Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-19 00:00:00

19 травня 2014 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні власністю. Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS], який є спільною власністю її та відповідачів. З 2005 року останні перешкоджають їй користуватися своєю власністю, встановивши кожен зі свого боку паркани, у зв'язку з чим вона не має можливості вільно потрапити на подвір'я та зайти у свою квартиру, яка знаходиться в середині будинку Крім цього, неправомірними діями відповідачів їй завдана моральна шкода, яка виразилася у душевних стражданнях, яких вона зазнала внаслідок вчинення останніми перешкод у володінні, користуванні і розпорядженні своєю власністю, та висловлення в її адресу образ і погроз при спробі потрапити до квартири. У зв'язку з викладеними вище обставинами [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, в якому просила зобов'язати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди в користуванні її частиною будинку, розташованого в [ADDRESS], шляхом зносу парканів та зобов'язання не замикати хвіртки, а також стягнути з останніх моральну шкоду у сумі 3 000 грн. 19 серпня 2014 року до суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON], в якій остання просила зобов'язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні її частиною будинку, розташованого в [ADDRESS], шляхом зносу парканів, якими загороджений двір загального користування, зняття з хвірток замикаючих пристроїв, не встановлення нових замикаючих пристроїв, а також стягнути моральну шкоду у сумі 3 000 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представники [PERSON] і [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а також представник останніх за договором про надання правової допомоги адвокат [PERSON] проти позову заперечували. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був сповіщений про час, день і місце розгляду справи, причин неявки не повідомив. Заслухавши сторони та їх представників, повно, всебічно і об'єктивно дослідивши матеріали даної цивільної справи, а також цивільних справ 2-1178/2002 та 2-32/05, оцінивши їх в сукупності з точки зору належності, достатності і взаємозв'язку, суд приходить до наступних висновків. Нормами ч. 4 ст. 41 Конституції України закріплено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. ч. 1-3, 5 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] складається з трьох квартир. З них квартира №1 на підставі договору купівлі-продажу від 17 квітня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Білопільського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №324, на праві приватної власності належить відповідачу [PERSON] В ній останній мешкає разом зі своє дружиною [PERSON] також відповідачкою у справі (а. с. 46 - 55). Квартира [ADDRESS], яка раніше належала [PERSON], на праві приватної власності належить позивачці [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 30 вересня 2004 року, зареєстрованим у реєстрі за №1218 та реєстровій книзі №58 ст. 63 за реєстровим №5052 (а. с. 8-15). Відповідачі [PERSON], [PERSON] і [PERSON] проживають у квартирі №3 будинку №3, що знаходиться за вказаною вище адресою, на підставі ордеру на житлове приміщення №134 від 24 червня 1986 року, виданого на підставі рішення міськвиконкому від 20 червня 1986 року, тобто є наймачами вказаного житлового приміщення (а. с. 96-100). Між сторонами в справі виник спір з приводу користування прибудинковою територією. Аналогічні спори вже вирішувався Білопільським районним судом 05 грудня 2002 року та 28 січня 2005 року між колишньою власницею квартири [ADDRESS] [PERSON] і попереднім власником квартири №1 в цьому ж будинку [PERSON], а також між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] і [PERSON] Однак, нові власники квартири №1 - відповідачі [PERSON] і [PERSON], а також відповідачі [PERSON], [PERSON] і [PERSON], які є наймачами квартири №3, продовжують чинити позивачці [PERSON] перешкоди у користуванні своїм майном. Згідно акту обстеження житлових умов будинку [ADDRESS] від 23 червня 2014 року, фототаблиці до нього, а також схем розташування квартир від 23 червня 2014 року та 14 серпня 2014 року з боку помешкання сім'ї [PERSON] хвіртка в паркані з вулиці запірних пристроїв не має, з боку квартири відповідачів [PERSON] на хвіртках в паркані з вулиці є замки. Подвір'я спірного будинку розділене огорожами, між якими є прохід (а. с. 81-85, 123-124). З акту від 25 червня 2014 року та фототаблиці до нього вбачається, що замок на хвіртці в паркані з вулиці з боку помешкання відповідачів [PERSON] знятий (а. с. 94-95). Як показала у судовому засіданні представник третьої особи - Білопільської міської ради [PERSON], 24 червня і 14 серпня 2014 року вона в складі комісії виходила за місцем мешкання сторін у справі, за адресою: [ADDRESS]. На місці було встановлено, що на хвіртці в паркані з вулиці з боку квартири [PERSON] в замку вийнята серцевина, але є защіпка, на яку зі слів власників вони замикають двір на ніч. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представники [PERSON] і [PERSON] показали, що хвіртка в паркані з вулиці з боку квартири [PERSON] замикається із середини на цвях, про що надали відповідні фотознімки. Однак, зазначені фото суд вважає неналежним доказом доводів сторони позивача, оскільки на них не зрозуміло чия хвіртка сфотографована і коли, окрім того, на них відсутній будь-який запірний пристрій, про який зазначають останні (а. с. 89). Крім того, як підтвердила у судовому засіданні представник третьої особи Білопільської міської ради [PERSON], на хвіртці в паркані з вулиці з боку помешкання відповідачів [PERSON] будь-які запірні пристрої відсутні. Таким чином, судом встановлено факт наявності запірного пристою (защіпки) на внутрішній стороні хвіртки паркану з вулиці з боку помешкання відповідачів [PERSON], [PERSON] і [PERSON], та відсутності будь-яких запірних пристроїв на хвіртці паркану з вулиці з боку квартири відповідачів [PERSON] і [PERSON] Як вбачається з акту обстеження житлових умов будинку [ADDRESS] від 23 червня 2014 року, фототаблиці до нього, а також схем розташування квартир від 23 червня 2014 року та 14 серпня 2014 року подвір'я спірного будинку розділене огорожами, між якими є прохід до належної позивачці [PERSON] квартири з боку помешкання відповідачів [PERSON] і [PERSON] шириною 2 м. Ширина проходу з боку квартири відповідачів [PERSON], [PERSON] і [PERSON] до квартири №2 становить 1,2 м. Ширина подвір'я відповідачів [PERSON] становить 11 м, відповідачів [PERSON] - 8, 95 м, позивачки [PERSON] - 5, 6 м (а. с. 81-85, 123-124). Рішеннями Білопільського районного суду від 05 грудня 2002 року та від 28 січня 2005 року, а також рішенням Апеляційного суду Сумської області від 05 травня 2005 року встановлено, що прибудинкова територія біля будинку [ADDRESS] є двором загального користування. Дворова частина між співвласниками будинку документально міськвиконкомом не закріплялась. Установка заборів на земельній ділянці двору нікому з мешканців будинку не надавалась (а. с. 137-143). Представник третьої особи - Білопільської міської ради [PERSON] у судовому засіданні підтвердила, що шиферні паркани, якими розділена дворова територія за адресою: [ADDRESS], встановлені відповідачами самовільно, без отримання відповідного дозволу виконавчого комітету Білопільської міської ради. Прохід до квартири позивачки з боку квартир відповідачів існує, а от проїзд транспортом неможливий. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні показала, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] взагалі не пускають її до квартири через свій двір, а відповідачі [PERSON], [PERSON] і [PERSON] впускають лише під наглядом, погрожуючи при цьому фізичною розправою. Встановивши паркани, відповідачі створили на подвір'ї своєрідний коридор, внаслідок чого вони мають доступ лише до сараю і не можуть пройти до своєї присадибної ділянки. Окрім того, вони не можуть прибрати на подвір'ї і вивезти звідти сміття та вирубані чагарники. Свідок [PERSON] суду зазначив, що восени минулого року мати позивачки - [PERSON] просила його вивезти на мотоблоці сміття з подвір'я будинку, що знаходиться по [ADDRESS]. До вказаного будинку він під'їхав з боку квартири відповідачів [PERSON]. Відповідачка [PERSON] не хотіла впускати [PERSON] на подвір'я. Крім того, з двору вийшов хлопець, який став його лаяти і проганяти. Після з'ясування стосунків із [PERSON] вивезти сміття з двору [PERSON] все ж таки вдалось, але заїхати на подвір'я він не зміг. Про те, що відповідачі не впускають позивачку [PERSON] і її матір [PERSON] до квартири [ADDRESS] підтвердив у судовому засіданні і свідок [PERSON], зазначивши суду, що про це йому відомо зі слів мешканців вулиці. З акту від 02 липня 2014 року вбачається, що в період із 30 липня по 19 серпня 2014 року представник позивача [PERSON] в присутності свідків [PERSON], [PERSON] та інших декілька разів намагалась потрапити до квартири позивачки, але зробити цього не змогла, так як відповідачі її не впустили (а. с. 135). Таким чином, суд вважає доведеним факт того, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] чинять позивачці [PERSON] перешкоди у користуванні її власністю - квартирою [ADDRESS]. Заперечення [PERSON] і [PERSON] стосовно того, що паркан на дворовій території, який відмежовує їх квартиру від квартири позивачки, був збудований попередніми власниками суд вважає безпідставними і не приймає до уваги, зважаючи на те, що рішеннями Білопільського районного суду від 28 січня 2005 року та Апеляційного суду Сумської області від 5 травня 2006 року попередніх власників квартири [ADDRESS] [PERSON] і [PERSON] було зобов'язано знести збудований на подвір'ї шиферний паркан. Вказані рішення суду виконані, про що свідчить постанова державного виконавця відділу державної виконавчої служби Білопільського районного управління юстиції від 17 квітня 2008 року (а. с. 144 - 145). Окрім того, відповідачі [PERSON] і [PERSON] не зважають на прохання позивачки знести спірний паркан, щоб надати вільний доступ, у тому числі проїзд транспортом, до її квартири і таким чином перешкоджають останній користуватися своєю власністю. Заперечення відповідача [PERSON] стосовно того, що він не встановлював спірний шиферний паркан на подвір'ї, а отримав квартиру разом із ним, суд також не приймає до уваги, так як вони спростовуються показами позивачки [PERSON] і відповідачки [PERSON], а також свідка [PERSON], які в судовому засіданні підтвердили, що раніше цей паркан представляв собою дерев'яний штахетник, а нещодавно [PERSON] на його місці встановив шиферний паркан. Суд також вважає безпідставними заперечення відповідачів стосовно того, що позивачка [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS], а коли приїздить, то завжди має вільний доступ до своєї квартири, а отже вони не перешкоджають позивачці користуватися її власністю, оскільки всупереч ст. 60 ЦПК України вони нічим не підтверджені і спростовуються показами допитаних у судовому засіданні представників третьої особи - Білопільської міської ради, свідків, а також письмовими матеріалами справи в їх сукупності. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково, зобов'язати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди в користуванні [PERSON] належною їй на праві власності часткою будинку, розташованого в [ADDRESS], шляхом знесення внутрішніх парканів, якими розділений двір за вказаною адресою. А також зобов'язати відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] зняти запірний пристрій (защібку) з хвіртки в паркані з вулиці. У задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо зобов'язання відповідачів [PERSON] та [PERSON] зняти запірний пристрій із хвіртки в паркані з вулиці відмовити за недоведеністю. У відповідності з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У зв'язку з викладеним, суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідачів не встановлювати запірні пристрої на хвіртках, зважаючи на те, що суд не може захищати право, яке не порушене (на майбутнє). Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За змістом абз. 2 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року зі змінами і доповненнями моральна шкода може полягати у порушенні права власності. Згідно роз'яснень, які містяться у п. 10 вказаної Постанови, у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них. На осіб, які заподіяли моральну шкоду спільно (взаємопов'язаними, сукупними діями або діями з єдиним наміром), покладається солідарна відповідальність по її відшкодуванню. Таким чином, враховуючи обсяг і глибину душевних страждань, яких зазнала позивачка у зв'язку з протиправними діями відносно неї відповідачів та порушенням останніми її права власності протягом тривалого часу, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи характер і обсяг душевних страждань позивачки, а також і те, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, гідності особи, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] і стягнути з відповідачів у солідарному порядку на її користь моральну шкоду в сумі 3 000 грн. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні з даним позовом до суду позивачка повинна була сплатити судовий збір за дві позовні вимоги немайнового характеру у загальній сумі 487 грн. 20 коп. (а. с. 1-2). Окрім того, остання понесла судові витрати за надання правової допомоги в загальній сумі 2 400 грн. (а. с. 59-60, 133-134). Таким чином, загальна сума понесених [PERSON] судових витрат становить 2 887 грн. 20 коп. Зважаючи на те, що позовні вимоги [PERSON] про зобов'язання відповідачів усунути перешкоди в користуванні її майном задоволені на 75%, а про стягнення моральної шкоди - на 100%, суд вважає за необхідне стягнути із відповідачів у дольовому порядку на користь позивачки 356 грн. 40 клоп. судового збору і 1 800 грн. судових витрат, а всього 2 156 грн. 40 коп., тобто по 431 грн. 28 коп. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial