реорганізовано в КСП «Степове». (а.с.13) З архівної копії Статуту КСП «Степове» вбачається, що він створений внаслідок реорганізації КДГ «Комуніст». (а.с.15-19) [PERSON] 03.12.1994 була прийнята у члени КДСП «Степове» розташованого на території Полтавської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області, що підтверджується архівними довідками з протоколу зборів уповноважених працівників КСП «Степове» від 11.04.1994 та від 28.01.1995 виданими Компаніївською РДА 09.07.2014 (а.с.22-23) З наданої до суду інформації відділу у Компаніївському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області встановлено, що 03.02.1995 року КСП «Степове» було видано державний акт на право колективної власності на землю згідно рішення №4 Полтавської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області та зареєстровано в книзі реєстрації Державних актів на право колективної власності на землю 16.04.1996 року №18. [PERSON] у долучений до вказаного державного акту список працівників та пенсіонерів КСП «Степове» внесена не була. (а.с.27) Відповідно до п.п. 1-2 Указу Президента України №720/95 від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», ст.ст.1-2 Закону України «Про порядок виділення в натурі(на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток(паїв)» № 899-IV від 05.06.2003 (надалі- Закон № 899-IV) право на земельну частку(пай) мають члени КСП, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Згідно ст.2 Закону № 899-IV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку(пай). Як встановлено судом, [PERSON] не отримувала сертифікат на право на земельну частку (пай). Відповідно до ст.122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку(пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку(пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку(пай). За змістом ст.ст.22,23 ЗК України в редакції 1990 року, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин та Указу Президента України №720/95 від 08.08.1995 особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта. Таким чином, право власності на земельну частку(пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному сільськогосподарському підприємству, членом якого є особа. Як встановлено судом, державний акт на право колективної власності на землю був виданий 03.02.1995 КСП «Степове» згідно рішення №4 Полтавської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області та зареєстровано в книзі реєстрації Державних актів на право колективної власності на землю 16.04.1996 року №18. З наведеного вбачається, що на момент розпаювання земель КСП «Степове» с.Полтавка Компаніївського району Кіровоградської області [PERSON] дійсно працювала у даному колгоспі, а тому мала право на отримання земельної частки (паю). У відповідності до п.6 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки спірні правовідносини щодо права на земельну частку (пай) виникли з часу отримання КСП «Степове» державного акту на право колективної власності на землю, тобто з лютого 1995 року, застосуванню до них підлягають положення ЦК УРСР 1963 року, в редакції, яка діяла на момент їх виникнення. Згідно до ст.ст.71,75,76 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Статтею 80 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року №2 визначено, що причини пропуску строку позовної давності є предметом доказування під час судового розгляду й підлягають установленню при ухваленні рішення. Верховний Суд України у своїй правовій позиції, викладеній у справі № 6-2469цс16 від 16.11.2016 у справі вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України(ст.76 ЦК УРСР 1963 року) дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Оскільки спірні правовідносини щодо права на земельну частку (пай) виникли з часу отримання КСП «Степове» державного акту на право колективної власності на землю, тобто з лютого 1995 року, застосуванню до них підлягають положення ЦК УРСР 1963 року, в редакції, яка діяла на момент їх виникнення. Позивачем в якості доказу членства в КСП «Степове» надано архівні довідки з протоколу зборів уповноважених працівників КСП «Степове» від 11.04.1994 та від 28.01.1995, однак датовані ці довідки 09.07.2014, а до суду позивач звернулась 21.12.2019, що ставить під сумнів те, що причини пропуску позивачем строку позовної давності є поважними, оскільки позивач отримавши ці довідки 09.07.2014 та достеменно розуміючи про порушення своїх прав звернулась до суду лише 21.12.2019. Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що право [PERSON] на земельну частку (пай) КДСС «Колос» виникло з лютого 1995 року. Таким чином строк позовної давності щодо вимог права на земельну ділянку (пай) закінчився у Позивача у 1998 році. Враховуючи те, що судом не встановлено наявності у позивача поважних причин пропуску строку на звернення до суду у задоволенні позовних вимог про визнання права на земельну частку (пай) [PERSON] , слід відмовити в зв`язку за пропуском строку позовної давності. Пред`явлення вимоги про зобов`язання відповідачів включити [PERSON] до списку громадян - членів КСП, які мають право на земельну частку (пай) із земель колективної власності КДСП «Степове» Компаніївського району Кіровоградської області покладає на позивача обов`язок довести, що вона не є абстрактною, а що саме відповідачі наділені заявленими позивачем повноваженнями. Матеріали цієї цивільної справи не містять доказів на підтвердження певної процедури визначеної законодавством України щодо внесення тих чи інших громадян до списку КДСП «Степове» чи будь-якого іншого підприємства. Що стосується вимоги позивача щодо виділення земельної частки (паю) із земель колективної власності КДСП «Степове» Компаніївського району Кіровоградської області розміром 7.71 умовних кадастрових гектарів вартістю 219728 грн. на території Полтавської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області з видачею правовстановлюючих документів, суд зазначає, що така вимога не підлягає задоволенню, оскільки є взаємопов`язаною з першою вимогою та не розглядається судом, як самостійна вимога. За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить висновку про те, у задоволенні позовних вимог [PERSON] , слід відмовити за пропуском строку позовної давності. В порядку ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі відмови в позові на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed