Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-10 00:00:00

1. Стислий виклад позиції позивача та відповідача. Позивач Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулось до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, про зняття з реєстраційного обліку та визнання такими, що втратили право користування майном. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між АТ «Альфа-Банк» було оформлено право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що належала [PERSON] . В квартирі значаться зареєстрованими [PERSON] та її малолітня дитина [PERSON] . Вважає, що подальше проживання відповідачів в квартирі, що належить на праві власності АТ «Альфа Банк» та відмова добровільно звільнити помешкання перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси АТ «Альфа Банк». З урахуванням зазначеного просить суд визнати [PERSON] та малолітню дитину [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] ; зняти з реєстраційного обліку [PERSON] , [INFO] , та малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , з квартири за адресою: [ADDRESS] , стягнути судові витрати з відповідачів. Представник відповідача надав суду відзив на позов, у якому просив суд відмовити в задоволенні позову з посилання та те, що з позову не видно, що відповідачі були відсутні у житловому приміщенні понад встановлені строки, а також відсутні підстави для виселення відповідачів без надання їм іншого приміщення. В судовому засіданні представник позивача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» Черкавський Ю.С. підтримав позовні вимоги в повному обсязі та посилався на обставини, викладені в позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову та просив суд відмовити. 2. Заяви, клопотання учасників справи 31 березня 2020 року, 17 червня 2020 року клопотання третьої особи відкласти розгляд справи. 11 травня 2020 року клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи. 24 липня 2020 року клопотання представника третьої особи про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, наданий висновок про недоцільність зняття з реєстрації особи. 09 вересня 2020 року заява відповідача про ознайомлення із матеріалами справи та про відкладення розгляду справи. 18 вересня 2020 року заява представника позивача про розгляд справи у відсутності позивача. 02 жовтня 2020 року представником відповідача наданий суду відзив на позов. 23 жовтня 2020 року представником позивача наданий суду відповідь на відзив. 24 листопада 2020 року представником відповідача надані суду заперечення на відповідь на відзив. 3.Процесуальні дії суду 25 жовтня 2019 року ухвалою суду відкрито провадження по справі. 28 жовтня 2020 року ухвалою суду клопотання представника позивача задоволено та розгляд призначений в режимі відеоконференції. 25 листопада 2020 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та справа призначена до розгляду. 4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин В судовому засіданні встановлено, що 18 липня 2018 року між позивачем Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та відповідачем [PERSON] був укладений іпотечний договір, за яким предметом іпотеки була квартира за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки ТОВ «ЄРЦ КП» № 3/11512 від 11 липня 2019 року в квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованими значаться [PERSON] , [INFO] , та малолітня дитина [PERSON] , [INFO] . Згідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, власником квартири за адресою: [ADDRESS] , на 18 липня 2019 рік є Акціонерне товариство «Альфа Банк», що не заперечується відповідачем. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради про недоцільність зняття з реєстрації та визнання таким, що втратив право користування майном малолітнього від 26 червня 2020 року, орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради вважає, що зняття з реєстраційного обілку та визнання таким, що втратив право користування майном [PERSON] , [INFO] за адреси: [ADDRESS] не доцільно. Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та предметом позову є зняття особи з реєстраційного обліку. Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з цивільних правовідносин, до яких застосовуються положення Житлового кодексу та Цивільного кодексу України. 5. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши докази по справі, суд вважає позовні вимоги, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як встановлено судом власником квартири за адресою: [ADDRESS] , на 18 липня 2019 рік є Акціонерне товариство «Альфа Банк», що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та на підставі договору іпотеки від 18 липня 2008 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26 червня 2019 року. Відповідно до довідки про реєстрацію та склад сім`ї № 3/11512 від 11 липня 2019 року в квартирі значаться зареєстрованими [PERSON] та її малолітня дитина [PERSON] . Позивач вважає, що подальше проживання відповідачів в квартирі, що належить на праві власності АТ «Альфа Банк» та відмова добровільно звільнити помешкання перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси АТ «Альфа Банк». Відповідно до кредитного договору від 18 липня 2008 року № 0316/0708/55-032, який укладений між [PERSON] кредит отримувався на споживчі цілі, а не на придбання спірного житла. Згідно зі статтею 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Практикою Верховного Суду України визначено, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення. Статтею 109 ЖК України регулює питання виселення, за якою виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються, як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР. До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18). Верховним Судом України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР. В судовому засідання встановлено, квартира за адресою: [ADDRESS] , яка є предметом іпотеки та з якого банк просить виселити відповідачів без надання іншого житлового приміщення, придбано не за рахунок кредиту, кредитні кошти відповідно до п.1.4 кредитного договору отримані на споживчі цілі, суд приходить до висновку, що виселення з такого житла може проводитися тільки з наданням іншого постійного житла, яке за положенням частини другої статті 109 ЖК Української РСР вказується в рішенні суду, тому вимоги позивача не підлягають задоволенню. Усі доводи позивача зводяться до того, що відповідачі підлягають виселенню з іпотечного житла без надання їм іншого житлового приміщення, але з позицією банку погодитися не можна. Так, аналогічні правовідносини були предметом розгляду Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, яка в постанові від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18 (провадження № 61-16820сво19) дійшла висновку про необхідність відступу від правових висновків про те, що в разі встановлення, що в іпотеку передано нерухоме майно, придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця, з посиланням на статтю 40 Закону України «Про іпотеку» та статтю 109 ЖК Української РСР наявні правові підстави для виселення відповідачів без надання іншого житла. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 6. Судові витрати На підставі ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою від задоволенні позову судові витрати не підлягають стягненню.

Outcome: dismissed