Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

1. Відомості про рух справи, процесуальні дії у справі. [PERSON] звернулася до Любешівського районного суду Волинської області з цим позовом 30 липня 2020 року. Ухвалою від 07 серпня 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 09 вересня 2020 року. Ухвалою суду від 30 листопада 2020 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. Справу розглянуто 21 січня 2021 року з участю представників сторін. 2. Стислий виклад позиції сторони позивача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у шлюбі з 13 грудня 2006 року по 08 травня 2015 року. Позивач є власником житлового будинку по [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зареєстрований у вказаному будинку, однак з 01 липня 2018 року там не проживає і не бажає у позасудовому порядку знятися з реєстраційного обліку місця проживання. У зв`язку з наведеним позивач [PERSON] просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . У матеріально-правовому обґрунтуванні позову позивач покликається на статтю 41 Конституції України, статті 316, 317, 321, 379, 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), статті 64, 71, 72 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК). 3. Стислий виклад позиції відповідача. У підготовчій частині судового розгляду представник відповідача [PERSON] заявив про визнання позову [PERSON] . 4. Норми права, які врахував суд. Мотиви суду щодо позовних вимог. Відповідно до частини четвертої статті 206 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з частиною першою статті 29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Аналогічна норма міститься у частині першій статті 156 ЖК. Згідно з частиною четвертою статті 156, частиною другою статті 64 ЖК до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Статтею 391 ЦК визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 395 ЦК речовими правами на чуже майно зокрема є право користування (сервітут). Відповідно до частини другої статті 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У відповідності із статтею 405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із статтею 72 ЖК визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно з статтею 3 цього Закону реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Враховуючи наявні у справі письмові докази, суд вважає, що визнання стороною відповідача позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Таким чином, позов підлягає до повного задоволення. 5. Питання розподілу судових витрат. Позивач при поданні позовної заяви сплатила 840,80 гривень судового збору. У матеріалах справи відсутні будь-які інші відомості про понесені сторонами судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні заявила про покладення на позивача судових витрат, що не суперечить положенням частини третьої статті 13 ЦПК. Частиною першою статті 142 ЦПК встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, з врахуванням клопотання [PERSON] , а також у зв`язку з визнанням позову стороною відповідача до початку розгляду справи по суті, у цьому випадку 50 відсотків сплаченого судового збору необхідно повернути позивачу з державного бюджету, решта - залишити за позивачем. Враховуючи наведене,

Outcome: approved