Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-07 00:00:00

1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача, позиції третьої особи. Позивач [PERSON] , що змінила прізвище у зв`язку із одруженням на [PERSON] , звернулась до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав щодо доньки [PERSON] [INFO] Дитина народилась у шлюбі з відповідачем по справі, який розірвано 26.04.2016 року, що підтверджується рішенням Хмельницького міськрайонного суду , що вступило в законну силу 31.05.2016 року . Відповідач є батьком дитини, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 03.06.2016 року з відповідача стягуються аліменти на утримання доньки. Дитина проживає з позивачем. Відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та утримання дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини. Відповідач не бере участі в матеріальному забезпечені дитини, не надає коштів на її утримання, підтвердженням чого є довідка про наявність заборгованості по аліментних зобов`язаннях в розмірі 31500 грн., надана державною виконавчою службою. Відповідач не скористався правом на надання відзиву по справі та не забезпечив своєї явки чи явки уповноваженого представника. Був повідомлений у встановленому порядку про час та дату судового засідання. Клопотання про відкладення розгляду справи, розгляд справи за відсутності представника до суду не надходили. Третя особа, орган опіки та піклування у своєму висновку вважав за недоцільне позбавити відповідача батьківських прав стосовно малолітньої [PERSON] [INFO] Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. [PERSON] не є хронічним алкоголіком чи наркоманом, відсутні документи на підтвердження жорстокого поводження з дитиною. 2. Заяви, клопотання. Направивши на адресу суду висновок про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, третя особа подала клопотання про розгляд справи за відсутності. 3. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 1 квітня 2019 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду у підготовчому засіданні 2 травня 2019 року. Ухвалою суду від 29 серпня 2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті 10 жовтня 2019 року. Розгляд справи відкладався у зв`язку з неявкою відповідача, який ухилявся від отримання поштового повідомлення з інформацією про час та дату судового засідання. 4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Заслухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов підлягаючим задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , яка змінювала прізвище з [PERSON] на [PERSON] , відповідно до свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] , є батьками неповнолітньої [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Сторони перебували в шлюбі, який розірвано 26 квітня 2016 року, що підтверджується заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду. За рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 03.06.2016 року з відповідача стягуються аліменти на утримання малолітньої [PERSON] 2015 р.н. у розмірі 900 грн щомісячно. За розрахунком заборгованості із сплати аліментів Першого відділу ДВС м.Хмельницький ГТУЮ у Хмельницькій області у відповідача наявна заборгованість в розмірі 31500 грн. Дитина проживає разом з матір`ю. За довідкою дитячого садочку піклування щодо [PERSON] здійснюється лише зі сторони матері. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] показали суду абсолютно бездіяльність відповідачем у виконанні батьківських обов`язків, незаінтересованість у дитині, відсутність будь-якої участі у її житті. Відповідач повідомлявся про час та дату судового засідання в установленому порядку за місцем реєстрації. Проте останній не з`явився та не забезпечив явки уповноваженого представника, що свідчить про незацікавленість у розгляді справи та ухилення від явки до суду. При відсутності заперечень з боку позивача та його представника, суд ухвалив заочно розглянути справу та винести заочне рішення. Наслідки заочного розгляду роз`яснені та зрозумілі. 5. Мотивована оцінка аргументів сторін. У вирішенні справи суд має визначити першочергове значення найкращих інтересів дитини. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Оцінюючи представлені суду аргументи, виходячи з наданих суду фактів та доказів, суд прийшов до наступних висновків. Судом не здобуто в ході судового розгляду будь-яких доказів про намір відповідача прийняти участь у житті [PERSON] Довідка з дитячого садочка підтверджує, що про дитину піклується лише мати. [PERSON] протягом перебування дитини в дошкільному закладі з 01.09.2018 року по 30.01.2019 року, навчанням та поведінкою дитини не цікавився, на святкові ранки та батьківські збори не зявлявся. Пристуність в житті дитини батька [PERSON] не підтверджена, як і не доведено здійснення будь-яких перешкод зі сторони позивача у спілкуванні з дитиною відповідачу. Відповідач має заборгованість зі сплати аліментів, що підтверджується довідкою виконавчої служби, у розмірі 31 500 грн. Суду не представлено доказів про здійснення та реалізацію намірів відповідача у матеріальній підтримці дитини, як от поштові грошові перекази, відкриття рахунку на ім`я дитини, придбання речей матеріального світу. Суду не представлено доказів звернення відповідача до служби у справах дітей з приводу вчинення позивачем перешкод у спілкуванні з дитиною. Відповідач проявив повну бездіяльність з утримання та виховання власної дитини. За пів року перебування справи в провадженні до моменту ухвалення судом рішення не представлено доказів реалізації прагнення відповідача зустрітися з дитиною. Суд критично оцінює висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно малолітньої [PERSON] . Висновок носить лише рекомендаційний характер та немає для суду наперед встановленої сили. Суд приходить до висновку, що орган опіки та піклування формально підійшов до ситуації, не з`ясував ситуації, виходячи з найкращих інтересів дитини; повно та всебічно не дослідив ситуацію. Відсутність винної активної поведінки батька не спростовує його відповідальність у бездіяльності та пасивному ставленні до дитини та її життя. 6. Чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду. З вищенаведених міркувань, суд приходить до висновку, що права дитини на спілкування з батьком, сімейні зв`язки та відповідне сімейне оточення порушені та потребують захисту. 7. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ст..ст.8,9,20 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини; право на сімейні зв`язки та сімейне оточення. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Суддя Ранзоні виклавши окрему думку, зазначив, що Європейський Суд повторював, що існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» наголошується, що взаємне задоволення від спільного перебування батьків і дітей є фундаментальним елементом сімейного життя, а тому втручання до нього має відбуватися у вузьких рамках, визначених статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини й основоположних свобод. Європейський суд з прав людини також підкреслив, що, незважаючи на певний вільний розсуд держави в справі відібрання дітей під державну опіку, відбирання дітей від батьків означає відрізання дітей від свого коріння, що може бути виправданим лише у виняткових випадках. У той же час, як вбачається зі змісту рішень Європейського суду з прав людини «Z та інші проти Сполученого Королівства» від 10 травня 2001 року та «A. проти Сполученого Королівства» від 23 вересня 1998 року, в контексті вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод держава повинна приділяти особливу увагу захисту дітей від поганого поводження з боку інших осіб, у тому числі шляхом здійснення своєчасних превентивних заходів. У статті 9 цієї Конвенції зазначено, що «якнайкращі інтереси дитини» мають відігравати визначальну роль при вирішенні питань щодо місця її проживання з одним із батьків. За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17). Оскільки аргументи викладені позивачем на обґрунтування заявленого позову не спростовані в суді та не підтверджено дотримання найкращих інтересів дитини без позбавлення батьківських прав при наявності свідомої бездіяльності відповідача та реального нехтування батьківськими обов`язками, ухилення від виконання батьківських обов`язків, не доведення суду відповідачем дійсних намірів у матеріальному утриманні дитини та їх реалізації, підготовки її до дорослого життя, розвитку нахилів дитини та здібностей, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позову. При цьому суд виходить з найкращих інтересів дитини, зважаючи на пояснення отримані в ході судового розгляду та той факт, що сімейне середовище, в якому знаходиться дитина [PERSON] , її оточення: мати [PERSON] забезпечує належне утримання та сприяє розвитку та захисту дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved