Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

21 жовтня 2015 року [PERSON] звернулася у суд з позовом, у якому зазначає, що між нею та відповідачем [PERSON] 07 вересня 2013 року було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу у них є неповнолітня дочка - [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося, а тому з 27 квітня 2014 року вони проживають окремо. Відповідач залишив її, коли вона перебувала на шостому місяці вагітності. Практично сім'я розпалася, відповідач проживає у будинку своєї матері, а вона у своїх батьків. Подружні стосунки між ними припинені і їх поновлення неможливе. Просить розірвати укладений між ними шлюб та стягнути з відповідача судові витрати. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала з викладених у позові підстав і просила шлюб розірвати, та пояснила, що не бажає зберегти сім'ю та надалі спільно проживати з відповідачем. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав і просив відмовити у задоволені вимог позивачки, та пояснив, що шлюб можливо зберегти, однак для цього потрібен певний час. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов належить задовольнити повністю, зважаючи на таке. Відповідно до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.ч. 3 та 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. ст. 111, 112 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя, і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 07 вересня 2013 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Камінь-Каширського районного управління юстиції Волинської області (а.с. 4). Від шлюбу у них є неповнолітня дитина - [PERSON], [INFO] (а.с. 5). З квітня 2014 року сторони, як вони самі пояснили у судовому засідання, припинили шлюбні відносини та проживають окремо. Протягом чотирьох місяців з моменту звернення [PERSON] до суду сторони не примирилися, позивачка категорично не бажає проживати з відповідачем у шлюбі та зберегти сім'ю. За таких обставин, суд приходить до висновку, що подальше збереження шлюбу сторін є недоцільним, оскільки суперечитиме, зокрема, інтересам позивачки, а тому шлюб належить розірвати. Згідно зі ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка не висловила бажання відновити своє дошлюбне прізвище, а тому змінювати їй прізвище немає підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати, згідно зі ст. 79 ЦПК України, складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, в тому числі витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно з наданою квитанцією до прибуткового касового ордера № 4 від 21.10.2015 року, позивачкою понесені витрати на правову допомогу, що полягали в оформленні адвокатом Бельським І.В. цивільного позову у розмірі 280 грн. (а.с. 6). Враховуючи обсяг наданої правової допомоги та беручи до уваги, що позовні вимоги задоволено повністю, з відповідача належить стягнути на користь позивачки понесені нею витрати по оплаті правової допомоги у повному об'ємі, тобто у розмірі 280 грн. Окрім того, з відповідача [PERSON] підлягають стягненню на користь позивачки [PERSON] понесені останньою та документально підтверджені судові витрати у розмірі 487 грн. 20 коп. (а.с. 1). На підставі наведеного та

Outcome: approved