Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

21 жовтня 2011 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, який під час розгляду справи уточнювали. На обґрунтування вимог зазначали, що 19 квітня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, за яким відповідач отримав грошові кошти у розмірі 2 626 грн. під 25,08% річних на суму залишку заборгованості за кредитом строком до 19 квітня 2007 року. За умовами договору повернення суми кредиту повинно здійснюватися щомісячними платежами, але позичальником зазначені зобов'язання не виконуються та має місце заборгованість. Судовим наказом від 16 квітня 2009 року з боржника було стягнуто заборгованість у розмірі 11 561 грн. 98 коп.., яка складалася із кредитної заборгованості, заборгованості за відсотками, пені та штрафів. Враховуючи, що вказаний наказ не виконаний, станом на 26 травня 2011 року виникла заборгованість у розмірі 14 007,66 грн., яка складається із заборгованості за відсотками у розмірі 4343,40 грн., заборгованості з пені у розмірі 8 521,04 грн. та штрафів 500 грн. і 643,22 грн. Просив суд стягнути на користь Банку заборгованість за кредитом та судовий збір. Рішенням Червоногвардійського районного суду м.Макіївки від 29 квітня 2013 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та задовольнити його вимоги. На обґрунтування посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом не враховано, що зобов'язання між сторонами не припинено оскільки судовий наказ не виконано, заборгованість за ним не погашена. Нарахована заборгованість виникла після видання судового наказу. Вважає, що строк позовної давності було перервано зверненням позивача до суду у 2009 році за судовим наказом. В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду залишити без змін. Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення є порушення або неправильне застосування судом норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не дає можливості перевірити законність нарахування пені та розмір нарахованих процентів в період з часу ухвалення судового наказу до 26 травня 2011 року, тому у суду немає підстав для задоволення позову. Але, з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо, оскільки вони суперечать вимогам матеріального та процесуального права. При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що 19 квітня 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір, якій оформлено у вигляді Заяви позичальника, за яким відповідач отримав кредит у сумі 2626 грн. під 25,08% річних строком до 19 квітня 2007 року. За умовами договору повернення суми кредиту повинно здійснюватися щомісячними платежами, але позичальником зазначені зобов'язання не виконуються та має місце заборгованість. Судовим наказом Червоногвардійського районного суду м.Макіївки від 16.04.2009 року з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 11 561,98 грн., яка складалася із заборгованості за кредитом у розмірі 2626 грн., заборгованості по процентам у розмірі 4 702,71 грн., пені у розмірі 3 206,51 грн. та штрафів 500 грн. та 526,76 грн. Вказаний наказ набув чинності, але на час розгляду справи судовий наказ не виконаний. Відповідно до ст.ст. 1054, 1049 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до Умови надання споживчого кредиту фізичним особам за технології кредитування «ПРОСТО КРЕДИТ» при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених заявою та п.3.2.2., 3.2.3. даних Умов, Банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язаний сплатити Банку пеню у розмірі 0,15% від суми непогашеної заборгованості за кожний день прострочки платежу. Відповідно до п.5.3 зазначених Умов при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до роз'яснень викладених у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Як убачається з матеріалів справи та не спростовується сторонами позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, видав позичальнику грошові кошти, проте у порушення умов договору відповідачем порушено умови погашення кредиту та процентів за користування кредитом внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом у сумі 11 561 грн. 98 коп. яка стягнута на користь банку судовим наказом. Оскільки після постановлення судового наказу грошові кошти не повернуті, то продовжувалось нарахування відсотків і сума заборгованості за період з 19.02.2009 року до 26.05.2011 року складає 14 007,66 грн., у тому числі заборгованості за відсотками - 4343,40 грн., заборгованості з пені - 8 521,04 грн. та штрафів - фіксованої частини 500 грн. і процентної складової - 643,22 грн. У судовому засіданні відповідачем не надано будь-яких доказів, що на час розгляду справи ним виконано зобов'язання за кредитним договором. Враховуючи, що відповідач в порушення умов кредитного договору кредит позивачу не повернув та не сплачує відсотки за його користування, позивач обґрунтовано, звернувся до суду з вимогами про повернення заборгованості по кредитному договору у вигляді відсотків та штрафних санкцій передбаченими умовами договору. За таких обставин, у суду першої інстанції не було підстав для відмови позивачу у задоволенні позову. Вирішуючи питання по суті позовних вимог апеляційний суд виходить з того, що відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачена позовна давність в один рік. Згідно ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Проте в ч.2, 3 ст.264 ЦК України зазначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Оскільки позивач вперше звернувся до суду у 2009 році з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за кредитним договором, то вказаний строк було перервано. З даним позовом позивач звернувся до суду 21.10.2011 року, тобто підстав вважати, що строк позовної давності для вимог про стягнення відсотків не сплинув. При вирішенні питання про стягнення пені апеляційний суд з урахування положень ст.. 258 ЦК України якою встановлена спеціальна позовна давність в один рік вважає, за необхідне стягнути пеню за відповідний період у сумі 1894 грн. 41 коп., розмір якої підтверджується відповідними розрахунками наявними в матеріалах справи та письмовими поясненнями представника позивача. За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог позивача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд, задовольняючи позовні вимоги, стороні, на користь якої ухвалено рішення присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З цих підстав апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по оплаті судового збору.

Outcome: partial