Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

20 вересня 2013 року [PERSON] і [PERSON] уклали між собою шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кузнецовського міського управління юстиції у Рівненській області, про що 20 вересня 2013 року зроблено відповідний актовий запис за №183. Наведений факт підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ГЮ №087231, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кузнецовського міського управління юстиції у Рівненській області 20 вересня 2013 року. Із свідоцтва про народження серії І-ГЮ №204544, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кузнецовського міського управління юстиції у Рівненській області 05 березня 2014 року (актовий запис №108 від 05 березня 2014 року), слідує, що в період цього шлюбу 19 лютого 2014 року у сторін народився син [PERSON], який на теперішній час є малолітньою дитиною. 17 березня 2017 року [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зазначивши, що спільне сімейне життя з відповідачем не склалося у звязку з різними поглядами на життя та обовязки подружжя, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Згідно з доводами позивачки через сварки в сімї та відсутність взаєморозуміння, починаючи з серпня 2016 року сторони проживають окремо та не ведуть спільного господарства. За таких обставин, [PERSON] не вбачає за можливе підтримувати в подальшому сімейні відносини із відповідачем, вважає неможливим досягнення примирення подружжя і збереження шлюбу та просить суд розірвати шлюб, укладений із [PERSON], та відновити їй дошлюбне прізвище Бірюкова. У судове засідання сторони не зявилися, 11 квітня 2017 року подали в суд письмові заяви про розгляд справи без їх участі. З письмової заяви позивачки від 11 квітня 2017 року слідує, що [PERSON] повністю підтримує позовні вимоги про розірвання шлюбу, заявлені до [PERSON] Згідно з доводами позивачки причиною розірвання шлюбу є відсутність взаєморозуміння подружжя. При цьому [PERSON] вказала, що примирення сторін неможливе, з листопада 2016 року вона не підтримує сімейно-шлюбні відносини із відповідачем та проживає з ним окремо. Згідно з твердженнями позивачки між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання та виховання малолітньої дитини. У письмовій заяві від 11 квітня 2017 року [PERSON] зазначив, що він не заперечує проти розірвання шлюбу та визнає позовні вимоги [PERSON] Відповідач підтвердив, що через відсутність взаєморозуміння, починаючи з листопада 2016 року він не підтримує із позивачкою сімейно-шлюбні відносини та спільно з нею не проживає. [PERSON] також визнав обставини, зазначені [PERSON], щодо відсутності між ними спору щодо визначення місця проживання та виховання малолітньої дитини. Враховуючи вказані письмові заяви сторін, суд вважає за можливе вирішити спір у їх відсутності на підставі наявних у справі письмових доказів. Дослідивши і оцінивши у сукупності письмові докази справи, з врахуванням письмових заяв позивачки про підтримання нею позову і заяви відповідача про визнання ним позову, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Визнання відповідачем позову [PERSON] про розірвання шлюбу в даному випадку не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, тому відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України підлягає прийняттю. Судом встановлено, що сторони мають протилежні погляди на шлюб, сімю та обовязки подружжя, між ними відсутнє взаєморозуміння. Примирення подружжя на теперішній час не відбулося. З листопада 2016 року до теперішнього часу [PERSON] і [PERSON] фактично проживають окремо, не підтримують сімейно-шлюбних відносин між собою та не ведуть спільного господарства. Зазначені обставини визнані сторонами та відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Зміст позову свідчить, що [PERSON] не бажає відновити сімейно-шлюбні відносини із відповідачем та вважає неможливим збереження цього шлюбу. Вказані обставини відповідачем не спростовано. Згідно з вимогами, передбаченими ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 1, 4 ст.55 СК України передбачено, що дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, а також зобовязані спільно дбати про матеріальне забезпечення сімї. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ст.112 СК України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Статтею 113 СК України визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, з наведених підстав, суд вирішив розірвати шлюб, укладений між [PERSON] і [PERSON], оскільки докази справи свідчать, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, так як суперечить інтересам позивачки. Після розірвання шлюбу за вибором позивачки відновити [PERSON] її дошлюбне прізвище - Бірюкова. Враховуючи наведене,

Outcome: approved