Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

21 грудня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ сумісної спільної власності подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян, 12 грудня 1983 року був укладений шлюб між ним та відповідачкою [PERSON] (після укладення шлюбу [PERSON], в теперішній час [PERSON]). Цього ж 1983 року він вступив до житлово- будівельного кооперативу «Космос 16» та у 1983 році після часткової сплати пайового внеску в кооператив, отримав квартиру [ADDRESS]. 18 липня 1983 року в них народився син [PERSON]. Проживаючи в зазначеній квартирі з сімєю, він виплатив пайовий внесок в повному обсязі. Таким чином, в шлюбі він набув право власності на зазначену квартиру. 13 грудня 1988 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано, але вони продовжували шлюбні відносини, з усіма ознаками сімї: спільно проживали, мали спільний бюджет і таке інше. 16 жовтня 1991 року у них народилась донька [PERSON]. 23 грудня 1992 року він з відповідачкою подали заяви до голови кооперативу про виключення його з членів кооперативу та прийняття відповідачки на підставі формального розірвання шлюбу, який фактично продовжувався. Заяви були задоволені та відповідно до протоколу зібрання уповноважених кооперативу «Космос 16», 27 грудня 1992 року він був виключений, а відповідачка прийнята до кооперативу. Але на момент виключення його з кооперативу він вже набув право власності на зазначену квартиру, хоча й не оформив його. В подальшому, після припинення шлюбних стосунків з відповідачкою, він залишив квартиру, оскільки став проживати в іншому житлі. Відповідачка утворила нову сімю, також стала проживати за іншим місцем. За спільною домовленістю в квартирі залишився проживати їх син [PERSON] зі своєю родиною. Його цілком влаштовувало використання власності в якості житла його сином, спорів з приводу права власності на квартиру не виникало. В 2016 році відповідачка стала вимагати від їх сина [PERSON] сплатити за частку квартири, якою він користується. В подальшому на вимогу відповідачки він звільнив одну з кімнат квартири та став користуватися лише одною. В ході спорів про право користування квартирою він та його син навіть зверталися до правоохоронних органів, оскільки відповідачка заявила, що квартира належить їй одноособово, стала фактично виганяти сина з дружиною та малолітньою дитиною з житла. З державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що 29 грудня 2015 року , на підставі свідоцтва про право власності, за відповідачкою зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS]. Він тільки у 2016 році дізнався про порушення відповідачкою свого права власності з її активних дій по позбавленню сина користування житлом та висловлення намірів продати квартиру. Тому вважає, що не пропустив строк позовної давності для подачі заяви до суду. Тому просить визнати право спільної сумісної власності між ним та відповідачкою [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та здійснити розподіл спільної сумісної власності, визнавши за ним та [PERSON] по ? частці квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] повністю підтримали заявлені позовні вимоги, просили їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що з позивачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 12 грудня 1983 року по 13 грудня 1988 року. Під час шлюбу - у 1983 році позивач вступив до житлово- будівельного кооперативу «Космос 16». Кошти на перший внесок за квартиру у розмірі крб. вони внесли спільно та по 1000 крб. їм допомогли внести їх батьки. До 1988 року пайовий внесок вони сплачували разом. У 1990 році вони з позивачем знову стали проживати однією сімєю та в них народилась донька [PERSON]. Однак в подальшому їх сімейні стосунки припинилися. 23 грудня 1992 року позивач подав заяву до кооперативу про виключення його з числа членів кооперативу, а вона про прийняття її до членів кооперативу. За їх домовленістю, позивач забрав з квартири все необхідне йому майно, грошові кошти, а квартиру залишив їй. З цього часу вона його більше не бачила, дітей виховувала сама. Пайові внески за квартиру починаючи з 1988 року вона сплачувала сама та їй допомагала бабуся. У вязку з тим, що пайові внески за квартиру вона внесла у повному обсязі, 29 грудня 2015 року вона оформила право власності на вказану квартиру. В подальшому вона у вказаній квартирі не проживала, оскільки зареєструвала шлюб з іншим чоловіком та пустила пожити в квартиру сина [PERSON] з родиною, який на теперішній час утворює перешкоди у користуванні квартирою та розпоряджатися її власністю. Вважає, що спірна квартира є її особистою власністю, тому у задоволенні позову просить відмовити повністю. Представник відповідача- адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав з тих підстав, що і відповідачка [PERSON] Також зазначив, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом. Заслухавши позивача [PERSON] та його представника [PERSON], відповідача [PERSON] та її представника [PERSON], свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд знаходить заявлений позов таким, що не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 грудня 1983 року по 13 грудня 1988 року, від якого мають двох дітей: сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO]. В період шлюбу у 1983 року позивач [PERSON] вступив до житлово- будівельного кооперативу «Космос 16» та отримав квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст.11 Закону України №1087-IV від 10.07.2003 «Про кооперацію» із змінами і доповненнями, вступ до кооперативу здійснюється на підставі письмової заяви. Особа, яка подала заяву про вступ до кооперативу, вносить вступний внесок і пай у порядку та розмірах, визначених його статутом. Рішення правління чи голови кооперативу про прийняття до кооперативу підлягає затвердженню загальними зборами його членів. Порядок прийняття такого рішення та його затвердження визначається статутом кооперативу. Відповідно до ст.13 Закону України №1087-IV від 10.07.2003 «Про кооперацію» із змінами і доповненнями, членство в кооперативі припиняється у разі добровільного виходу з нього. Як вбачається з протоколу № 11 від 27 грудня 1992 року, рішенням збору уповноважених ЖБК «Космос-16», на підставі заяв [PERSON] та [PERSON], [PERSON] виключено з членів ЖБК та передано повноваження його колишній дружині. [PERSON] прийнято до членів ЖБК «Космос-16. Вказані обставини сторонами не спростовуються. Відповідно до довідки Житлово будівельного кооперативу «Космос-16» , виданій [PERSON] , вбачається, що вона є членом ЖБК «Космос-16», утворення якого затверджено рішенням виконкому Краматорської міської ради депутатів від 20 лютого 1985 року, [PERSON] отримала в ЖБК «Космос-16» двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Пайовий внесок за цю квартиру в сумі 9271,20 руб. [PERSON] погашений повністю у червні 1992 року. Відповідно до ст. 191 Закону України №1087-IV від 10.07.2003 «Про кооперацію» із змінами і доповненнями, член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Як вбачається з свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29 грудня 2015 року, виданого державним реєстратором речових прав на нерухоме майно [PERSON], [PERSON] набула на праві приватної власності квартиру [ADDRESS]. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що він є сином сторін. На скільки йому відомо, зі слів родичів, його батьки разом вносили пайові внески за спірну квартиру. Коли батьки пішов з сімї, він залишив квартиру матері. З 2009 року він разом з родиною став проживати у спірній квартирі з дозволу матері. Документів на квартиру він не бачив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є батьком відповідачки [PERSON] У 1983 році його донька зареєструвала шлюб з позивачем та цього ж року вони вступили до житлово-будівельного кооперативу. Оскільки його донька була ще неповнолітньою, квартиру була оформлена на зятя. На перший пайовий внесок на кватиру він дав дітям 1700 руб., 1000 руб. дав сват та 400 руб. Внесли діти. Заборгованість по оплаті пайових внесків за квартиру залишалася до 1994 року. Він знає, що і донька і зять спільно виплачували внески за квартиру. Коли вони розірвали шлюб, позивач сказав, що залишає квартиру своєму синові. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона є донькою сторін. Вона знає зі слів родичів та бабусі, що спірна квартира це приватна власність її матері. Свого батька вона вперше побачила у 3 роки тому , тоді він їй сказав, що квартиру він залишив її матері [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є головою кооперативу «Крсмос-16». Вона знає , що позивач написав заяву, про те, що передає свою частину квартири відповідачці. На підставі цієї заяви, позивач був виключений з числа членів кооперативу, а відповідачка прийнята. По данні квартирі всі борги були сплачені саме відповідачкою. На той час позивач вже не проживав у спірній квартирі. Згідно з ч. 1 ст. 22 КпШС України, чинного на час набуття майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. У п.п. «б» п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз'яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Пунктом 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) роз'яснено, що відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними. При цьому у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» йдеться про те, що необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. З ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Як зазначалось вище, позивач стверджує, що пайовий внесок за квартиру був сплачений, коли він проживав в зазначеній квартирі з сімєю та в шлюбі він набув право власності на зазначену квартиру. Між тим, жодних доказів на підтвердження даного факту, крім власних пояснень суду не надав. Згідно частини 1 ст.15 Закону України «Про власність» , член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Як встановлено судом, пайовий внесок за спірну квартиру повністю був сплачений відповідачкою [PERSON], відповідно до довідки Житлово будівельного кооперативу «Космос-16» від 15 листопада 2015 року, відповідно можливо стверджувати, що саме у відповідачки виникло право власності на квартиру як самостійний обєкт нерухомого майна. Крім того, як вбачається із письмової заяви [PERSON] на імя голови ЖБК «Космос-16» від 23 грудня 1992 року він просить виключити його з членів кооперативу у звязку із розірванням шлюбу 13 грудня 1988 року. Внесений ним пай просив залишити на користь його колишньої дружини [PERSON] Оскільки позивач вибув з житлового кооперативу, не сплачував повністю пайові внески за квартиру, то він не набув права власності на квартиру, в порядку ст. 15 Закону України «Про власність», підстав для визнання права власності позивача на спірну квартиру, суд не вбачає. Таким чином, право власності на квартиру [ADDRESS], у відповідності до ч.1 ст.15 ЗУ «Про власність», виникло у [PERSON] з моменту повного внесення пайового внеску за вказану квартиру. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.2 ст.72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно з положеннями ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналогічну правову позицію висловлено і в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі». Суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що йому стало відомо про порушення його права лише в 2016 році , оскільки законодавець визначив, що строк позовної давності в даних правовідносинах розпочинається з моменту розірвання шлюбу. Позивач достовірно знав про наявність рішення суду про розлучення і без поважних причин протягом 3 років не зверталася до суду з позовом про розподіл спільного майна подружжя, крім того, внесений ним пай просив залишити на користь його колишньої дружини [PERSON] Разом з тим з положень абз. 2 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вбачається, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Судом встановлено, що шлюб між сторонами розірвано 13 грудня 1988 року, внесений пай позивач просив залишити на користь його колишньої дружини [PERSON], що вбачається з його письмової заяви від 23 грудня 1992 року, а про поділ майна позивач звернуся до суду 21 грудня 2016 року. Відповідно ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про порушення у будь-який інший спосіб його майнового права. Враховуючи вищевикладене у задоволенні позивних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ сумісної спільної власності подружжя, слід відмовити.

Outcome: dismissed