Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-31 00:00:00

21.06.2019 року до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшла позовна заява [PERSON] , про позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно [PERSON] , [INFO] , призначеня опікуном та стягнення аліментів. Предмет позову було змінено з позбавлення батьківських прав [PERSON] на відібрання у неї дитини, [PERSON] , у відповідача. Позов обґрунтований тим, що відповідач з липня 2018 року ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання, утримання та розвитку дитини. На теперішній час дитина проживає разом з позивачкою, відповідач долею сина не цікавиться, його вихованням не займається, не цікавиться станом здоров`я дитини. Батько дитини записаний відповідно до положень статті 135 Сімейного кодексу України. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, в ньому зазначених. Судовий збір, сплачений [PERSON] при поданні позову, просили залишити за позивачем. Відповідач у судове засідання не з`явилася, 25.07.2019 року надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти позовних вимог щодо відібрання від неї дитини, [PERSON] , [INFO] , не заперечує. Представник третьої особи Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області в особі Служби у справах дітей не заперечує проти задоволення позовних вимог позивача щодо відібрання дитини [PERSON] від [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Вислухавши думку позивача, її представника, представника третьої особи, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується актовим записом № 1338 та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 28.10.2014 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції. Згідно з довідкою про склад сім`ї та проживання № 934, виданої 03.05.2019 року Виконавчим комітетом Вільнянської міської ради, до складу сім'ї [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , входять донька [PERSON] , [INFO] та онук [PERSON] , [INFO] , які також зареєстровані за вищевказаною адресою. Актом обстеження умов проживання житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] від 07.05.2019 року, встановлено, що за вказаною адресою зареєстровані [PERSON] , [INFO] її донька [PERSON] , [INFO] та онук [PERSON] , [INFO] . При цьому, мати [PERSON] з липня 2018 року проживала окремо від нього, а після народження другої дитини, на теперішній час, знаходиться в комунальному закладі «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Затишна домівка» Запорізької міської ради, який знаходиться за адресою: вулиця Таганська, 8 місто Запоріжжя. Участі у вихованні сина не приймає. У житловому будинку створені всі необхідні умови для життя і розвитку дитини. 18.10.2018 року опікунська рада виконавчого комітету Вільнянської міської ради своїм рішенням рекомендувала [PERSON] звернутися до суду з питання позбавлення батьківських прав її доньку [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Висновком служби у справах дітей Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області від 10.05.2019 року № 03-21/237 підтверджено, що [PERSON] , [INFO] , може бути опікуном онука [PERSON] . Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, захисту інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі його невизнання, або порушення. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності із ч.2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Як свідчать положення ч.4 ст. 155 СК України, ухилення кого-небудь із батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з положеннями ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. При задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. У частині 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, вказано: «Держави-учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 року, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову вихованні; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. За таких доказів суд вважає встановленим, що відповідач по справі в силу об`єктивних причин, зумовлених тяжкими життєвими та житловими умовами, не може забезпечити для сина [PERSON] дотримання необхідних для його виховання та проживання умов, здоров`я, що є підставою для відібрання дитини у матері. При цьому суд вважає за доцільне відібрати дитину від матері на визначений строк, а саме, на 2 роки, зважаючи на народження нею другої дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Відповідно до ч. 2,3,4 ст. 63 ЦК України опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Визначено, що фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. При призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного. Згідно ч. 1 ст. 243 СК України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Згідно ч. 1, 2 ст. 244 СК України, опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа. При призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. Враховуючи дослідженні під час розгляду справи докази, суд приходить до висновку щодо можливості призначення опікуном малолітнього [PERSON] його бабусю, [PERSON] , з якою дитина проживає і яка піклується про свого онука, яка за станом здоров`я та умовами проживання здатна забезпечити онуку достатній рівень життя та виховання. Частиною 4 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Згідно ч. 4 ст. 170 СК України, при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Відповідно до ст. 180 СК України , батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За нормами ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншою, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батьків, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню аліменти на користь позивача на утримання малолітнього [PERSON] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 768,40 грн. За вимогу про стягнення аліментів. Щодо спаченого [PERSON] судового збору в сумі 768,40 грн., суд за її заявою залишає за позивачем. На підставі ст.ст.7, 19, 150, 155, 157, 170, 180, 181, 182, 183 Сімейного кодексу України, ст.ст.8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 3, 27 Конвенції «Про права дитини»,

Outcome: partial