Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

21 квітня 2017 року позивач звернулася до суду з названим позовом до відповідача з вимогою надати дозвіл на виїзд з матір'ю [PERSON] дочки [PERSON], [INFO], за межі України до Республіки Болгарія у період з 1 липня 2017 року по 15 вересня 2017 року для відпочинку та оздоровлення і в'їзд в Україну без згоди та супроводу батька дитини [PERSON]. Позов обґрунтувала тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням суду. Від шлюбу вони мають малолітню дочку, з якою вона щорічно з метою оздоровлення їздить до моря. Цього року її запросила на відпочинок до моря в Болгарію разом з дитиною її сестра. Для вивезення дитини за кордон необхідний супровід або згода обох батьків, однак відповідач ухиляється від надання згоди, без якої переміщення дитини через державний кордон України можливий лише за рішенням суду. На адресу зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання відповідача тричі надсилались судові повістки з додержанням вимог статті 74 ЦПК України, які були повернуті до суду за закінченням терміну зберігання, що може свідчити про відсутність відповідача за цим місцем проживання. У такому випадку за правилами частини 5 статті 74 ЦПК України вважається, що судовий виклик вручено належним чином. За наявності умов, передбачених статтею 224 ЦПК України, суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних доказів. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала, пояснивши, що з відповідачем перебувала у шлюбі, який розірвано за рішенням суду. Від шлюбу залишилася малолітня дитина, яка проживає з нею, а відповідач перестав спілкуватися з дитиною і лише сплачує аліменти за рішенням суду. Її рідна сестра проживає в Болгарії і запрошує на літній відпочинок до моря. Вона надіслала відповідачу СМС повідомлення з проханням оформити згоду на виїзд дитини за кордон без його супроводу, на яку він відповів відмовою. Вона також надіслала йому рекомендованого листа з повідомленням з проханням з'явитися до нотаріуса для оформлення згоди на виїзд дитини за кордон, на який він не відповів і до нотаріуса не з'явився. У зв'язку з цим вона змушена була звернутися до суду з цим позовом. Представник органу опіки і піклування позов підтримала, пояснивши суду, що ними було проведено бесіду з позивачкою, обстежено житлово-побутові умови дитини, отримано інформацію з ДНЗ № 8 та зроблено висновок про доцільність надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини без згоди та супроводу батька за межі України з метою оздоровлення. Вислухавши пояснення та дослідивши наявні письмові докази, суд встановив, що сторони по справі перебували у шлюбі, який розірвано за рішенням суду, яке набрало законної сили 21.11.2014 р. (а.с.5). Від шлюбу мають дитину, - дочку [PERSON], [INFO] (а.с.4). Згідно акту обстеження умов проживання дитини від 10.05.2017 р. позивачка проживає з дитиною, для виховання та розвитку якої створено належні житлово-побутові умови. Зі слів матері батько дитини не дає дозволу на виїзд дитини за кордон на відпочинок, мотивуючи це тим, що в Україні є багато чудових місць, де можна відпочити. Також вона повідомила, що батько дитини не цікавиться життям і здоров'ям дитини, не телефонує, бажання спілкуватися з дитиною та приймати участь у її вихованні не виявляє. Останній раз спілкувався з дитиною у лютому 2016 року (а.с.36). Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Відповідно до частини 7 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Відповідно до частини 2 статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частини 1 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно частини 2 цієї статті батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа має право на свободу пересування (частина 1). Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (абзац 2 частини 2). Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (абзац 3 частини 3). Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. Згідно статті 3 цього Закону правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Згідно п. 3 Правил перетинання державного кордону України громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (в редакції постанови КМУ від 25 серпня 2010 року № 724) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно положень п. 4 цих Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків - у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У позовній заяві позивачка зазначала та стверджувала в судовому засіданні, що відповідач відмовився надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини з України без його супроводу без обгрунтування причини, а на її письмове звернення, підтверджене поштовими документами, взагалі не відповів. У суду немає підстав вважати, що ці дії відповідача були виправдані наявністю серйозних аргументів на користь інтересів дитини проти бажання матері виїхати з нею до Болгарії на літній відпочинок на запрошення сестри. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини 2 статті 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Згідно висновку органу і піклування в особі виконавчого комітету Славутицької міської ради, затвердженого рішенням виконкому від 29.05.2017 р. № 280, виїзд за кордон малолітньої дитини [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON] у термін з 1 липня 2017 року по 15 вересня 2017 року за межі України до Республіки Болгарія для оздоровлення і відпочинку можливий. На підставі викладеного суд погоджується з висновком органу опіки і піклування і вважає, що задоволення позову буде обґрунтованим і відповідатиме інтересам дитини. За правилами статті 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати по оплаті судового збору на суму 640 гривень.

Outcome: approved