Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-18 00:00:00

21 квітня 2020 року [PERSON] звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом, яким просить стягнути з [PERSON] , [INFO] , на її користь понесені додаткові витрати на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 46 082,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з відповідачем по справі [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з 2001 року. Від даного шлюбу в них народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 29 березня 2017 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з позивачем. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 21 січня 2020 року з відповідача стягнуто на користь позивача аліменти на утримання сина у розмірі 1500 грн. У період з 2018 року по даний час позивач понесла на дитину додаткові витрати, що пов`язані з її лікуванням та розвитком здібностей. Зокрема, на лікування зору сина вона витратила 12010,00 грн. Вночі 26 вересня 2018 року дитину екстрено було госпіталізовано до приватної клініки та прооперовано з діагнозом «Гострий гангренозно-перфоративний апендицит. Гнійний оментіт. Тифліт. Розливний гнійний перитоніт». Вартість лікування та перебування дитини в умовах стаціонару коштувало позивачу 45742 грн. Також у березні 2019 року дитячим ендокринологом у сина встановлено діагноз «Дисфункція гіпоталамуса, типовий варіант. Гінекомастія» та рекомендовано провести загальне обстеження стану здоров`я сина, вартість якого становила 3527 грн. Крім цього, перед початком навчального року 2019-2020, позивачем сплачено вартість вакцинації дитини вакциною «Бустрікс Поліо», що становить 1710 грн. Також з вересня 2019 року по даний час дитина відвідує курси програмування. Для розвитку вмінь та навичок дитини у цій сфері позивачем було придбано відповідне комп`ютерне обладнання на загальну суму 29175 грн. Сукупна вартість понесених позивачем додаткових витрат на дитину у період з 2018 року по 2019 рік становить 92164 грн. У зв`язку з цим, позивач звернулась до суду із вимогою відшкодувати їй половину понесених додаткових витрат на дитину. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме в сумі 20 000 грн., посилаючись на матеріальний стан відповідача, який не дозволяє забезпечити повну компенсацію половини додаткових витрат, понесених позивачем. Крім того, відповідач в 2018 році поніс також додаткові витрати на дитину, а саме купив йому ноутбук вартістю 25 000 грн., проте на відшкодування цих коштів [PERSON] не претендує. Також зазначив, що витрати на оплату курсів програмування та супутних з цим затрат на придбання обладнання/техніки не відносяться до додаткових витрат, а тому не підлягають стягненню з відповідача. Суд, дослідивши заяви позивача та відповідача, матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Так, враховуються висновки, зазначені у рішенні в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року (серія А, №303А, п.2958), згідно якого Суд повторює, що згідно усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 2001 року. Від даного шлюбу в них народився син [PERSON] , [INFO] . На даний час шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 21 січня 2020 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1500 грн. (а.с. 4-6). Наведене визнається та не оспорюється сторонами, у зв`язку з чим на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. У період з 2018 року по даний час позивач понесла на дитину додаткові витрати, що пов`язані з її лікуванням та розвитком здібностей. Так, як вбачається з консультативних висновків за № 11714 від 25.05.2018 року та за № 20228 від 28.08.2018 року, а також накладних за № 058456 від 28.05.2018 рокуза № 064999 від 11.01.2020 року, фіскальних чеків на лікування зору сина [PERSON] [PERSON] витратила загалом 12 010,00 грн. (а.с. 7-13). З виписки із медичної карти стаціонарного хворого вбачається, що 26 вересня 2018 року сина [PERSON] екстрено госпіталізовано до Лікувально-діагностичного центру «Добробут» та прооперовано з діагнозом «Гострий гангренозно-перфоративний апендицит. Гнійний оментіт. Тифліт. Розливний гнійний перитоніт». (а.с. 17). Вартість лікування та перебування дитини в умовах стаціонару коштувало позивачу 45742 грн., що підтверджується рахунком-фактурою № 1317777 від 28.09.2018 року, фіскальним чеком № 00121852 00090 від 28.09.2018 року, рахунком-фактурою № 1321317 від 30.09.2018 року, фіскальним чеком № 000022037 00038 від 30.09.2018 року (а.с. 14-16). З консультативного висновку дитячого ендокринолога Лікувально-діагностичного центру «Добробут» від 31 березня 2019 року вбачається, що у [PERSON] встановлено діагноз «Дисфункція гіпоталамуса, типовий варіант. Гінекомастія» та рекомендовано провести загальне обстеження стану здоров`я сина, вартість якого становила 3527 грн., що підтверджується рахунком-актом № 1675839 від 31.03.2019 року (а.с. 18,19). Судом також встановлено, що 15 серпня 2019 року позивачем сплачено вартість вакцинації дитини вакциною «Бустрікс Поліо», що становить 1710 грн., що підтверджується консультативним висновком лікаря-педіатра Лікувально-діагностичного центру «Добробут», рахунком-актом № 1935733 від 15.08.2019 року та фіскальним чеком № 000036577 00012 від 15.08.2019 року (а.с. 20, 21). Також з жовтня 2019 року по даний час дитина відвідує курси програмування, що підтверджується довідкою виданою автором проекту ПП «Міжнародний інтернет союз» Постернак В. (а.с. 24). Для розвитку вмінь та навичок дитини у цій сфері позивачем придбано відповідне комп`ютерне обладнання на загальну суму 29175 грн., що підтверджується фіскальними чеками (а.с. 22,23). У відповідності до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно статті 3 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно із ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно ч.1 ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Згідно ч.2 цієї ж статті розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Аналізуючи дану норму, суд при розгляді справи виходить з того, що до додаткових витрат закон відносить витрати, не пов`язані з повсякденним звичайними витратами на проживання, харчування, одяг, та інше, що пов`язане із забезпеченням життєвих потреб, на які стягуються аліменти на утримання дитини. За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини (аліменти). У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 13.09.2017 р. у справі №6-1489цс17. Як роз`яснив Верховний Суд України в постанові від 24 лютого 2016 року у справі №6-1296цс15, положеннями статей 180, 183, 185 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов`язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (стаття 185). Виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Судом беруться до уваги та враховуються понесені витрати позивачем на лікування та обстеження дитини у розмірі 62 989,00 грн. як додаткові. Тому, враховуючи рівність батьків у матеріальному утриманні дитини, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню половина від понесених додаткових витрат на лікування у розмірі 31 494 грн. 50 коп. Таким чином, враховуючи, що обидва батьки є працездатними і не мають таких обставин, які б вказували на неплатоспроможність кожного з них чи які б давали підстави для зменшення участі одного з батьків у порівнянні з участю іншого, а також беручи до уваги те, що саме на позивача покладається обов`язок довести позовні вимоги та всі обставини, на які вона посилається, та враховуючи те, що відповідач визнав позов частково, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Разом з тим, витрати позивача щодо сплати курсів програмування та придбання для цього відповідного матеріального забезпечення не відносяться до додаткових витрат, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Відповідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи ті обставини, що позивач звільнена від сплати судового збору, стягненню із відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 574,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial