Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-14 00:00:00

21 листопада 2017 року [PERSON] звернулась до [PERSON] та [PERSON], в якому просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,089 га (Державний акт №1095 від 05.01.1998), що розташована за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 16 грудня 2000 року на підставі договору дарування позивач та [PERSON] отримали у власність від [PERSON] 7/10 (в рівних частках по 7/20 кожному) часток будинку за адресою: [ADDRESS]. Дарування частки будинку було проведено разом з земельною ділянкою на якій він розташований. Вказана земельна ділянка належить [PERSON] на підставі Державного акту №1085 від 05.01.1998. Після укладення договору дарування земельна ділянка не була перереєстрована . Впродовж наступних років сімейне життя між позивачем та [PERSON] не склалося і шлюб було розірвано. За рішенням Харківського районного суду Харківської області від 13.06.2007 по справ №2-1780/2007 та від 11.07.2012 по справі №2034/2-1360/11 з [PERSON] було стягнуто на користь позивача аліменти та неустойку за прострочення сплати аліментів. Частка [PERSON], а саме, 7/20 у спільній власності на вказаний будинок, була передана позивачу на підставі акту державного виконавця ВДВС Харківського районного управління юстиції Харківської області 26 квітня 2017 року. Отримане позивачем право власності було зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25 травня 2017 року. Відтак, позивач стала єдиним власником 7/10 частки будинку за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку з переходом до позивача права власності на 7/10 часток вказаного вище будинку та з посиланням на норми статі 120 ЗК України, позивач зазначає, що до неї фактично перейшло право власності на земельну ділянку на якій розташований будинок. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 22 листопада 2017 року позов [PERSON] залишено без руху, визначна недоліки позовної заяви та надано позивачу п'ятиденний строк для їх усунення. 11 грудня 2017 року позивачем на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху було надано заяву разом з документами, зокрема, зазначена ціна позову та обґрунтована дійсна вартість нерухомого (спірного) майна. Відтак, визначені ухвалою від 22 листопада 2017 року було усунено. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 13 грудня 2017 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], про визнання права власності на земельну ділянку та призначено судове засідання. В судове засідання позивач [PERSON] повідомлена належним чином про час, дату та місце розгляду справи не з'явилась. Від представника позивача - [PERSON], який діє на підставі довіреності від 18.12.2017, посвідченої приватним нотаріусом районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О.В. та зареєстрованої в реєстрі за №1998, до суду надійшла заява, в якій вказано, що представник просить суд розглядати справу у її відсутність та відсутність позивача, позовну заяву просить задовольнити в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач - [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся своєчасно і належним чином, причини не явки суду не повідомив, відзив не надав. Будь яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. Відповідач - [PERSON] у судове засідання повторно не з'явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась своєчасно і належним чином, причини не явки суду не повідомила, відзив не надала. Будь яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на приведене та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою представника позивача, наданою ним у письмовій заяві про розгляд справи без його участі, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів, які належним чином повідомилися про судове засідання, у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. Враховуючи, що в судове засідання не з'явилися всі учасники справи, відповідно до частин другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 06 грудня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацькою Л.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1672, [PERSON] подарувала [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожному 7/10 частини житлового будинку [NUMBER] з відповідною частиною надвірних споруд та разом з земельною ділянкою приватизованої до цієї частини будинку, що знаходиться по [ADDRESS]. До 7/10 частин житлового будинку зазначеному в договорі приватизована земельна ділянка площею 0,089 гектарів. У відповідності до копії державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] виданого 05 січня 1998 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів право приватної власності на землю за №1095, [PERSON] на підставі рішення виконкому Височанської селищної Ради народних депутатів від 09.12.1997 №564 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,089 гектарів, що розташована на території смт Високий вулиця Р.Люксембург, з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку. На підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 червня 2007 року у справі №2-1780/2007 рік, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей - задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 09.02.2007 і до досягнення ними повноліття. Згідно з рішенням Харківського районного суду Харківської області від 11 липня 2012 року у справі №2034/2-1360/11, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів та індексації прострочених коштів- задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 60 000,00 гривень. В інші частин позовних вимог [PERSON] відмовлено. У відповідності до свідоцтва від 22 травня 2017 року, виданого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гаража Н.П. та зареєстрованого в реєстрі за №1202, на підставі Акту державного виконавця про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 26.04.2017 затвердженого начальником Харківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Дудкою І.М., [PERSON] передано у власність 7/20 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS], адже остання виявила бажання залишити за собою не реалізоване на повторних (третіх) електронних торгах майно, що раніше належало [PERSON]. Таким чином, беручи до уваги все приведене вище, [PERSON] стала повноправним власником 7/10 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Згідно статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною другою статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно частин першої та другої статті 78 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до частин першої статті 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди виникають з моменту державної реєстрації цих прав, що передбачено частин першої статті 125 ЗК України. Відповідно до вимог частин першої та четвертої статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно частини першої статті 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами) з 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК України і статті 120 ЗК України. Вищевказані норми права закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Саме така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі №6-2цс15, від 13 квітня 2016 року у справі №6-253цс16 та від 12 жовтня 2016 року у справі №6-2225цс16. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved