Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

21.12.2015 [PERSON] звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що з 20 лютого 1998 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від спільного проживання вони мають двох синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2010 року шлюб між ним та відповідачем було розірвано та місцем проживання сина - [PERSON] було визначено із матір`ю [PERSON] . Також, 03.03.2011 між ним та відповідачем було укладено Договір про участь у вихованні дитини щодо сина [PERSON] , яким було передбачено, що: п.3 - місцем проживання дитини до досягнення повноліття батьки визначили місце проживання матері згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 05.05.2010; п.4-батько за попередньою домовленістю із матір`ю має право безперешкодно спілкуватися з дитиною; п.5 - кожен із батьків має право за згодою іншого з батьків тимчасово вивозити дитину для оздоровлення та відпочинку за межі м. Біла Церква та нотаріально посвідченою згодою іншого з батьків з цією ж метою за кордон; п.6 - на період виїзду матері за кордон дитина до повернення матері проживатиме із батьком; п.8 - батьки зобов`язуються не чинити перешкод один одному в спілкуванні з дитиною. У період перебування за кордоном батька або (та) матері, той з батьків, з ким проживатиме дитина, зобов`язується створювати сприятливі умови для такого спілкування, безпосередньо шляхом телефонних розмов та інших електронних засобів зв`язку; п.9 - у період перебування за кордоном батька або (та) матері, вони мають право бути обізнаними про зміну місця проживання дитини та інші її пересування у випадку виїзду за межі м. Біла Церква, про стан здоров`я дитини, успішність, дозвілля та отримувати будь - яку іншу інформацію, яка стосується фізичного, морального та духовного розвитку дитини; п. 22 - батьки зобов`язуються виконувати обов`язки, покладені на них цим договором, та сприяти один одному у виконанні своїх обов`язків; п.30- рішення щодо здобуття дитиною повної загальної освіти, вищої освіти та будь - які інші рішення, які стосуються навчання та навчального процесу дитини приймаються за взаємною згодою батьків з врахуванням думки дитини, одноособове прийняття рішення з цього питання одним із батьків без обговорення та погодження з іншим є неприпустимим. Після розірвання шлюбу відповідач абсолютно більшу частину часу проживає за межами України - в Єгипті, а обоє синів фактично проживали із ним, перебували на його матеріальному утримані, навчалися в школі м. Біла Церква, перебували під медичним наглядом. Відповідач спілкувалася із дітьми телефоном та іншими засобами електронного зв`язку, під час приїздів до України особисто спілкувалася із ними, брала їх до себе без перешкод з його боку. В останній приїзд до України відповідач взяла до себе сина [PERSON] під приводом спілкування, але таємно він нього, без його відома та згоди на те, 04.06.2015 вивезла його з України до Єгипту. З того часу вона його не повідомила про місце знаходження сина [PERSON] , перешкоджає їх спілкуванню через телефонний зв`язок та інтернет. Крім того, з 01.09.2015 [PERSON] не з`являвся на навчання до школи у м. Біла Церква. Таким чином, [PERSON] порушила свої зобов`язання за договором, зокрема передбачені пунктами 4,5,8,9,22,30, а також, порушила права сина [PERSON] на вільне спілкування із батьком і братом, на отримання освіти рідною мовою, на охорону здоров`я, безоплатну кваліфіковану медичну допомогу в державних і комунальних закладах охорони здоров`я. Крім цього, згідно ст.161 СК України, рішенням суду було визначено місце проживання сина [PERSON] із матір`ю [PERSON] , яка на той час проживала у [ADDRESS] . Договором від 03.03.2011, про участь у вихованні дитини, було уточнено, що на період виїзду матері за кордон дитина до повернення матері проживатиме із батьком, а тимчасовий виїзд дитини за кордон для оздоровлення та відпочинку за межі України можливий за нотаріально посвідченою згодою іншого з батьків (п. 5,6 Договору). Таким чином, відповідач вивезла сина [PERSON] до Єгипту незаконно, без правових підстав. За змістом ст. 161 СК України, у разі зміни обставин, які були підставою для вирішення позову провисання місця проживання дитини, батько чи мати не позбавлені можливості звернутися до суду з повторним позовом про визначення місця проживання дитини. Підставою для повторного розгляду цього питання є те, що відповідач переїхала на проживання до Єгипту, куди з порушенням встановленого порядку вивезла їх малолітнього сина [PERSON] , допустивши при цьому порушення його прав як батька, так і прав малолітнього сина. В порядку ст. 161 СК України, для усунення допущених відповідачем порушень прав дитини та його прав, як батька дитини, необхідним є постановлення рішення про визначення місця проживання сина [PERSON] з батьком - [PERSON] , та про відібрання сина [PERSON] від [PERSON] і передачу його батькові. Крім того, згідно ч. 2 ст. 162 СК України, особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. Внаслідок протиправних дій відповідача, яка вивезла з України сина [PERSON] він, батько дитини, погано почувається, постійно переживає за сина, якому на час вивезення улітку 2015 року виповнилося всього 9,5 років: син маленький, несамостійний, повністю залежний від дорослих, недостатньо володіє англійською та електронними засобами спілкування, потребує спеціального харчування. Єгипет після нещодавнього теракту в літаку потрапив до «списку країн з невизначеним рівнем безпеки», з приводу чого він взагалі втратив сон. Спілкується із дитиною по «Скайпу» лише з дозволу відповідача, оскільки син сам не може забезпечити самостійне спілкування. Спроби добитися повернення сина до України тривають вже пів року, більшість свого часу він приділяв переписці та зверненням до державних установ. У нього наростає тривога щодо майбутнього дитини, щодо його стану здоров`я, втраченого для навчання часу, можливості його повернення. За цей час він взагалі не може зосередитися на будь - якій іншій розумовій роботі: перестав читати, з труднощами концентрується на поточних робочих документах. Настрій завжди знижений, почувається виснаженим, погано спить, вживає заспокійливі ліки, почав підвищуватися артеріальний тиск, з`явилися головні та серцеві болі. Розмір компенсації моральної шкоди, спричиненої не правомірними діями відповідача, він оцінює у розмірі 148824,00 грн., виходячи з характеру та глибини перенесених моральних страждань, істотності змушених негативних змін у житті та тривалості негативних наслідків, а також вимог справедливості та на підставі висновку ; 1-24/11 експертного дослідження від 24.11.2015. Тому, просив у судовому порядку: визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , відібрати неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , від [PERSON] та передати батьку [PERSON] , стягнути з [PERSON] на його користь відшкодування моральної шкоди в сумі 148824,00 грн. та стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати. 11.01.2016 суддею Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Подрєзовою Г.О. було відкрито провадження у справі. 02.03.2016 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області судом постановлено ухвалу, про прийняття заяви судді Подрєзової Г.О. про самовідвід від розгляду справи, та передачу справи на повторний розподіл до автоматизованої системи розподілу справ у Білоцерківському міськрайонному суді Київської області. 03.03.2016 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області судом проведено повторний автоматизований розподіл судової справи та згідно розпорядження керівника апарату № 15 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу розподілено до провадження судді Протасовій О.М. 14.02.2017 позивачем подано заяву, згідно якої він просив у судовому порядку: 1) визнати незаконним вивезення [PERSON] неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , за кордон України та зобов`язати відповідача повернути дитину до постійного місця проживання на території України у м. Біла Церква Київської області, 2) визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , 3) відібрати [PERSON] , [INFO] , від [PERSON] та передати батьку [PERSON] 4) стягнути з відповідача на свою користь 148824,00 грн. моральної шкоди; 6) стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Заяву обґрунтовує тим, що крім обставин, викладених у позовній заяві, додатково слід зазначити наступні обставини. У свій останній приїзд до України відповідач [PERSON] взяла до себе сина [PERSON] під приводом спілкування, але без його згоди, як батька та таємно від нього 04.06.2015 вивезла сина [PERSON] з України до Єгипту, скориставшись чинною на той час редакцією Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, відповідно до п. 4 яких, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном. Зміст вказаного пункту наведеного підзаконного акту явно суперечив нормам законодавчих актів, зокрема п. 3 ст. 313 ЦК України, згідно якого фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Таким чином, норма ЦК України вимагає обов`язкової згоди обох батьків і не передбачає можливості вивезення дитини без згоди батька лише на підставі відмітки про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном. [PERSON] фактично порушила ст. 313 ЦК України, оскільки він згоди на виїзд [PERSON] з України не давав. Крім того, оскільки зміст п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. №57 суперечив нормам законодавчих актів, КМУ своєю Постановою від 19.10.2016 № 733 «Про внесення зміни до Правил перетинання державного кордону громадянами України» вніс зміни до цього пункту Правил, доповнивши абзац третій підпункту 2 після слів «відмітка про взяття на» словом «постійний». Таким чином, нова редакція вказаного пункту тепер викладена так: якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський обліку дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном. Крім того, [PERSON] також було порушено вимоги Договору про участь у вихованні дитини щодо сина [PERSON] (пункти 3-5, 8), а також чинну на той час в редакції ч. 2 ст. 4 ст. ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», згідно якої: за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно п. 4 Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724) це рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім: рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним;рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Жодного з таких рішень у [PERSON] на руках не було і взагалі не існувало. Наявне рішення Білоцерківського міськрайонного суду про визначення місця проживання [PERSON] з матір`ю не підпадає під цю вимогу, а тому [PERSON] необхідно було звернутись до суду з позовом про надання дозволу на виїзд з України сину [PERSON] без згоди та супроводу другого з батьків, але вона цього не зробила, тобто у неї не було законних підстав для вивезення сина [PERSON] до Єгипту без згоди батька. Питання виїзду (вивезення) дітей за кордон та вирішення пов`язаних з цим спорів викладено у інформації про узагальнення судової практики від 17.10.2014 розгляду цивільних справ про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція). Так, у п. 4 зазначено, що відповідно до цілей Гаазької Конвенції, її суть полягає в тому, що один із батьків не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. За наявності вищезазначених обставин на підставі положень Гаазької Конвенції дитину необхідно негайно повернути до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватися лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження з іншим із батьків (а у деяких державах за відсутності іншого з батьків - дозвіл суду), адже такий переїзд, як правило, спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим із батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Підставою звернення до суду у справах зазначеної категорії є наявність відповідно до Гаазької Конвенції факту протиправного переміщення та/або утримування дитини та необхідність її повернення до місця постійного проживання з метою подолання негативних наслідків, які виникли у зв`язку з одноосібним рішенням особи (як правило одного з батьків) змінити місце проживання дитини (ст. Конвенції). А згідно п. 11 предметом позовних вимог цієї категорії справ є визнання незаконним вивезення та/або утримування на території країни тимчасове перебування дитини, забезпечення повернення її до постійного місця проживання. Крім того, згідно ч. 2 ст. 16 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. А згідно ст. 16-1 вказаного Закону забороняє змінювати місце перебування дитини під час реалізації нею права на контакт. Таким чином, з наведеного вище вбачається, що [PERSON] одноособово, без його згоди, як батька, під час реалізації нею права на контакт з дитиною, неправомірно змінила місце проживання сина [PERSON] та вивезла його до Єгипту, після чого не повертає його до місця постійного проживання в Україні. 14.08.2017 позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просив стягнути з [PERSON] на свою користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 345600,00 грн., решту вимог підтримує у редакції, викладеній в заяві від 14.02.2017, мотивуючи тим, що розмір компенсації моральної шкоди, спричиненої йому протиправними діями [PERSON] він оцінив на підставі висновку № 1-24/11 експертного дослідження від 24.11.2015, що дорівнює 108 мінімальних заробітних плат, виходячи з розміру мінімальної заробітної пати - 3200,00 грн. Відповідно до вказаного висновку внаслідок ситуації порушення умов договору та вивезення малолітньої дитини за кордон без відома батька, йому спричинені психологічні (моральні) страждання, орієнтовний розмір компенсації яких становить 108 мінімальних заробітних плат - 345600,00 грн. 25 серпня 2017 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області ухвалено рішення у справі, яким позов задоволено частково, визнано незаконним вивезення [PERSON] неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , до Арабської Республіки Єгипет, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 20000,00 грн. моральної шкоди та 358,00 грн. судового збору, всього 20358,00 грн., у задоволенні решти вимог відмовлено. 17 серпня 2018 року ухвалою Апеляційного суду Київської області провадження у справі в частині позовних вимог щодо визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] було закрито та постановою Апеляційного суду Київської області рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 серпня 2017 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] , про стягнення моральної шкоди, відмови у задоволенні позовних вимог про відібрання дитини скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення; позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , тертя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, про відібрання дитини, задовольнити; повернути неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , від [PERSON] та передати батьку [PERSON] ; відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , тертя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, про відшкодування моральної шкоди; в решті рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 серпня 2017 року залишити без змін. 29 травня 2019 року постановою Верховного Суду рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 серпня 2017 року, ухвалу та постанову Апеляційного суду Київської області від 17 серпня 2018 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 08.07.2019 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області справу прийнято до провадження та за правилами загального позовного провадження призначено підготовче засідання на 13.08.2019. 30.07.2019 представник відповідача - адвокат Гаро Ганна Олександрівна подала до суду відзив на позов мотивуючи тим, що відповідач [PERSON] не визнає позов та з приводу позовних вимог позивача та їх обґрунтування, вважає за необхідне зазначити наступне. Щодо позовної вимоги про визнання незаконним вивезення [PERSON] неповнолітнього [PERSON] за кордон України, то відповідач вважає, що вищезазначена позовна вимога підлягає залишенню без задоволення, оскільки виїзд дитини за кордон був законним, зважаючи на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2010 року, яким місце проживання малолітнього [PERSON] [INFO] , було визначено разом з відповідачем, без зазначення конкретної адреси. Як і зазначає Верховний Суд у постанові від 29.05.2019, судовим рішенням визначено місце проживання дитини разом з матір`ю, умови договору про участь у вихованні дитини, також передбачають проживання дитини з матір`ю, відповідно до цього судового рішення. При цьому, адреса місця проживання в судовому рішенні не зазначена; на наявність у відповідачки паспорту гр. України для виїзду за кордон, дійсної візи, відмітки про взяття на тимчасовий консульський облік в Арабській Республіці Єгипет (що був передбачений станом на момент виїзду, як підстава перетину кордону дитиною відповідачки без згоди батька відповідно до п.7 Правил перетинання державного кордону громадянами України, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57 в редакції що діяла на момент виїзду); на відсутність у дитини власного паспорту для виїзду за кордон та зазначення даних дитини у паспорті відповідача; на перебування дитини на тимчасовому консульському обліку в Арабській Республіці Єгипет, оскільки за цієї умови згода другого з батьків на виїзд дитини за кордон не вимагалась. (д.7 Правил перетинання державного кордону громадянами України, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 в редакції що діяла на момент виїзду). Договір про участь у вихованні дитини від 03.03.2011 не має пріоритету перед нормами закону, відповідно до якого, додатково до умов договору, діяв спеціальний порядок виїзду дитини за кордон без згоди другого з батьків (п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 в редакції що діяла на момент виїзду). На момент укладення Договору про участь у вихованні дитини - 03 березня 2011 в період з 18.03.2010 по 06.03.2011 [PERSON] перебувала на території України лише 139 днів, місцем перебування та проживання відповідачки вже було м. Шарм-Ель-Шейх, Арабська Республіка Єгипет, а не Україна. При цьому, місцем проживання вважається житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає (не зареєстрована!), а місцем перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік (ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Таким чином, відповідач на момент укладення договору проживала саме на території Арабської Республіки Єгипет, а не України, про що позивач знав, укладаючи цей договір. У рішенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.05.2010 зазначається наступне: «Визначити місцем проживання малолітнього сина [PERSON] разом з [PERSON] », в рішенні не визначено конкретної адреси, за якою разом з відповідачем повинен проживати [PERSON] , не вказано також, що місце проживання відповідача обмежується лише територією України і що вона обмежена у праві змінити його у будь-який час. Разом з тим, при вирішенні спорів відповідно до ст. 161 СК України, визначається місце проживання дитини не за конкретною адресою, а з кимось із батьків. Таким чином, місце проживання [PERSON] було визначено разом із матір`ю, а не за конкретною адресою, та відповідач не була обмеженою у праві вільного вибору місця проживання разом з дитиною, в тому числі і за кордоном. Визнання виїзду незаконним може відбутись лише у разі невиконання вимог саме закону, зокрема порушення правил перетинання державного кордону України, чого здійснено відповідачем не було. [PERSON] жодних чинних на момент виїзду законодавчих актів не порушила. Таким чином, виїзд [PERSON] за кордон без згоди батька був здійснений відповідно до вимог закону, а тому жодні підстави для визнання його незаконним, відсутні. Щодо позовної вимоги про зобов`язання [PERSON] повернути [PERSON] до постійного місця проживання на території України відповідач вважає, що вищезазначена позовна вимога підлягає залишенню без задоволення, оскільки позовна вимога не відповідає нормам ст. 16 ЦК України щодо способу захисту порушеного права, адже порядок повернення дитини у випадку її вивезення без обов`язкової згоди одного з батьків визначений Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, яка не підлягає застосуванню у даних правовідносинах. Як вірно зазначає Верховний Суд у постанові від 29.05.2019, застосування судами першої та апеляційної інстанції до спірних правовідносин положень Конвенції, як на підставу повернення [PERSON] до України, є помилковими. Згідно з положеннями ст.38 Конвенції, для держави, яка приєднується до Конвенції, ця Конвенція набирає чинності лише у відносинах з тими її сторонами, що висловили згоду на таке приєднання і застосування Конвенції, у зв`язку з чим наведена Конвенція застосовується у відносинах України з 65 державами з 92 Сторін Конвенції. Разом з тим, Конвенція ні на момент виїзду [PERSON] у 2015 році за межі України, ні на даний момент, не є підписана Арабською Республікою Єгипет та ця держава до неї не приєдналась. Таким чином, Конвенція є міжнародним документом, діє виключно на рівні двох сторонніх міждержавних відносин, а оскільки Арабська Республіка Єгипет не є її стороною (учасником), то вирішення українськими судами спорів пов`язаних із переміщенням дітей в цю державу та їх подальшим поверненням не може відбуватись із застосуванням положень цього документу. Однак, позивач звернувся із позовною заявою про визначення місця проживання дитини та відшкодування моральної шкоди до суду на території України, порушуючи визначені даним документом правила підсудності, одночасно посилаючись на норми цієї Конвенції. Посилання на будь-які інші норми законодавства України, як на підставу повернення дитини до України, позовна заява позивача не містить. Повернення дитини до України не відповідатиме принципу забезпечення її найкращих інтересів. Як зазначає Верховний Суд у постанові від 29.05.2019, суд має враховувати найкращі інтереси дитини виходячи з установлених обставин щодо визначеного в судовому порядку місця проживання дитини, забезпечення тим із батьків, з ким визначено місце проживання дитини, повного і гармонійного фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, а також рівня життя, необхідного для такого розвитку; заслухати думку дитини та урахувати обставини, які склалися та існують на час ухвалення судового рішення. Відповідач зазначає, що дитина прижилась в новому середовищі, не бажає повертатись в Україну та це не буде відповідати її найкращим інтересам, матір`ю були створені усі умови для повного і гармонійного фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини в Арабській Республіці Єгипет, що підтверджувались доказами навчання [PERSON] в Міжнародній Британській школі, квитанціями про оплату матір`ю навчання, позитивними характеристиками про успішність дитини, семестровим звітові знань, відповідно до якого, дитина навчається переважно на відмінно, інші сертифікати на підтвердження його духовного та фізичного розвитку, різноманітними сертифікатами та грамотами, доказами належного медичного догляду, що надається дитині та покращення здоров`я (в місцевості, де в даний час проживає [PERSON] , основна частина алергенів, вказаних в довідці відсутня, тому стан здоров`я дитини значно покращився, у хлопчика зник наявний в Україні дерматит та алергія), доказами забезпечення відповідачем дитини потрібними речами, фотографіями відпочинку дитини з відповідачем та друзями, фотографіями умов проживання дитини разом з відповідачем, договором про оренду житла, довідкою про заробітну плату відповідача, висновком психолога [PERSON] за результатами психологічного обстеження [PERSON] , яка підтвердила точку зору дитини з приводу повернення до України та зазначила, що дитина, прижилась у новому середовищі, а її повернення створить загрозу заподіяння дитині психічної шкоди, рецензією на висновок за результатами психологічного обстеження [PERSON] , [PERSON] , випискою ключових моментів у розмові дитини з психологом [PERSON] під час проведення психологічного дослідження та відповідним диском із записом розмови, відео-зверненням [PERSON] до [PERSON] та суду, в якому він просив батька припинити судову тяганину, оскільки він не хоче повертатись в Україну та не хоче жити з ним, відео зверненням [PERSON] безпосередньо до суду, у якому дитина висловила бажання залишитись проживати з матір`ю. У висновку психолога [PERSON] за результатами психологічного обстеження [PERSON] в тому числі зазначено, що враховуючи особисту прихильність дитини і якість контакту, який забезпечує для [PERSON] його матір - [PERSON] , припинення (обмеження) спілкування з нею стане глибинною психологічною травмою, яка позначиться на особистісному розвитку [PERSON] , зокрема, на його здатності встановлювати близькі довірчі стосунки у дорослому житті. Таким чином, відповідачем було забезпечено сину належні умови для охорони здоров`я, навчання, виховання, фізичного, психічного, соціального, духовною та інтелектуального розвитку, його соціально-психологічної адаптації у новій країні та його активної життєдіяльності. Права дитини на освіту, медичне обслуговування, належний рівень життя, відпочинок, тощо [PERSON] забезпечені його матір`ю на високому рівні. Дитина щаслива та здорова проживаючи разом з мамою, у хлопчика є багато нових друзів, він успішно навчається та займається активним відпочинком. Не існує ніяких протипоказань відповідача для виховання дитини, вона має стабільний самостійний дохід, не зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, не встановлено її аморальної поведінки, тому проживання дитини, яка є малолітньою, разом з своєю матір`ю не шкодить нормальному розвиткові дитини та відповідає її найкращим інтересам. Дитина проживає на території Арабської Республіки Єгипет уже більше трьох років, соціалізувалась там та її повернення в Україну не буде відповідати забезпеченню її найкращих інтересів. Таким чином, проживання [PERSON] разом з його матір`ю [PERSON] відповідає його найкращим інтересам, сприяє фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, а тому позовна вимога про повернення дитини до України не підлягає задоволенню з вищезазначених підстав. Позивач не обґрунтував та не надав до суду жодних доказів на підтвердження того, що його право на спілкування із сином було порушене, як на підтвердження підстав для повернення дитини в Україну. Відповідач не створювала і не створює перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною. Так, позивач та брат [PERSON] - [PERSON] мають можливість та спілкуються з останнім та з відповідачкою за допомогою програм Skype, Viber. Факт наявності спілкування [PERSON] із батьком та старшим братом підтверджує і сам позивач у своїх поясненнях. У відповідності до наявних у матеріалах справи роздруківок з Viber [PERSON] без проблем переписується як з братом так і з батьком, надсилає їм свої фотографії та малюнки, розповідає про свої справи, тощо. Разом з тим, саме позивач створював всілякі перешкоди відповідачу у спілкуванні з дитиною, чим порушував п.8, п.9 Договору про участь у вихованні дитини. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання [PERSON] разом із батьком [PERSON] відповідач вважає, що провадження у цій частині позовних вимог позивача взагалі підлягає закриттю, оскільки, позивач фактично просив та просить суд встановити (визначити) місце проживання неповнолітнього [PERSON] , а не змінити його, як таке що вже було визначене судовим рішенням, що набрало законної сили. Так позовна вимога звучить як «визначити», а не «змінити». Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2010 року, яке вступило в законну силу 17 травня 2010 року, у справі № 2- 6527/2010 р., та копія якого є у матеріалах справи, місце проживання малолітнього [PERSON] [INFO] було визначено разом з його матір`ю [PERSON] . Щодо позовної вимоги про відібрання [PERSON] від [PERSON] та передання батьку [PERSON] відповідач вважає, що вищезазначена позовна вимога підлягає залишенню без задоволення, оскільки чинне законодавство України передбачає можливість відібрання дитини від іншого з батьків у разі якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина,або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення (ст. 162 СК України). Обов`язковими умовами кваліфікації поведінки особи як «самочинної зміни місця проживання дитини» та, відповідно, застосування ст. 162 СК України є:малоліття дитини, наявність визначеного місця проживання такої дитини, таке визначення місця проживання дитини повинно бути здійснене на підставі закону, рішення суду або рішення органу опіки та піклування, зміна місця проживання дитини повинна відбуватися самочинно, тобто без волевиявлення або всупереч волевиявленню особи, з якою (у якій) визначено місце проживання дитини. Таким чином, самочинна зміна місця проживання може відбутися лише щодо малолітньої дитини, яка має визначене на підставі закону, рішення суду або рішення органу опіки та піклування місце проживання, та вчиняється всупереч волевиявленню або взагалі без такого волевиявлення особи, з якою дитина проживає на підставі закону, рішення суду або рішення органу опіки та піклування. Оскільки позивач обґрунтовував свої вимоги посиланням на визначення місця проживання дитини разом з ним саме на підставі договору про участь у вихованні дитини від 03 березня 2011 року, то відповідно були відсутні правові підстави для застосування положень ст. 162 СК України, а дії відповідачки не можуть бути кваліфіковані як «самочинна зміна місця проживання дитини» у розумінні ст. 162 СК України. Зміна місця проживання дитини, визначеного на підставі договору (домовленості), не може розглядатися як «самочинна зміна місця проживання дитини» у розумінні ст. 162 СК України. Таким чином, оскільки місце проживання [PERSON] було визначене саме з матір`ю, а не з батьком, то зміна відповідачем місця фактичного проживання дитини не може вважатись самочинною та підставою для відібрання дитини від матері та передачі батькові. Щодо позовної вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди, то відповідач вважає, що вищезазначена позовна вимога підлягає залишенню без задоволення, оскільки відсутні правові підстави для стягнення моральної шкоди у відповідності до ст. 162 СК України та умов договору від 03.03.2011. Зі змісту частини другої ст. 162 СК України слідує, що її застосування можливе лише у разі самочинної зміни місця проживання малолітньої дитини, яке є передумовою для стягнення з особи, яка здійснила такі дії, моральної шкоди. Також, не у будь-якому випадку зміна місця проживання вважається самочинною у розумінні ст. 162 СК України. Зокрема, зміна місця проживання може вважатися самочинною лише у разі, якщо таке місце проживання дитини було визначене законом, рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування. Укладений між батьками чи іншими особами договір щодо місця визначення проживання дитини не є підставою для застосування ст. 162 СК України, якщо тільки у такому договорі не буде передбачено інше. Для кваліфікації зміни місця проживання дитини як «самочинної» вона має бути здійснена без волевиявлення або всупереч волевиявленню особи, з якою (або у якій) проживає дитина. Зокрема, йдеться про одного з батьків, іншої особи, з якою проживає дитина (наприклад, опікуна), або ж відповідного закладу чи установи, в якій перебуває дитина (наприклад, керівника будинку дитини). Таким чином, як зазначалось вище, положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання, і не можуть застосовуватись до спірних правовідносин, оскільки місце проживання неповнолітнього [PERSON] було визначено судом саме з відповідачем. До такого висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 25.05.2019 у даній справі. Отже, належні правові підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди відсутні, оскільки у СК України та договорі про участь у вихованні дитини від 03 березня 2011 року відсутні відповідні положення про можливість застосування такого способу захисту сімейних прав та інтересів. Крім того, зазначений договір взагалі не містить посилань на ст. 162 СК України. Таким чином, відсутність у договорі про участь у вихованні дитини від 03 березня 2011 року положення про можливість стягнення моральної шкоди у разі його порушення та будь-яких посилань на ст. 162 СК України, а також у зв`язку з відсутністю правових підстав для кваліфікації діяння відповідача як самочинної зміни місця проживання у розумінні ст. 162 СК України вказує на неможливість відшкодування моральної шкоди позивачу на підставі частини другої ст. 162 СК України у контексті описаної ситуації. Позивач не надав належних та допустимих доказів заподіяння йому моральної шкоди, завданої внаслідок виїзду [PERSON] за кордон, крім висновку Українського центру судових експертиз №1-24/11 від 24.11.2015, який є неналежним доказом в розумінні ЦПК, так як є необ`єктивним, не містить доказів, про які згадується у висновку, а відтак не може бути прийнятий судом до уваги при вирішенні даної справи. Таким чином, позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань, не доведено в чому саме та як вони проявлялись, не обґрунтовано їх реальний розмір. Тому, враховуючи вищезазначене, просила позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визнання незаконним вивезення дитини, визначення місця її проживання, відібрання дитини та відшкодування моральної шкоди, залишити без задоволення, судові витрати покласти на позивача. 13.08.2019 у підготовчому засіданні судом прийнято до розгляду відзив представника відповідача та у зв`язку із неявкою позивача та його представника відкладено засідання на 15.10.2019. 15.10.2019 судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про оголошення перерви у підготовчому засіданні на 02.12.2019 для ознайомлення учасників справи з поданими до суду 15.10.2019 представником відповідача заявами про залучення у справі третьої особи та про закриття провадження у справі в частині позовних вимог. 02.12.2019 судом постановлено ухвалу, про залучення у справі третьої особи - органу опіки та піклування Білоцерківської районної державної адміністрації, у зв`язку з чим, в порядку п.2 ч.2 ст. 198 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено на 28.01.2020. 28.01.2020 у зв`язку із зайнятістю залу судового засідання розглядом іншого провадження справа була знята з розгляду на 20.02.2020. 20.02.2020 підготовче засідання було відкладено на 02.04.2020 у зв`язку із неявкою позивача та за клопотанням його представника, про відкладення засідання, у зв`язку його зайнятістю у іншій справі. 02.04.2020 підготовче засідання було відкладено на 25.05.2020 за клопотанням представників сторін, у зв`язку із запровадженням Постановою Кабінетів Міністрів України з 11 березня 2020 року карантинних заходів, пов`язаних із запобіганням поширенню на території України коронавірусу COVID-19. 25.05.2020 підготовче засідання було відкладено на 30.07.2020 за клопотанням представника відповідача, у зв`язку із продовженням карантинних заходів, пов`язаних із запобіганням поширенню на території України коронавірусу COVID-19. 30.07.2020 підготовче засідання було відкладено на 28.09.2020 за клопотанням представника відповідача, у зв`язку із продовженням карантинних заходів, пов`язаних із запобіганням поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та судом роз`яснено учасникам справи щодо можливої участі у розгляді справи в режимі відео конференції. 28.09.2020 судом постановлено ухвалу: про виклик та допит у судовому засіданні свідків, заявлених позивачем; про проведення засідання в режимі відео конференції поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» для участі у справі відповідача - [PERSON] та неповнолітнього - [PERSON] та зобов`язано Центр соціально - психологічної реабілітації дітей «Злагода» забезпечити участь психолога у судовому засіданні при з`ясуванні думки неповнолітнього. 28.09.2020 судом постановлено ухвалу, якою відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача щодо закриття провадження у справі в частині вимог про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . 28.09.2020 у підготовчому засіданні було оголошено перерву до 10.11.2020, за погодженням учасників справи та для ознайомлення відповідача з постановленим ухвалами та з`ясування думки щодо подальшого розгляду справи. 10.11.2020 у підготовчому засіданні судом постановлено ухвали, які внесені до протоколу судового засідання, про задоволення заяви представника відповідача щодо зняття з розгляду клопотань від 12.04.2016 щодо призначення у справі судово - психологічної експертизи та щодо допиту неповнолітнього консулом; про задоволення клопотання представника відповідача про виклик та допит свідків; про прийняття до розгляду заяви неповнолітнього від 09.11.2020; про відмову у задоволені клопотання представника відповідача щодо відкладення засідання на час проведення психологічного дослідження [PERSON] для отримання відповідного висновку та про встановлення строку для подання додаткового експертного висновку [PERSON] 10.11.2020 судом постановлено ухвалу, про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача щодо закриття провадження у справі в порядку п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України. 10.11.2020 судом постановлено ухвалу, про забезпечення участі в судовому засіданні для розгляду справи по суті в режимі відео конференції поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» учасників справи: неповнолітнього - [PERSON] та відповідача - [PERSON] . 10.11.2020 судом закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 17.12.2020. 17.12.2020 у судовому засіданні: поставлено ухвалу, про зняття з розгляду клопотання про допит відповідача в якості свідка, за заявою представника відповідача; заслухано пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, представника третьої особи та оголошено перерву до 23.02.2021. 23.02.2021 у судовому засіданні: заслухано думку неповнолітнього [PERSON] , психолога Центру соціально - психологічної реабілітації дітей «Злагода» - Козаренко Вікторії Олександрівни і показання свідка [PERSON] та оголошено перерву до 14.04.2021 для виклику у судове засідання свідків заявлених сторонами. 14.04.2021 судове засідання було відкладено на 20.05.2021 за клопотанням представника відповідача, щодо неможливості явки до суду у зв`язку із карантинними заходами, пов`язаними із запобіганням поширенню на території України коронавірусу COVID-19 і перенесеним свідком [PERSON] захворювання на COVID-19, та згідно наказу голови Білоцерківського міськрайонного суду про встановлення карантинних обмежень у зв`язку із захворюванням працівників суду на COVID-19. 20.05.2021 у судовому засіданні: заслухано показання свідків: [PERSON] , [PERSON] та оголошено перерву до 14.07.2021. 14.07.2021 у судовому засіданні: заслухано показання свідків: [PERSON] та [PERSON] , постановлено ухвалу, про залишення без розгляду в порядку ч.2 ст. 222 ЦПК України клопотання представника позивача щодо витребування додаткових доказів, та оголошено перерву до 03.08.2021 для виклику свідка [PERSON] 03.08.2021 у судовому засіданні: заслухано показання свідка [PERSON] ; досліджено письмові докази у справі; поставлено на обговорення питання щодо поданих органом опіки та піклування додаткових пояснень у справі, необхідності подання додаткових доказів у справі щодо дослідження умов проживання неповнолітнього [PERSON] , та необхідності здійснення окремого доручення компетентному суду республіки Єгипет, та оголошено перерву до 12.08.2021. 12.08.2021 у судовому засіданні представником відповідача були надані додаткові пояснення у справі, та клопотання про звернення суду України із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави; судом постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача, та оголошено перерву для підготовки учасників справи до судових дебатів. Позивач - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та зазначив, що у 2015 році відповідач незаконно вивезла сина [PERSON] за кордон та поставила на консульський облік, використавши колізію у законодавстві України, та порушивши укладений між ними договір про участь у вихованні дитини, відсторонивши його від спілкування із дитиною. Відповідач вивезла сина до Єгипту і у нього виникли питання щодо освіти та безпеки дитини у даній країні. Він тривалий час не знав про місце знаходження сина, не міг з ним спілкуватися, а зв`язалися вони через 3-4 місяці через електронні засоби зв`язку. Він вважає, що син у своєму віці не міг усвідомлювати його місцезнаходження в іншій країні. Єгипет не є безпечною країною, має інші устрої та релігію. Він давав відповідачу згоду на вивезення дитини за кордон на певний термін, а вийшло, що син залишився постійно проживати у Єгипті . З 2010 року по червень 2015 року син проживав разом із ним і не мав бажання жити у Єгипті , відповідач приїздила до України і вільно спілкувалася із дитиною. У 2015 році син [PERSON] різко змінив свою думку, вказував на те, що нібито він, батько, більше любить брата [PERSON] ніж його. Про вивезення сина за кордон він дізнався випадково, коли із сином та відповідачем зник зв`язок і ніхто не знав де вони знаходяться, поки він не звернуся до Міністерства та Консульства. Спілкування із сином по Вайберу було натягнуте, оскільки відбувалося в присутності матері, і він відчував її вплив на дитину, інколи син не відповідав на його дзвінки з формальних причин, а коли вони розмовляли, то відчувалося,що спілкування не щире і під писком. При одній із розмов син повідомив, що він може до нього приїхати і побачитися із ним, вони можуть поспілкуватися на території готелю, де він проживає, близько 2-3 годин, однак він не мав змоги приїхати, щоб не ризикувати своїм здоров`ям, за наявності погроз з боку батька відповідача. Крім того, в наданих до суду документах вказані різні адреси проживання відповідача, лише відомо, що це Шарм - ель - Шейх , та документи надані стороною відповідача не викликають довіри. З 2015 по 2017 роки вони із сином спілкувалися електронними засобам зв`язку часто, в 2019 році між ними була неприємна розмова, 17.11.2019 року телефонував сину привітати з днем народження, але розмова була лише формальною, а останній раз телефонував сину 17.11.2020 . Також, при розмовах із сином розмовляють про судову справу, [PERSON] турбує, що мати витрачає кошти на судові витрати. З 2015 року по даний час син не приїздив до України, він та родичі втратили з ним тісний зв`язок. Україна є країною походження сина, є сертифікована освіта та лікування, краще безпека ніж у Єгипті, умови проживання задовільні. Він забезпечив належні умови для життя, проживає у великому будинку, який складається з 5 кімнат, знаходиться поряд із лісом. Він забезпечував дітей усім необхідним, в тому числі вони відвідали 10-15 країн світу, старший син наразі отримує дві освіти у Польщі. Він має фінансові можливості, являється приватним підприємцем та забезпечений. А з наданих відповідачем доказів неможливо встановити, що умови проживання відповідні, адже докази неналежні. Наразі [PERSON] вже виповнилося 15 років, його думка має враховуватися, але вона не є вирішальною, адже наслідки рішень дітей приймають батьки і суд. До суду у Єгипті він не звертався, адже даною країною не підписано Конвенцію. З моменту вивезення дитини за кордон він втратив спокій, у нього погіршився психологічний стан, постійно переживає за сина. Представник позивача, адвокат Невгад Олександр Вікторович, у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити вимоги у повному обсязі та зазначив, що позивач із відповідачем перебували у шлюбі з 1998 року, мають двох дітей, 05.05.2010 розлучилися та одночасно рішенням суду було визначено місце проживання дітей, зокрема [PERSON] із матір`ю, а [PERSON] із батьком. Під час розгляду справи про розірвання шлюбу, відповідач проживала у місті Біла Церква і про можливість проживання за межами України сторонами не зазначалося. В подальшому відповідач стала проживати у Єгипті , а син [PERSON] в цей час жив із батьком. У 2011 році між сторонами було укладено договір про участь у вихованні [PERSON] , приводом чого стало проживання відповідача у Єгипті , вона сама бажала врегулювати це питання, та цей Договір є обов`язковим для сторін. Зокрема, згідно із договором позивач має право без перешкод спілкуватися із сином, а для виїзду сина за кордон передбачалася нотаріальна згода. Однак, відповідач порушила умови договору. Питання щодо розірвання договору сторони не вирішували. Відповідач у 2015 році під час перебування в Україні взяла сина до себе і не повідомила позивача про оформлення тимчасового консульського обліку та про намір вивезти сина. Вивіз дитини за кордон відбувався з порушення перетину кордону. В той час діяли положення Порядку КМУ № 57 від 27.11.1995, які суперечили ст. 313 ЦК України, та прикордонники допустили вивезення дитини за кордон

Outcome: dismissed