Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

19 червня 2020 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 жовтня 1989 року між ним та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. З часом відносини між ними погіршились, вже близько року вони не проживають разом та не ведуть спільне господарство. Він переконаний, що\~ подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. У зв`язку із вищезазначеним він вважає, що подальше збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх волі та інтересам. Він не може дійти згоди з відповідачем про складання спільної заяви про розірвання шлюбу до органів реєстрації актів цивільного стану, щоб розлучитись в досудовому порядку, у зв`язку з чим змушений звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою від 23.06.2020 року позовна заява була залишена без руху. Після усунення недоліків позовної заяви та отримання інформації щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, 02 жовтня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явився, однак у позовній заяві просив розглянути справу у його відсутність, посилаючись на те, що він проходить військову службу за контрактом та не має можливості з`являтись в судові засідання /а.с.2-3/. Тому справа розглянута у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Відповідач в судове засідання не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги визнала повністю та повідомила, що вона бажає і надалі іменуватися шлюбним прізвищем « [PERSON] » /а.с.25/. Тому справа розглянута у відсутність відповідача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Судом були\~ встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 28 жовтня 1989 року Виконавчим комітетом Гулянської сільської ради Красноокнянського району Одеської області, актовий запис №6 /а.с.9, 27/. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей,\~\~ що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред`явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час\~ розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, з близько року проживають окремо. На думку позивача, примирення та збереження сім`ї неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сім`ї суперечить інтересам позивача та згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. При цьому, згідно зі ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Ч.1 ст.142 ЦПК України встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення по справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, оскільки відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, то позивачу з державного бюджету слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 420,40 грн. (50% від 840,80 грн., сплаченого позивачем при поданні позову через АТ «Райффайзен Банк Аваль» у м.Києві (№0572 Подільське відділення) за квитанцією №0Z5G3353M від 22.09.2020 року). Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати.

Outcome: approved