Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

20 серпня 2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання правочину удаваним. Позовна заява [PERSON] мотивована тим, що 19.05.2015 року він маючи намір подарувати своєму зятю, відповідачу по справі [PERSON] автомобіль марки Volkswagen Passat, 1989 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] звернувся в сервісний центр МВС в м. Підгайці, де йому пояснили, що для цього необхідно зняти указаний автомобіль з обліку та поставити його на облік на [PERSON].Також вказали, що йому необхідно звернутися в ТОВ «Сервіс-Надзбруччя» для оформлення довідки-рахунку. Утой же день, на підставі довідки-рахунку серії ААЕ № 37939 від 19 травня 2015 року, виданої ТОВ «Сервіс-Надзбруччя», вказаний вище автомобіль марки Volkswagen Passat, 1989 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], було перереєстровано на [PERSON], автомобілю присвоєно реєстраційний номер [NUMBER], за який останній нібито сплатив [PERSON] 62500 гривень. Проте, жодних коштів за автомобіль позивач від [PERSON] не отримував та наміру отримувати не мав. Насправді у нього з відповідачем була домовленість про укладення договору дарування, який був фактично прихований укладеним договором купівлі-продажу. Посилаючись на викладені обставини, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд, на підставі статті 235 ЦК України, визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу Volkswagen Passat, 1989 року випуску, номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], укладений між ним та [PERSON] у формі довідки-рахунку серії ААЕ № 37939 від 19 травня 2015 року, виданої ТОВ «Сервіс-Надзбруччя» на ім'я [PERSON] - удаваним правочином, вчиненим з метою приховування іншого правочину, а саме договору дарування. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 21 вересня 2018 року відкрито провадження у вказаній справі. У судове засідання позивач [PERSON] не зявився, представник позивача адвокат Кожевнікова О.В. подала до суду заяву від 14.05.2019 року, в якій просила позов задовольнити та справу розглядати у її відсутності та відсутності позивача. Крім цього просила залишити судові витрати за позивачем. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву від 06.05.2019 року, у якій позовні вимоги визнав, не заперечував проти задоволення позову та просив справу слухати у його відсутності. Повідомив, що наслідки визнання позову йому відомі та зрозумілі. Крім цього зазначив, що жодних коштів за придбання автомобіля він позивачу не платив, оскільки у них була домовленість про укладення договору дарування. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 19 травня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу Volkswagen Passat, 1989 року випуску, номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], у формі довідки-рахунку серії ААЕ № 37939 від 19 травня 2015 року, виданої товариством з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Надзбруччя» на ім'я [PERSON]. Вартість автомобіля згідно довідки-рахунку серії ААЕ № 37939 від 19 травня 2015 року становила 62500 гривень. 19 травня 2015 року на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] - автомобіля Volkswagen Passat, 1989 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Судом також встановлено, що 06 березня 2010 року на підставі довіреності, дійсної до 10 вересня 2019 року, [PERSON] був уповноважений укладати правочини щодо експлуатації транспортного засобу, розпоряджатися належним громадянину [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] транспортним засобом Volkswagen Passat, 1989 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Позивач вказує, що договір купівлі - продажу транспортного засобу від 19 травня 2015 року, укладений між ним та відповідачем, є удаваним правочином, оскільки коштів від [PERSON] він не отримував та наміру отримувати не мав. При укладені указаного договору воля сторін була спрямована на укладення договору дарування. Відповідач [PERSON] з позовними вимогами згоден. Вирішуючи спір по суті суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). У сенсі положень статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 ЦК України). Згідно ч.ч. 1 ст. 81, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З урахуванням встановлених обставин справи та на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, суд приходить до висновку про те, що у [PERSON] і [PERSON] не було наміру укладати договір купівлі-продажу указаного автомобіля. Фактично між вказаними сторонами склались правовідносини дарування, що не суперечить приписам ст.717 ЦК України, якою передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.200 9року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Вищевикладені фактичні обставини справи свідчать про те, що договір купівлі-продажу указаного транспортного засобу між [PERSON] і [PERSON] є удаваним правочином, який насправді є договором дарування, до якого слід застосовувати положення гл. 55 ЦК України («Дарування»). Таким чином, позовні вимоги про визнання правочину удаваним є обґрунтованими і підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved