Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-28 00:00:00

20 січня 2020 року [PERSON] звернулася до суду із указаним позовом про визначення місця проживання дитини. Позов обґрунтовує тим, що 12.09.2009 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб, від якого мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 18.01.2019 року шлюб між сторонами розірвано, визначено розмір аліментів, які будуть сплачуватися відповідачем на утримання дитини. [PERSON] зазначає, що за її заявою 25.09.2019 року ухвалено додаткове рішення, яким визначено місце проживання сина разом з матір`ю, однак Житомирським апеляційним судом вказане рішення було скасоване з тих підстав, що вимога про встановлення місця проживання дитини не була заявлена в позові. На даний час судом не визначено місце проживання неповнолітнього сина, хоча фактично він продовжує і надалі проживати з позивачем після розірвання шлюбу. За словами позивача, невизначеність місця проживання дитини призводить до того, що колишній чоловік постійно намагається втрутитися в її життя, погрожує, що забере сина, внаслідок чого виникають конфлікти. [PERSON] зазначає у своєму позові, що з народження піклується про дитину, займається його вихованням, забезпечує харчуванням, одягом, медичним доглядом та лікуванням, натомість відповідач після розлучення не приймає у цьому участі та жодним чином не допомагає. Позивач вказує, що проживає у квартирі, яка належить на праві власності бабці [PERSON] , де створено всі необхідні умови для нормального виховання та розвитку сина, з ними також мешкає мама позивача [PERSON] , яка допомагає по господарству та приймає активну участь у вихованні дитини. За словами позивача, вона має постійне місце роботи, і хоча на даний час перебуває у декретній відпустці, однак в подальшому планує вийти на роботу, яка гарантує стабільний дохід та можливість забезпечити дитину, 08.05.2019 року вдруге вийшла заміж і чоловік добре ставиться до її сина, піклується про нього і робить все, щоб забезпечити матеріально. З огляду на викладене у позовній заяві, [PERSON] просить визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з матір`ю. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 03.02.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 02.03.2020 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач заперечив проти позову. Пояснив суду, що постійно приймає участь у розвитку свого сина та забезпечує його всім необхідним. Зокрема, у період шлюбу із позивачем кожні вихідні сім`єю ходили на прогулянки та відвідували друзів, влітку виїжджали на відпочинок, разом з сином відвідували дитячі розважальні центри, лабіринти та місця відпочинку для дітей. На думку [PERSON] , визначення місця проживання дитини необхідно позивачу для вивезення сина до Республіки Білорусь, оскільки в 2019 року позивач вийшла заміж вдруге за громадянина цієї країни. З огляду на викладене у відзиві, просить відмовити у задоволенні позову. 02.03.2020 року [PERSON] подав зустрічну позовну заяву, в якій просив визначити місце проживання дитини з батьком. В обґрунтування вимог за зустрічним позовом зазначив, що має можливість займатися дитиною, створити їй необхідні умови для виховання та розвитку. Вважає, що проживання дитини з батьком відповідатиме інтересам дитини, сприятиме належним умовам її проживання, гармонійному розвитку та вихованню, належному матеріальному забезпеченню. За словами позивача за зустрічним позовом, він, як батько, бере активну участь у вихованні сина, систематично зустрічається з ним, забирає його та постійно підтримує зв`язок. 17.03.2020 року від позивача за первісним позовом надійшла відповідь на відзив, у якому [PERSON] зазначає, що відповідач не навів жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тих обставин, на які він посилається, намагаючись обґрунтувати свої заперечення щодо позовних вимог, а його претензії та обвинувачення на адресу позивача ґрунтуються виключно на припущеннях та бажанні перешкодити дитині проживати з матір`ю. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 26.03.2020 зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом, оскільки обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, так як задоволення зустрічного позову може виключити повністю задоволення первісного позову. 08.04.2020 року від відповідача за зустрічним позовом надійшов відзив на позовну заяву, у якому [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову, оскільки [PERSON] не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що саме він може створити найкращі умови для сина, та проживання дитини з батьком забезпечить їй розвиток в безпечному, спокійному та стійкому середовищі. [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили їх задовольнити. Позивач бажає, щоб дитина проживала з нею. Суду додатково пояснила, що відповідач не займався сином, не проводив з ним час та матеріально, крім аліментів, не допомагав. За словами [PERSON] , дитина боїться відповідача, оскільки неодноразово була свідком скандалів між батьками, у нього стрес, син замкнувся в собі. Позивач додала, що у теперішнього чоловіка нормальні відносини з її сином, він забезпечує дитину матеріально, наміру виїхати за межі України позивач не має та навпаки, - чоловік планує переїхати жити до України. На даний час проживає разом з чоловіком, сином [PERSON] і дитиною від другого шлюбу в орендованій квартирі, де є всі необхідні умови для дитини. Представник позивача за первісним позовом просив задовольнити позов, оскільки він є обґрунтованим. На його думку, відповідач погрожує забрати сина, а тому необхідно вирішити питання юридично. Судові витрати просив залишити за позивачем. [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що його мета - дати дитині кращі умови для розвитку та життя. За його словами, є побоювання, що дитина виїде на постійне місце проживання за кордон і він не зможе нічого знати про життя сина. Зазначив, що записав дитину в спортивну секцію, придбав їй телефон, оплачує послуги зв`язку, сплачує аліменти. У судовому засіданні 29.07.2020 року [PERSON] визнав первісний позов, не заперечив проти проживання дитини з матір`ю, просив суд не стягувати з нього судовий збір. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, при ухваленні рішення просить врахувати висновок органу опіки та піклування міської ради. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що позивач є її двоюрідною сестрою, вважає сестру гарною матір`ю. З 2014 року по 2017 рік часто гостювала в сім`ї сторін, бачила скандали, ініціатором яких був [PERSON] , а дитина була свідком цих подій і після того стала замкнутою. Свідок зазначила, що [PERSON] більше уваги приділяв її чоловіку, йшов з ним на контакт, грався. Вважає, що мати може створити кращі умови для проживання дитини. На думку свідка, батько дитини більше працював, тому менше часу приділяв дитині. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивача знає з десяти років, подруги з дитинства. За словами свідка, [PERSON] є люблячою матір`ю, приділяє увагу сину, а дитина прив`язана до матері. Свідок бувала в гостях у сторін та в основному бачила дитину із матір`ю, бо, як казала позивач, [PERSON] допізна працював. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, відповідача, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є сторони по справі, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 18.01.2019 року шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , розірвано. Тим же рішенням ухвалено стягувати із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.11.2018 року та до досягнення дитиною повноліття. Як вбачається із довідки про склад сім`ї №97 від 17.01.2020 року, виданої ТОВ «Керуюча компанія «КомЕнерго-Житомир», позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Син [PERSON] зареєстрований разом з матір`ю. Орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради, виходячи із інтересів дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , та вказаний висновок був затверджений рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради №820 від 15.07.2020 року. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України»). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Враховуючи визнання позову відповідачем, а також тривалість проживання дитини з матір`ю, сталість її соціальних зв`язків з позивачем, добросовісне виконання нею батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, враховуючи висновок від 15 липня 2020 року №820 органу опіки та піклування Житомирської міської ради про доцільність проживання дитини з матір`ю - [PERSON] , що є визначальним при ухваленні рішення, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання дитини з матір`ю, що за встановлених судом обставин найбільш відповідає інтересам дитини та має першочергове значення при вирішенні зазначеного спору, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved