Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

20.01.2016 р. позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в остаточній редакції якого просив стягнути з відповідача суму матеріальної шкоди у розмірі 367572,98 грн., моральної шкоди 10000 грн. та судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 24.02.2015 р. о 07-40 год. сталася ДТП з вини відповідача, який куруючи автомобілем [NUMBER] у м. Харкові по вул. Полтавський шлях в районі будинку 95, не виконав вимоги п. 10.1 ПДД, а саме: не змінюючи напрямок руху не впевнився, що це буде безпечно та вчинив зіткнення з автомобілем [NUMBER], під керуванням [PERSON], внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. В результаті зазначеної ДТП автомобілю позивача заподіяно значних механічних ушкоджень. Відповідно до звіту дослідження спеціаліста-автотоварознавця від 25.03.2015 р., станом на 24.02.2015 р. з врахуванням втрати товарної вартості матеріальний збиток складає 417572,98 грн. Станом на 15.04.2016 р. АТ «Просто-страхування» виплатило позивачу суму страхового відшкодування у розмірі 50000 грн. Матеріальна шкода у добровільному порядку відповідачем відшкодована не була. Зазначає, що також йому завдано і моральних страждань, що проявилась у душевних стражданнях, яких він зазнав в момент ДТП, а також у звязку із пошкодженням його майна. Зазначає, що через порушення відповідачем ПДР України, він міг загинути або зазнати значних ушкоджень здоровю. В момент події, він дуже злякався за своє життя, зазнав сильних душевних страждань. В результаті пошкодження належного йому автомобіля, був порушений його нормальний режим життя, оскільки в результаті значних його пошкоджень автомобіль став фактично непридатним до використання за призначенням. Він тривалий час був обмежений у пересуванні, що завдало йому значних незручностей, оскільки автомобіль він завжди використовував як засіб пересування не лише у особистих справах, а й по роботі. Розмір завданої моральної шкоди оцінює у 10000 грн. У останнє судове засідання позивач та його представник не зявилися, представник надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, вимоги підтримав та просив задовольнити, не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання жодного разу не зявився, хоча відповідно до ч. 3 ст. 74 ЦПК України повідомлялася про час і місце розгляду справи, уся кореспонденція, яка направлялася на її адресу повернулася до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обовязки. У звязку з чим суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача , виходячи з вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Згідно статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі,фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2ст. 197 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Постановою Апеляційного суду Харківської області від 19.01.2016 р. скасовано постанову Жовтневого районного суду м. Харкова від 24.09.2015 р. та прийнято нову постанову, якою встановлено, що 24.02.2015 р. приблизно о 07-40 год. [PERSON] керуючи автомобілем [NUMBER], рухався по вул. Полтавський шлях та в районі будинку № 95, змінюючи напрямок руху не впевнився, що це буде безпечно, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], в результаті чого [PERSON] визнано винним за ст. 124 КУпАП через порушення ним п.п. 10.1 та 10.4 ПДР України (а.с. 35-39). Таким чином, в адміністративній справі з'ясовані обставини скоєння ДТП та вина сторін, внаслідок чого встановлюється наявність чи відсутність вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. За таких обставин розглядаючи справу у порядку цивільного судочинства, суд не вправі перевіряти обставини ДТП і робити висновки про відповідальність осіб, причетних до цієї ДТП, оскільки відповідно до вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до положень ч.5 ст.1187 ЦК України, згідно з якими особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Тобто, закон містить вказівку на перерозподіл доказування та зобов'язує саме відповідача довести, що шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, було спричинено внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з його вини. У вчиненні ДТП є вина саме відповідача, що підтверджується постановою суду у справі про адмінправопорушення. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач не скористався наданими йому процесуальними правами і не надав суду жодних доказів на підтвердження своїх заперечень , що на думку суду, свідчить про визнання ним заявлених до нього вимог. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року, із відповідними змінами, «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до норм ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодування в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що при вирішенні даного спору, у судовому засіданні встановлено як наявність самої шкоди; так і факт протиправної, винної поведінки у формі дій або бездіяльності відповідача; причинний зв'язок між діями або бездіяльністю відповідача та наслідками, у вигляді шкоди, що була заподіяна позивачу. Із звіту № 141/2015 дослідження спеціаліста-автотоварознавця від 25.03.2015 р. вбачається, що матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля [NUMBER] в результаті пошкодження при ДТП станом на24.02.2015 р. з урахуванням втрати товарної вартості складає 417572,98 грн. (а.с. 10-21). 15.04.2016 р. позивачем надано заяву про зменшення позовних вимог, у якій він вказує, що АТ «Просто-страхування» в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, що сталася з вини відповідача виплачено суму страхового відшкодування у розмірі 50000 грн. (а.с. 61). Тому, вимоги про відшкодування матеріальної шкоди підлягають задоволенню. Згідно ч.3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини. Відповідно до вимог ст.ст. 1187, 1188, 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Задовольняючи вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди частково, суд вважає розумною і справедливою суму відшкодування за нанесену йому моральну (немайнову) шкоду у розмірі 2000 грн., оскільки позивач пережив сильний емоційний стрес, не мав можливості користуватися належним йому транспортним засобом. За загальними правилами чинного цивільного законодавства особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з положеннями ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). На думку суду, відповідачем не надано будь-яких обґрунтувань на спростування доказів, наданих позивачем, що пошкодження автомобіля, належного позивачу відбулось не з його вини , тому він повинен відшкодувати спричинену внаслідок ДТП матеріальну шкоду. Питання про судові втрати суд вирішує на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial