Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-05 00:00:00

20 січня 2015 року позивач звернулась до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини. Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що з 2007 року вона спільно проживала без реєстрації шлюбу з відповідачем. Від спільного проживання у них народився син - [PERSON], [INFO]. Зараз їхні стосунки з відповідачем напружені, вони мешкають окремо один від одного, сімейний бюджет у них окремий і відповідач незважаючи на потреби дитини не виділяє кошти на її утримання. Їхній син зараз повністю знаходиться на її утриманні. Добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини відповідач їй не надає. Відповідач надавати матеріальну допомогу має можливість, тобто знаходиться у працездатному віці, фізично здоровий. Нікому аліменти не платить, на утриманні інших дітей та непрацездатних батьків не має. Позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на її користь на утримання сина в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, але не більше ніж до досягнення повноліття. Позивач в судовому засіданні позов просила задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час, місце та дату розгляду справи був повідомлений належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає судові підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Вислухавши доводи та пояснення позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON], батьками якого є відповідач та позивач, згідно свідоцтва про народження від 26 червня 2012 року, серії [NUMBER], актовий запис № 374 (а.с. 2). Відповідно до квитанції 0.0.354010744.1 - [PERSON] 25.02.2015 року сплатила на рахунок газети «Урядовий кур'єр» 420 грн. за друк оголошення (а.с.25). 28.02.2015 року [PERSON] викликано через оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» № 38 в судове засідання до Самарського районного суду м. Дніпропетровська для розгляду даної цивільної справи (а.с.23). Зазначені вище спірні правовідносини регулюються Сімейним кодексом України. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже, закон покладає на батьків обов'язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, причому, обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у п. 17 підкреслено, що за відсутності домовленості той із батьків, з ким проживає дитина, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Прожитковий мінімум для дитини відповідного віку визначається кожного року відповідно до Закону України «Про державний бюджет України». Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. У відповідності до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи те, що нормами чинного законодавства, зокрема ст. 180 СК України, визначений чіткий імперативний припис щодо обов'язку батьків утримувати їх дітей до досягнення ними повноліття, приймаючи до увагу ту обставину, що відповідач в дійсності є батьком дітей, вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів є повністю обґрунтованими. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про можливість відповідача сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку щомісячно до досягнення ним повнолітнього віку, оскільки він фізично здоровий, знаходиться у працездатному віці та будучи батьком дитини, зобов'язаний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Відповідно до ст. 367 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах оплати платежу за один місяць. Згідно п.46 Постанови Пленуму ВССУ України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати, пов'язані з вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, у разі визнання їх судом необхідними (наприклад, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача; несе сторона, яка заявила про їх вчинення, а якщо клопотання заявлено обома сторонами, то витрати несуть обидві сторони порівну. Після закінчення розгляду справи такі витрати розподіляються судом на загальних підставах згідно зі статтею 88 ЦПК. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved