Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-18 00:00:00

21.12.2018 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся представник АТ КБ «Приватбанк» з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 25.01.2011 року у розмірі 19 317,28 грн. станом на 31.10.2018 року, яка складається з наступного: 975, 27 грн. - заборгованість за кредитом; 12925, 95 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4020 грн. - заборгованість за пенею та комісією; штрафів - 500 грн. (фіксована частина); 896, 06 грн. (процентна складова). Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1762 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 25.01.2011 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 1 200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з запропонованими Умовами та правилами надання банківських послуг та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті позивача, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Разом з тим, позивач вказує, що свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, однак відповідач, у свою чергу, зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, не вносить грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим і утворилася заборгованість, яка станом на 31.10.2018 року становить 19 317,28 грн. У зв`язку з викладеним позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 22.02.2019 року прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Призначено судове засідання. До початку судового засідання, 19.03.2019 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Лебединською І.С. подано відзив на позов, який в подальшому був уточнений, в якому остання зазначила, що позивачем було подано позовну заяву з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові. Так, [PERSON] здійснював останній платіж по погашенні заборгованості - 19.05.2011 року, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором № б/н від 25.01.2011 року. З 19.05.2011 року [PERSON] жодного платежу на погашення заборгованості не здійснював. Позивач звернувся з позовом до відповідача 21.12.2018 року, тобто поза межами строку позовної давност. Разом з тим, позивачем було нараховані завищені проценти за користування кредитом. Позивач просить стягнути: 975,27 грн. - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 12 925,95 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом. Розмір заборгованості за процентами за користування кредитом, наведений у Розрахунку заборгованості за договором №б/н від 25.01.2011 року завищений. При нарахуванні відсотків за кредитом банком застосовувалась формула розрахунку відсотків за кредитом у подвійному розмірі, у зв`язку з тим, що з квітня 2014 року на підставі наказу банку від 02.04.2014 року відсотки за користування простроченим кредитом нараховуються банком у подвійному розмірі на всю суму заборгованості, включаючи тіло кредиту, раніше нараховані відсотки та санкції. Матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідача про зміну порядку обрахунку відсотків, ознайомлення його з наказом від 02.04.2014 року. Отже у банка були відсутні підстави обраховувати відсотки за іншим порядком (формулою) з 02.04.2014 року та відсотки мають бути обраховані за порядком (формулою), яка діяла раніше. Такої правової позиції дотримується і Верховний суд в постанові від 06.06.2018 року по справі №325/1163/16-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до позичальника про стягнення заборгованості. Відповідач не погоджується з нарахованою банком сумою процентів за користування кредитом на прострочену заборгованість станом від 02.04.2014 року по 31.10.2018 року. Беручи до уваги визначені банком періоди та суми поточної і простроченої заборгованості, розмір відсоткової ставки та надану формулу розрахунку, розмір процентів за користування кредитом розраховується наступним чином: за період з 01.04.2014 року по 31.10.2018 року (1675 днів): 975,27 х 30,00 % / 360 днів х 1675 днів = 1361,31 грн. (прострочені відсотки). Як вбачається з Розрахунку заборгованості за договором від 25.01.2011 року з 31.05.2013 року банком було припинено нарахування відсотків на поточну заборгованість та з того часу нараховувались тільки відсотки на прострочену заборгованість. Розмір відсотків на прострочену заборгованість складає 1 361,31 грн. При цьому, розмір відсотків може бути обраховано тільки в межах 3-х річного строку позовної давності. Відтак, представник відповідача просить застосувати до вимог позивача позовну давність. Крім того, представник відповідача зазначає, що з 19.05.2011 року [PERSON] кредитною карткою не користується та з цього часу будь-яких грошових трат по кредитній картці не здійснював, тому підстави для нарахування банком йому збільшених процентів за користування кредитом відсутні. Таким чином, загальна сума відсотків складає 1 361,31 грн. Позивачем було завищено розмір заборгованості за пенею та комісією. Позивач просить стягнути: 4 020,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією. З Розрахунку заборгованості №б/н від 25.01.2011 року вбачається, що пеня нараховувалась накопичувальним підсумком з 2011 року по 31.10.2018 року. Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Верховним судом України в постанові від 25.05.2016 року по справі №6-1138цс15 була висловлена наступна правова позиція: «Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Отже, аналіз цих норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою». Таким чином, розмір пені повинен обчислюватись тільки за останні 12 місяців перед зверненням кредитора до суду. Разом з тим, позовні вимоги зі стягнення 500 грн. - штраф (фіксована складова) та 896,06 грн. - штраф (процентна складова) не підлягають задоволенню оскільки Банком встановлено подвійну цивільно-правову відповідальність одного виду - неустойки за одні і ті ж порушення. У зв`язку з викладеним, представник відповідача просить суд відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі та стягнути на користь відповідача витрати на правничу правову допомогу у розмірі 5 000 грн. В судове засідання 19.09.2019 року учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, представник позивача Шевченко А.О. подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача [PERSON] - Лебединська І.С. надала заяву, в якій просила розглянути вказану справу у її відсутність, проти задоволення позову заперечувала у повному обсязі та просила стягнути з позивача та користь відповідача витрати на правничу правову допомогу у розмірі 5 000 грн. Суд, дослідивши письмові докази, заяви по суті справи, приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 25.01.2011 року підписав заяву, відповідно до якої виявив бажання оформити на своє ім`я кредитну картку кредитка «універсальна»/gold зі встановленим кредитним лімітом 2000 грн., зазначивши, що ознайомився «Умовами та правилами надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua. (а.с.16-17). ПАТ КБ «ПриватБанк» змінило тип товариства з публічного на приватне та назву на Акціонерне товариства Комерційний банк «ПриватБанк», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У відповідності до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про Акціонерні товариства» зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням. Зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, а лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, пов`язаних зі зміною назви. Позивач в обґрунтування позову посилається на розрахунок заборгованості, де вказано, що станом на 31.10.2018 року відповідач [PERSON] має заборгованість за договором №б/н від 25.01.2011 року у розмірі 19 317,28 грн., з яких: 975,27 грн. - заборгованість за кредитом; 12 925,95 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4 020,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500.00 грн. - штраф (фіксована частина), 896.06 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.13-15). З даного розрахунку вбачається, що [PERSON] здійснював останній платіж по погашенню заборгованості - 19.05.2011 року, та після 19.05.2011 року відповідач жодного платежу на погашення заборгованості не здійснював. Також представником позивача надано суду скріншот з програмного комплексу «Промінь», з якого вбачається строк дії карт, отриманих [PERSON] - остання з яких має строк дії до листопада 2014 року (а.с.121-124). Правовідносини, що виникли між сторонами у справі, носять зобов`язальний характер. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, тобто належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення кредиту та сплата відсотків за користування ним у строки, в розмірі та валюті, як це було визначено кредитною угодою. Позивач вважає, що свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі і надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, а відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за договором. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 ЦК України, наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту, є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини 2 статті 258 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів кожного місяця, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу, а тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина 1 статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Згідно з частиною 1 статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу. На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що строк позовної давності сплинув і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки. Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом. Згідно висновку Верховного Суду № 14-10цс18 від 28.03.2018 право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Як було встановлено судом, представник позивача звернувся з даним позовом до суду 21.12.2018 року. Останній платіж згідно розрахунку було здійснено відповідачем [PERSON] 19.05.2011 року, тобто, трирічний строк в межах якого можна було звернутися до суду з вимогою про стягнення заборгованості банком пропущено. Якщо брати до уваги при розрахунку позовної давності строк дії карт, отриманих [PERSON] - остання з яких має строк дії до листопада 2014 року, позивачем також пропущено строк позовної давності для звернення до суду як за вимогами про стягнення тіла кредиту так і за вимогами про стягнення відсотків і штрафних санкцій. Оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом. Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. Поважних причин пропуску Банком строку звернення до суду судом не встановлено, заяви про поновлення строку на розгляд суду не надходило. З огляду на викладене, оскільки про сплив позовної давності заявила представник відповідача у справі, суд робить висновок, що в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приват Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, необхідно відмовити в зв`язку з пропуском Банком строку звернення до суду за захистом порушених прав, тобто строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволені позову в повному обсязі. Разом з тим, згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 13.03.2019 року між адвокатом Лебединською І.С. та [PERSON] був укладений договір про надання правової допомоги (а.с. 75) та додаткова угода про надання адвокатом правової допомоги від 13.03.2019 року (а.с.78). Згідно з копією квитанції до прибуткового касового ордеру від 13.03.2019 року [PERSON] сплачено за надання правової допомоги за договором від 13.03.2019 року суму у розмірі 5 000,00 грн. (а.с. 79). Також представником позивача надано детальний розрахунок суми витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, який не спростовано позивачем. З огляду на викладене, беручи до уваги положення ст.ст.133, 137 ЦПК України, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення з позивача АТ КБ «Приватбанк» витрат, пов`язаних з правничою допомогою на користь відповідача [PERSON] у розмірі 5 000,00 гривень. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, то судовий збір на користь позивача не стягується. На підставі викладеного,

Outcome: approved