Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

21 березня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом. Вимоги обґрунтовує тим, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 09 серпня 2002 року їй належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,0301 га, що розташована на території Кімличанської сільської ради Липоводолинського району. Зазначеною земельною ділянкою користується ФГ «Діамант Агро-2011» на підставі договору оренди землі від 12 лютого 2015 року, який зареєстрований Реєстраційною службою Липоводолинського районного управління юстиції Сумської області 13 лютого 2015 року, за індексним №19330044. Вказує, що даний договір, акт прийняття-передачі земельної ділянки, заяву на реєстрацію вказаного правочину вона не підписувала, довіреністю нікого на їх укладення та реєстрацію не уповноважувала. Посилаючись на невідповідність вчиненого правочину її волі та волевиявленню, просила із підстав передбачених ч.3 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України визнати зазначений договір оренди землі недійсним, а рішення про його реєстрацію скасувати. В останнє судове засідання позивач зявилася, підтримала свої позовні вимоги та для доведення своєї позиції у справі просила призначити судову почеркознавчу експертизу. Представники позивача та третьої особи у судове засідання не зявилися, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Представник відповідача голова ФГ «Діамант Агро-2011» [PERSON] подав заяву про визнання позову. Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 09 серпня 2002 року [PERSON] отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку (серії Р3 №729077) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,0301 га, що розташована на території Кімличанської сільської ради Липоводолинського району Сумської області. Про належність земельної ділянки позивачу мається копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 листопада 2013 року. 12 лютого 2015 року між [PERSON] і ФГ «Діамант Агро-2011», в особі голови [PERSON], укладено договір оренди належної позивачу земельної ділянки, строком на 10 років, а також підписано акт визначення меж земельної ділянки в натурі та акт приймання-передачі земельної ділянки, що надається в оренду. Рішенням Реєстраційної служби Липоводолинського районного управління юстиції Сумської області від 13 лютого 2015 року, індексний №19330044, за ФГ «Діамант Агро-2011» зареєстровано право оренди земельної ділянки за вказаним договором. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до правових позицій, викладених у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-127цс13, вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст. 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладання договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частина 1 ст. 61 ЦПК України вказує, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.ч.1, 2, 4 ст. 174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. До ухвалення судового рішення у звязку з визнанням позову відповідачем суд розяснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За таких обставин, визнаючи позовні вимоги, представник відповідача - голова господарства [PERSON] визнав, що оспорюваний договір, укладений від імені [PERSON], але підписаний не нею, а іншою особою, тому вказаний правочин був укладений без вільного і дійсного волевиявлення позивача, і зазначена обставина в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не потребує доказуванню. Оскільки визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у судовому засіданні 25 травня 2016 року представнику розяснено наслідки відповідних процесуальних дій, а тому,

Outcome: approved