Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-13 00:00:00

20 червня 2014 року, позивачка [PERSON], звернулася до суду з вищеназваним позовом, в якому просила суд, визнати відповідача, її колишнього співмешканця таким, що втратив право користування жилим будинком [ADDRESS] та зобов'язати посадових осіб Овідіопольського РС ГУДМС України в Одеській області зняти відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою у зв'язку з не проживанням останнього у вказаному будинку з 2012 року, в якому відсутні його особисті речі, і який належить їй на праві власності, на підставі договору дарування. В судове засідання позивачка не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином - телефонограмою, однак надіслала на адресу суду письмову заяву, в якій посилаючись на ст. 158 ЦПК України повністю підтримала свій позов і просила суд, слухати справу без її участі (а.с. 12). Представник відповідача Овідіопольського РС ГУДМС України в Одеській області, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи, був повідомлений належним чином, однак надіслав суду заяву, в якій просив суд, розглянути вказану справу без його участі (а.с. 11). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України, за адресою їхнього місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку, що підтверджується поштовою відміткою на конверті «за зазначеною адресою не проживає», і його інше місцезнаходження чи місце перебування позивачу і суду не невідоме, причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав, і у разі відсутності особи, яка бере участь у справі за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином (а.с. 13-15). Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, розпорядження своїм майном. Частиною 2 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчиненя певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування, одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статтями 71,72 ЖК України передбачено - при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням, до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Суд встановив, що відповідно до нотаріально - посвідченого договору дарування від 23.03.2009 р. (реєстр. № 182), який був зареєстрований КП «Овідіопольське РБТІ» в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 28.05.2009 р., батько позивачки [PERSON] подарував своїй доньці - позивачці [PERSON] житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] (а.с. 5). 28.05.2009 р., в КП «Овідіопольське РБТІ», позивачка зареєструвала своє право власності на вказаний будинок, що підтверджується відповідним штампом на вказаному вище договору дарування (а.с. 5 оборот). З матеріалів позову вбачається, що у вищевказаному будинку зареєстрований відповідач, який був співмешканцем позивачки, однак після припинення їх спільного проживання з ним, останній виїхав із вказаного будинку в невідомому напрямку у 2012 р., забравши з собою всі свої особисті речі, і добровільно, відповідач не бажає знятися з реєстраційного обліку з будинку позивачки, що заважає останній, як законній власниці будинку вільно розпоряджатися будинком, продати, обміняти його, а також, тягне за собою додаткові витрати по оплаті комунальних послуг за користування будинком. Суд встановив, що у позивачки з відповідачем будь-якої угоди чи домовленості щодо оплатного чи безоплатного користування спірним будинком ніколи не існувало та не укладалось. Отже, суд дійшов висновку, що відповідач, починаючи з 2012 р., не проживає у будинку позивачки понад один рік без поважних причин. На думку суду, в даному випадку має місце спір про захист законного права власності позивачки, як власниці будинку - з боку відповідача. З наведених підстав суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Outcome: approved