Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

20 листопада 2019 року позивач [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з відповідачем знаходиться у зареєстрованому шлюбі з 22 вересня 2012 року. Від шлюбу мають неповнолітню доньку, [PERSON] , [INFO] , батьком в свідоцтві про народження якої записаний відповідач. Останнім часом відповідач не надає їй належної матеріальної допомоги на утримання їхньої доньки, тому вона вимушена звертатись до суду з даним позовом. Крім того, [PERSON] вже сплачує аліменти на утримання старшої доньки, [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 19 березня 2019 року. Тому, просила суд стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на свою користь на утримання неповнолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини від всіх видів заробітку та доходів відповідача, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] до суду також не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав повністю та не заперечував проти їх задоволення. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України (що діє з 01 січня 2004 року, зі змінами та доповненнями) (далі за текстом ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, ч.1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зокрема, ч.6 ст.81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22 вересня 2012 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , виданого Орджонікідзевським відділом ДРАЦС Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 09 січня 2003 року Орджонікідзевським відділом ДРАЦС Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] народилася [INFO] , актовий запис № 23, в графі «батьки» зазначено: батько - [PERSON] , та мати - [PERSON] . Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 березня 2019 року зменшено розмір аліментів, визначених та стягнутих рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 03 січня 2012 року, з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дочки - [PERSON] , [INFO] , з 1/4 на 1/6 частину його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до повноліття дитини. Згідно ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, до того ж обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. При цьому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. При ухиленні від цього обов`язку, відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного Кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до п.2 ч.1 та ч.2 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Таким чином, судом встановлено, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини, має працездатний вік, тому з урахуванням конкретних обставин справи,

Outcome: approved