Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

21 квітня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з заявою, заінтересована особа [PERSON] , про видачу обмежувального припису. [PERSON] зазначає, що з 13 липня 1996 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , шлюб розірвано 17 листопада 2020 року. [PERSON] з вересня 2020 року по теперішній час постійно вчиняє щодо неї психологічне насильство, погрожує їй фізичною розправою, глузує з неї, принижує її гідність, постійно здійснює психологічний тиск, висловлюється нецензурною лайкою. Також [PERSON] здійснює психологічне насильство і щодо повнолітніх дітей колишнього подружжя [PERSON] . У зв`язку з вчиненням домашнього насильства щодо неї заявниця неодноразово зверталася до правоохоронних органів. Постановою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 07 квітня 2021 року кривдника було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Однак, останній продовжує вчиняти протиправні дії щодо неї та на будь-які заходи впливу правоохоронних органів не реагує, тому заявниця і звернулася із даною заявою до суду. За таких обставин, [PERSON] просить суд видати обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] , поклавши на нього на строк шість місяців обов`язки: заборона наближатися на відстань ближче 500 м. до місця проживання [PERSON] та дітей за адресою: [ADDRESS] ; заборона особисто чи через третіх осіб розшукувати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , переслідувати їх і в будь-який спосіб спілкуватися з ними; заборона вести листування, телефонні переговори з заявницею та дітьми або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Ухвалою судді від 21 квітня 2021 року прийнято заяву [PERSON] до розгляду за правилами окремого провадження та призначено судове засідання по справі. Також у відповідності до ч. 2 ст. 294 ЦПК України з метою встановлення всіх обставин, які мають значення для справи, судом витребувана інформація у відділі поліцейської діяльності № 2 Шепетівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області та в Ізяславському районному суді Хмельницької області. Під час судового розгляду заявниця [PERSON] свою заяву підтримала з зазначених у ній підстав та просила її задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] проти задоволення заяви [PERSON] заперечив. Вказав, що між ними інколи трапляються конфліктні ситуації. Однак він має почуття любові до [PERSON] , яка на даний час проживає з іншим чоловіком, тому на ґрунті ревнощів він дійсно слідкував за нею. Разом з тим, жодних погроз на її адресу він не висловлював. Просив врахувати, що іншого місця проживання він не має. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, перевіривши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що з 13 липня 1996 року [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. 27 листопада 2020 року шлюб між ними розірвано. Заявниця та заінтересована особа зареєстровані у будинковолодінні, розташованому в [ADDRESS] . Вказані обставини підтверджуються паспортом заявниці, рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 27 листопада 2020 року, а також не заперечуються учасниками справи. 03 березня 2021 року близько 14 год. 10 хв. за місцем свого проживання, що в [ADDRESS] , [PERSON] , вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї колишньої дружини [PERSON] , а саме: висловлювався у її сторону нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою, чим завдав шкоди психічному здоров`ю потерпілої. Постановою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 07 квітня 2021 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та звільнено останнього від адміністративної відповідальності у зв`язку з малозначністю вчиненого правопорушення на підставі ст. 22 КУпАП, обмежившись усним зауваженням. Провадження у справі закрито. Як вбачається із даних витягів з ІПНП «ЦУНАМІ», наданих суду відділом поліцейської діяльності № 2 Шепетівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області, 24 березня 2021 року до відділу поліцейської діяльності № 2 Шепетівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області надійшло повідомлення [PERSON] про те, що 24 березня 2021 року о 16 год. 47 хв. у [ADDRESS] у неї виник конфлікт із чоловіком, який перебував у стані алкогольного сп`яніння. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що являється донькою заявниці та заінтересованої особи. Проживає разом із [PERSON] у [ADDRESS] , який належить матері заявниці. Мати свідка та заявниця у справі протягом декількох місяців фактично проживає за іншою адресою. [PERSON] часто приходить додому напідпитку, заважає їй навчатися, вживає нецензурні слова, погано висловлюється про матір. Інколи приходить додому пізно вночі та заважає спати, намагається проникнути до її кімнати, кричить на неї та обзиває нецензурними словами. Також батько обзиває матір, коли та приходить до них, підвищує на неї голос. Усі конфлікти виникають між ними з ініціативи [PERSON] , який зловживає спиртними напоями. Однак фізичного насильства останній не вчиняє. Свідок підтвердила, що між її батьками склалися тривалі неприязні відносини. Свідок [PERSON] , який являється сином заявниці та заінтересованої особи, надав суду аналогічні покази. Також пояснив, що нещодавно [PERSON] говорив йому, що позбавить життя заявницю та вчинить самогубство. Раніше бабуся йому повідомляла, що батько бігав за матір`ю та переслідував її. Крім того, [PERSON] не пускає заявницю до будинку, в якому вони проживають. Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з п.п. 3, 4, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п. 9 ч. 1 ст. 1 цього Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року в справі № 363/3496/18 (провадження № 61-4830св19), 26 вересня 2019 року в справі № 452/317/19-ц (провадження № 61-12915св19), від 17 червня 2020 року в справі № 509/2131/18 (провадження № 61-271св19), від 23 грудня 2020 року в справі № 753/17743/19 (провадження № 61-23053св19), від 24 лютого 2021 року в справі № 570/2528/20 (провадження № 61-16103св20). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч. 6 ст. 82 ЦПК України). З матеріалів даної справи вбачається, що 03 березня 2021 року [PERSON] вчинив домашнє насильство стосовно своєї колишньої дружини [PERSON] , однак його було звільнено від адміністративної відповідальності за малозначністю вчинення правопорушення, а провадження у справі закрито. Факт вчинення [PERSON] домашнього насильства встановлено постановою суду у справі про адміністративне правопорушення та не заперечуються самою заінтересованою особою. 24 березня 2021 року мало місце звернення заявниці [PERSON] до поліції з приводу конфлікту із колишнім чоловіком, який перебував у стані алкогольного сп`яніння. Факти систематичного вчинення заінтересованою особою домашнього насильства по відношенню до заявниці, які проявлялися у нецензурних висловлюваннях, підвищенні голосу, переслідуванні, а також поодиноких погроз позбавити її життя, підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] . Врахувавши характер вчинених [PERSON] протиправних дій, ризики їх продовження та вірогідність повторного вчинення [PERSON] домашнього насильства, взявши до уваги відсутність у нього щирого каяття та нагальну необхідність захисту прав [PERSON] від насильства в сім`ї, суд прийшов до висновку про можливість застосування до [PERSON] обмежувального припису у вигляді тимчасової заборони особисто чи через третіх осіб розшукувати заявницю, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, а також заборони вести листування, телефонні переговори з заявницею або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Що стосується вимог заяви [PERSON] про встановлення стосовно [PERSON] обмежувального припису у вигляді заборони наближатися на відстань ближче ніж на 500 метрів до будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] , то в цій частині вимоги не підлягають задоволенню. Так, наявними у справі доказами підтверджується та вказані обставини не заперечуються учасниками справи, що [PERSON] має зареєстроване місце проживання за вищевказаною адресою, на законних підставах тривалий час проживає у зазначеному будинку зі згоди його власника. Натомість, заявниця [PERSON] за цією адресою фактично не проживає протягом кількох місяців, оскільки переїхала до іншого житла. Таким чином, враховуючи, що заявниця за адресою, зазначеною у її заяві, фактично не проживає, на даний час ризики вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення у вказаному будинковолодінні не встановлено. Крім того, на думку суду, вказана заборона порушуватиме права заінтересованої особи на користування житлом, у якому він зареєстрований по теперішній час. У разі заперечення заявницею та її матір`ю, яка згідно пояснень учасників справи та свідків є власником будинковолодіння, де проживають заінтересована особа та діти колишнього подружжя [PERSON] , вони вправі вирішити питання щодо права [PERSON] на користування вказаним житлом у судовому порядку. Також суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви [PERSON] у частині [PERSON] та [PERSON] , як осіб, постраждалих від домашнього насильства, враховуючи їх вік (22 та 18 років відповідно) та вичерпність встановленого ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України та ч. 1 ст. 26 Закону № 2229-VIII переліку осіб, наділених правом на звернення до суду з відповідною заявою про застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника у формі встановлення судом обмежувального припису. [PERSON] та [PERSON] , як повнолітні дієздатні особи, наділені правом самостійного звернення до суду з відповідною заявою про видачу обмежувального припису. Відомостей про те, що [PERSON] , подаючи заяву про видачу обмежувального припису в інтересах повнолітніх [PERSON] та [PERSON] , діє як їх представник, матеріали справи не містять. До схожого правового висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 11 березня 2021 року у справі № 463/2162/20. Відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial