Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

19 лютого 2021 року [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, про компенсацію моральної шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю слідчого Мироненка Д.І. під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42017220000001385. Позовна заява мотивована тим, що 11 вересня 2017 року в порядку вимог cтатті 214 КПК України [PERSON] звернувся до уповноваженої особи прокуратури із заявою про кримінальні правопорушення, вчинені посадовими особами прокуратури Харківської області, однак, у порушення cтатті 214 КПК України, протягом 24 годин після подання заяви, не внесла відомості до ЄРДР, що були викладені в заяві про кримінальні правопорушення від 11 вересня 2017 року, чим порушила його конституційне право на доступ до правосуддя. В результаті такої неправомірної бездіяльності посадової особи прокуратури вимушений був звернутися до Червонозаводського районного суду м. Харкова за захистом своїх прав. 22 листопада 2017 року слідчим суддею Червонозаводського районного суду м. Харкова зобов`язано уповноважену особу прокуратури внести відповідні відомості до ЄРДР, викладені в заяві від 11 вересня 2017 року. 29 листопада 2017 року посадова особа прокуратури внесла відомості в ЄРДР за № 42017220000001385 за ознаками складу злочину, передбаченого частиною першою cтатті 364, частиною першою cтатті 365, частиною першою cтатті 366, частиною першою cтатті 367, частиною другою cтатті 382 КК України. У даному кримінальному провадженні слідчим Жеваго В. В. неодноразово приймалися рішення про його закриття, які скасовувалися слідчими суддями Червонозаводського районного суду м. Харкова ухвалами від 06 березня 2018 року, 07 червня 2018 року, 18 липня 2018 року, 16 лютого 2019 року, 11 вересня 2019 року із зазначенням у судових рішеннях конкретних недоліків досудового розслідування. 24 вересня 2019 року матеріали кримінального провадження 42017220000001385 направлені до СУ ТУ ДБР в м. Полтаві для проведення досудового розслідування та доручено слідчому Мироненко Д. І. 02 квітня 2020 року, як потерпілий, в порядку cтатті 220 КПК України, направив слідчому Мироненко Д. І. клопотання про призначення судово-психологічної експертизи у кримінальному провадженні № 2117220000001385 і направити на його адресу відповідний процесуальний документ. Проте до теперішнього часу слідчий не проінформувала про результат розгляду клопотання від 02 квітня 2020 року, виніс немотивовану і незаконну постанову про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні 42917220000001385, не провів необхідних слідчих дій у кримінальному провадженні, чим порушив вимоги cтатей 19, 147 Конституції України, та 2, 8, 9, 40, 55, 91, 92, 93, 130 КПК України, а також право на доступ до правосуддя. Крім того, слідчий, незважаючи на ухвали суду, клопотання, докази в кримінальному провадженні продовжує свою бездіяльність і не проводить досудове розслідування у розумні строки у кримінальному провадженні № 42017220000001385, чим спричиняє йому моральні страждання. Своїми тривалими неправомірними незаконними діями і бездіяльністю, надмірною тривалістю досудового розслідування у кримінальному провадженні, неодноразове прийняття слідчим рішень про відмову в задоволенні клопотань, слідчий Мироненко Д.І. спричиняє позивачу моральну шкоду. З вини слідчого позивач, як інвалід 2 групи, людина похилого віку, вимушений витрачати свій особистий час, протягом тривалого часу звертатися до суду зі скаргами на бездіяльність слідчого, у зв`язку з чим відчуває глибокі моральні страждання, позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства закону, конституційного права на доступ до правосуддя. Вказує на те, що відповідно до статті 1174 ЦК України норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. В зв`язку з тим, що слідчий ТУДБР в м. Полтави [PERSON] неналежно виконує свої службові обов`язки та допускає тривалу бездіяльність під час досудового розслідування у кримінальному провадженні 42017220000001385, надмірну тривалість досудового розслідування, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року по справі №638/14009/17; від 16 вересня 2020 року у справі №638/6363/19; від 17 вересня 2020 року у справі №638/9834/18; від 23 вересня 2020 року у справі №638/14007/17; від 02 грудня 2020 року у справі №638/14008/17, чим позивачу спричинено моральну шкоду, що змусило звернутися до суду за захистом своїх прав. На підставі вищевикладеного, посилаючись на вимоги вимог cтатей 3,1 9, 55, 56 Конституції України, статей 3, 5, 6, 13 Європейської Конвенцїї захисту прав людини та основних свобод людини, Закону України № 3477 «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини, як джерело права», практики Верховного Суду, cтатей 23,1174 ЦК України, просить відшкодувати моральну шкоду, заподіяну неправомірною тривалою бездіяльністю слідчого у кримінальному провадженні № 420017220000001385; стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України ( 01014 м. Київ, вул. Бастіонна, 6. Код ЄДРПОУ 37567646) компенсацію моральної шкоди в розмірі 540 000 грн, завданою тривалою бездіяльністю слідчого Мироненко Д.І. Ухвалою суду від 23 лютого 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, про компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 15 квітня 2021 року закрито підготовче провадження у справі цивільній справі за позовом [PERSON] до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, про компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні [PERSON] позовну заяву підтримав, просив задовольнити позовні вимоги повністю. Представник відповідача - Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав через канцелярію суду заяву, в якій просив провести судове засідання за відсутності представника відповідача, зазначив, що правова позиція викладена у відзиві на позовну заяву, відповідач позовні вимог не визнає та в їх задоволенні просить відмовити повністю. Представник відповідача - Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, про компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, відмовити в повному обсязі. Відзив мотивовано тим, що доводи [PERSON] в позовній заяві зводяться лише до незгоди останнього з прийняттям процесуальних рішень слідчого у кримінальному провадженні. Однак, в ході здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 42017220000001385 від 29 листопада 2017 року слідчим ТУ ДБР у м. Полтаві, відповідно до вимог КПК України, в повній мірі проведено всі необхідні процесуальні дії, з метою встановлення істини у кримінальному провадженні. Крім того, надання оцінки діям слідчого щодо розгляду або не розгляду клопотання в рамках КПК України перебуває в площині кримінального процесуального законодавства та здійснюється слідчими суддями на стадії досудового розслідування. Водночас оскарження рішень, дій чи бездіяльності на стадії досудового розслідування передбачено главою 26 КПК України та є важливою гарантією захисту прав учасників кримінального процесу і, відповідно до статті 7 КПК України, є однією із засад кримінального провадження та сприяє виявленню й усуненню недоліків, допущенних при його здійсненні. Втім, Цивільний процесуальний кодекс України не передбачає можливості встановлення судом у порядку цивільного судочинства протиправності дій чи бездіяльності працівників ТУ ДБР у м. Полтаві та прокуратури під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, а також визнання судом таких дій протиправними. Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 171/189/17, від 23 січня 2019 року у справі № 638/1413/17, від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17, від 13 березня 2019 у справі № 454/1462/16-ц, від 11 вересня 2019 року справі № 336/5519/18. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 19 березня 2020 у справі № 686/13212/19, наявність певних недоліків в процесуальній діяльності посадових осіб органу досудового розслідування сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.При вирішенні справи суду необхідно виходити з того, що порушене право позивача на визнання його потерпілим відновлено шляхом оскарження бездіяльності слідчих в порядку, визначеному КПК України, не тягне наслідків цивільно-правового характеру і не може бути доказом моральної шкоди у даній справі. Наведена правова позиція узгоджується з практикою Верховного Суду, викладеною в постановах від 18 грудня 2019 року у справі №554/7971/18, від 21 грудня 2019 року у справі № 285/3475/18, від 22 січня 2020 року у справі №454/1403/17, від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19, від 04 листопада 2020 року у справі №761/20966/17, від 22 грудня 2020 року у справі №686/24223/17, від 20 січня 2021 року у справі №686/27885/19. Крім того, в долученому до позову розрахунку позивач зазначає характер моральних страждань - тривале психічне страждання, серед видів психічних страждань - сором, приниження, страх, відчай; глибина моральних страждань - тривалий, нестерпний душевний біль; суттєвість вимушених змін в житті, які потребують значного часу для поновлення та тривалі негативні наслідки. Проте матеріали справи не містять належних та допустимих доказів обставин, вказаних Позивачем у позові та розрахунку, а виписка із медичної карти стаціонарного хворого № 1879 неврологічного відділення жодним чином не підтверджує доводи наведені [PERSON] щодо спричинення йому моральних страждань саме діями (бездіяльністю) слідчого ТУ ДБР у м. Полтаві. Матеріали справи також не містять будь-яких висновків незалежних психологів - спеціалістів щодо того, що Позивач відчував сором, приниження, страх, відсутні і документи щодо причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та наслідками у вигляді моральних страждань. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Разом із цим, у спірних правовідносинах відшкодування моральної шкоди провадиться лише у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють досудове розслідування чи прокуратури завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення її нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При розгляді справи позивач повинен надати докази, що свідчать про протиправність дій заподіювана шкоди, наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими діями та заподіяною шкодою. Таким правовий висновок висловлений в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року по справі № 6-440цс16, постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року по справі №554/741/16-ц, від 25 квітня 2018 року по справі №520/3307/16-ц. Також вказує, що спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або слідства визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостю суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, орган досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності завдану шкоду саме на державу. Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 11 вересня 2017 року в порядку cтатті 214 КПК України, [PERSON] звернувся до уповноваженої особи прокуратури із заявою про кримінальні правопорушення, вчинені посадовими особами прокуратури Харківської області, однак, у порушення cтатті 214 КПК України, протягом 24 годин після подання заяви, відомості до ЄРДР, що були викладені в заяві про кримінальні правопорушення від 11 вересня 2017 року, не було внесено до ЄРДР. Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2017 року зобов`язано уповноважену особу прокуратури внести відповідні відомості до ЄРДР, викладені в заяві від 11 вересня 2017 року. 29 листопада 2017 року посадова особа прокуратури внесла відомості в ЄРДР 42017220000001385 за ознаками складу злочину, передбаченого частиною першою cтатті 364, частиною першою cтатті 365, частиною першою cmатті 366, частиною першою cтатті 367, частиною другою cтатті 382 КК України. Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 березня 2018 року постанову слідчого з ОВС другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області від 19 лютого 2018 року про закриття кримінального провадження № 42017220000001385 скасовано. Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 липня 2018 року постанову слідчого з ОВС другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Жеваго В.В. від 21 березня 2018 року про відмову у визнанні потерпілими [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у кримінальному провадженні № 42017220000001385 скасовано. Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2019 року постанову слідчого з ОВС другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області від 30 серпня 2018 року про закриття кримінального провадження № 42017220000001385 скасовано. Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2019 року постанову слідчого з ОВС другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Клименка В.О. від 22 липня 2019 року про закриття кримінального провадження № 42017220000001385 від 29 листопада 2017 року скасовано. Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 січня 2021 року постанову слідчого другого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого в м. Полтава, [PERSON] від 06 квітня 2020 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 42017220000001385 від 29 листопада 2017 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 364, частиною першою статті 365, частиною першою статті 366, частиною першою статті 367, частиною третьою статті 382 КК України, скасовано. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частини першої статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Частиною першою статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. В пункті 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» зазначено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Предметом позову у цій справі є стягнення з державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди, завданою тривалою бездіяльністю слідчого. Відповідно до статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд приймає до уваги висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року щодо суб`єктного складу учасників справи у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, а саме залучення до участі у справі в якості відповідача державу як учасника цивільних правовідносин. У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц зроблено висновок про те, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Таким чином, оскільки позивачем у цій справі заявлено позов про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням органу державної влади, то належним відповідачем у цій справі є держава Україна як учасник цивільних відносин. Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив відповідачем Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві. Згідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Статтею 2 ЦК України передбачено, що учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 зазначено, що держава може вступати як у цивільні (господарські), так і у адміністративні правовідносини. У випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність на рівні з іншими учасниками цивільних правовідносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції, встановленої законом. У випадку, коли держава вступає в адміністративні правовідносини, вона діє через свої органи як суб`єкт владних повноважень. Отже, поведінка органів, через які діє держава у цивільних або адміністративних відносинах, розглядається як поведінка держави у цивільних або адміністративних відносинах. При цьому відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, як у цивільних, так і в адміністративних відносинах органи, через які діє держава, не мають власних прав і обов`язків, але наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних відносинах. Згідно частинами першою, другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (частина четверта статті 51 ЦПК України). Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що у разі пред`явлення позову до неналежного відповідача, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів або замінювати первісного відповідача належним відповідачем, та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. ЦПК України саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. Як свідчать матеріали справи, ухвалою суду від 23 лютого 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, про компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 15 квітня 2021 року закрито підготовче провадження у справі цивільній справі за позовом [PERSON] до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, про компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. При цьому [PERSON] , звертаючись до суду із позовом не зазначив відповідачем Державу Україна в особі відповідних органів та клопотань у передбачений ЦПК України спосіб і строк про залучення до участі у справі в якості відповідача Державу Україна як учасника цивільних відносин позивач, який приймав участь у розгляді справи, не заявляв. Крім того, як сам вказує в позовній заяві відповідач, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на Державу. Під час підготовчого судового провадження, як і в судовому засіданні, позивачем не було заявлено клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем або залучення до участі у справі співвідповідача, як то передбачено положеннями частин першої, другої статті 51 ЦПК України. Суд, у свою чергу, позбавлений можливості без відповідного клопотання позивача, поданого у передбачений статтею 51 ЦПК України строк, самостійно заміняти первісного відповідача належним відповідачем або залучати до участі у справі співвідповідача. Отже, позивачем не заявлялось у строки, передбачені частин першої, другої статті 51 ЦПК України, клопотання про залучення відповідачем Держави України. Ураховуючи викладене, оскільки [PERSON] пред`явив позов до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, яке є неналежним відповідачем, із клопотанням про заміну первісного відповідача належним відповідачем або залучення до участі у справі співвідповідача позивач не звернувся у строки та в порядку, передбаченому діючим цивільним процесуальним законодавством, а суд не наділений повноваженнями самостійно залучати до участі у справі співвідповідача або заміняти первісного відповідача належним відповідачем, суд доходить висновку, що Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки вимоги заявлено не до того відповідача, який має відповідати за цим позовом, тобто позивачем позов заявлений до неналежного відповідача, що має наслідком відмову в задоволенні позовних вимог. Правовий висновок щодо обґрунтованості відмови у позові, пред`явленого до неналежного відповідача, викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц. Водночас, позивач не позбавлений права звернутися до суду з аналогічним позовом до належних учасників справи, а саме Держави Україна з вимогою про відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів держави, тому його право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не порушено. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору та суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Outcome: dismissed