Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

19 серпня 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] «Азовелектросталь» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що у період з 09.01.2008 року працювала у [PERSON] «Азовелектросталь» та 05.02.2015 року була звільнений з підприємства. На момент звільнення підприємство заборгувало їй заробітну плату у загальній сумі 8807,69 гривень, яка не виплачена до сьогодення. Порушення її трудових прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, що вимагає від неї докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у сумі 8807,69 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.02.2015 року і по день винесення судового рішення, а також відшкодувати моральну шкоду у сумі 1000,00 гривень. В подальшому позивач уточнила свої позовні вимоги, в остаточній редакції яких просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у сумі 2696,51 гривень, суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.02.2015 року, а також моральну шкоду у сумі 1000,00 грн. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не прибули, просили розглядати справу у їх відсутність. Представник відповідача [PERSON] «Азовелектросталь» у судове засідання не прибув, надавши письмові заперечення проти позову. У своїх запереченнях представник відповідача посилається на те, що сума заборгованості по заробітній платі у сумі 8807,69 гривень була у повному обсязі виплачена позивачеві, на підтвердження чого надав копії платіжних доручень від 25.09.2015 року, від 28.09.2105 року та від 29.09.2015 року. Що стосується вимоги про стягнення середнього заробітку, то така вимога в аспекті ст. 116 КЗпП України на його думку задоволенню не підлягає, оскільки позивач у день звільнення не працювала, із вимогами про здійснення остаточного розрахунку не зверталася, а тому перебіг строку нарахування середнього заробітку має починатися від дня предявлення позову до суду. З цих підстав просив відмовити у задоволенні позову. Дослідивши письмові матеріали справи та перевіривши їх наданими доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком. Згідно із ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається з трудової книжки серії БТ-І № 6253150, на підставі наказу ЗАТ «Азовелектросталь» (з 01.04.2011 року [PERSON] «Азовелектросталь») № 2к від 09.01.2008 року позивача [PERSON] було прийнято на посаду вибивальника відливок сталеплавильного цеху № 108 підприємства, та наказом № 30к від 05.02.2015 року звільнено з підприємства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату. Згідно із розрахунковим листком, виданим [PERSON] «Азовелектросталь» у лютому 2015 року, розмір заборгованості по заробітній платі працівника [PERSON] становить: за серпень 2014 року 448,69 гривень, вересень 2014 року 1062,77 гривень, жовтень 2014 року 1126,35 гривень, листопад 2014 року 974,45 гривень, грудень 2014 року 1120,25 гривень, січень 2015 року 260,96 гривень, а разом 8807,69 гривень. Як вбачається з копій платіжних доручень № 404 від 25.09.2015 року, № 20 від 28.09.2015 року та № 14 від 29.09.2015 року, що були надані в ході розгляду справи представником відповідача, [PERSON] «Азовелектросталь» здійснило перерахування на користь позивача [PERSON] сум заборгованості по заробітній платі на загальну суму 4075,18 гривень. Крім того, згідно із наданою позивачем [PERSON] випискою за банківським рахунком 01.10.2015 року на її користь були перерахована сума заборгованості по заробітній платі у розмірі 4732,51 гривень, стягнута за наказом Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09.06.2015 року № 264/2959/15-ц. Таким чином, на користь позивача [PERSON] було перераховано заборгованість по заробітній платі у загальній сумі 8807,69 гривень (4075,18+4732,51), що визнано сторонами у справі. Разом із тим, суд вважає встановленим факт несвоєчасного розрахунку відповідача із позивачем [PERSON] за виниклою заборгованістю по заробітній платі на момент її звільнення з підприємства. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року розяснено, що суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Заперечення представника відповідача на предявлений позов у цій частині суд вважає неспроможними, оскільки обовязок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану виплату, оскільки ст. 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Вирішуючи спір в цій частині, суд керується нормами ст.ст. 83, 94, 97 КЗпП України, ст.ст. 1, 15, 21 Закону України «Про оплату праці», щодо обовязку власника або уповноваженого ним органу в першочерговому порядку виплачувати працівникові заробітну плату за виконану ним роботу у разі звільнення працівника. Така ж позиція викладена в Ухвалі Вищого Спеціалізованого Суду України за № 6-4379св10 від 23.02.2011 року. Позиція Верховного Суду України щодо обовязку роботодавця виплачувати заборгованість із заробітної плати звільненому працівнику незалежно від прохання працівника про вказану виплату також викладена в Постановах за № 6-116цс15 від 24.06.2015 року, № 6-165цс15 від 10.04.2015 року, № 6-159цс13 від 22.01.2014 року, № 6-15цс13 від 27.03.2013 року. Вважаючи обґрунтованою вимогу позивача [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме з 06.02.2015 року, тобто наступного після звільнення дня, суд вирішує питання про період нарахування та розмір стягуваної суми виходячи з наступного. Як встановлено судовим розглядом, остаточний розрахунок за виниклою заборгованістю по заробітній платі у сумі 8807,69 гривень із позивачем [PERSON] було проведено 01 жовтня 2015 року, що підтверджено відповідною випискою за банківським рахунком про зарахування коштів. Разом із тим, як вбачається з розрахункового листка за вересень 2015 року, виданого [PERSON] «Азовелектросталь», позивачеві [PERSON] була нарахована сума компенсації втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати у загальній сумі 2696,51 гривень після утримання передбачених законом податків та зборів. Будь-яких доказів на спростування нарахування наведеної суми саме у зазначеному розмірі чи на підтвердження її виплати позивачеві представником відповідача в ході судового розгляду справи не надано і судовим розглядом не здобуто. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів в зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів в зв'язку з порушенням строків їх виплати проводиться у випадку затримки на один та більше календарний місяць виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цього Закону. Згідно із ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів в зв'язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 р. № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за № 114/8713. Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до висновків Конституційного Суду України від 15.10.2013 року за №9-рп/2013, в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалеж-но від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Таким чином, індексація є складовою частиною заробітної плати, а тому вважати, що на сьогодення підприємство [PERSON] «Азовелектросталь» здійснило розрахунок по заробітній платі із звільненим працівником позивачем [PERSON] у повному обсязі, у суду відсутні. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні передбачено «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно п. 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Так, згідно із довідкою № 2447, виданою [PERSON] «Азовелектросталь» від 24.09.2015 року, яка визнана позивачем, розмір середньоденної заробітної плати працівника [PERSON] складає 82,96 гривень. Як вбачається з графіку робочого часу для працюючих у три зміни з робочим днем тривалістю 8 годин та графіку використання робочого часу працівника [PERSON], норма тривалості робочого часу в днях у період з 06.02.2015 року і по 09.12.2015 року, тобто день винесення судового рішення, становить 211 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 06.02.2015 року по 09.12.2015 року складає 17504,56 гривень (82,96 грн. * 211 днів). Законних підстав, передбачених ст. 117 КЗпП України, для зменшення сум середнього заробітку у суду не має, оскільки про наявність спору щодо розміру заборгованості по заробітній платі сторонами не заявлено, а отже, саме ця підлягає стягненню на користь позивача. Підсумовуючи наведене, суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] «Азовелектросталь» на користь позивача [PERSON] суму заборгованості по заробітній платі компенсацію втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати у сумі 2696,51 гривень, а також суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 17504,56 гривень, тим самим задовольнивши позов у цій частині. Крім того, враховуючи, що факт порушення трудових прав [PERSON] знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, обґрунтованими визнаються і позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки у відповідності з положеннями ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, беручи до уваги тривалість, обсяг і характер спричиненої шкоди, субєктивну оцінку позивачем її порушених благ, і виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, вважає адекватним стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у сумі 400,00 гривень. Крім того, у відповідності до положень ст.ст. 79, 88 ЦПК України суд стягує з відповідача [PERSON] «Азовелектросталь» на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 гривень, що стосується розгляду вимог майнового характеру, а також додатково 487,20 гривень, що стосується розгляду вимог немайнового характеру. На підставі ст. ст. 47, 115, 116,117 КЗпП України,

Outcome: partial