Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

21 листопада 2019 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до Веприцької сільської ради про визнання права власності на спадкове майно. 28 грудня 2019 року ухвалою Гадяцького районного суду провадження у даній справі відкрито. 23 січня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті в судовому засіданні. В судове засідання позивачі та третя особа подали заяви, в яких визнали позов та фактичні обставини справи. Відповідач Веприцька сільська рада подала заяву, в якій не заперечує проти задоволення позову, просить розглядати справу без участі представника. Також сторони направили до суду заяви про розгляд справи без їх участі, тому відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалась. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, з`ясувавши позицію сторін, викладену в письмових заявах, дослідивши матеріали справи та наявні в матеріалах справи докази, надавши їм належну правову оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 1 ст. 1298 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцю після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 01 лютого 1950р. З виписки з погосподарської книги Веприцької сільської ради за 1962 рік вбачається, що в цьому році був відкритий погосподарський номер будинку по [ADDRESS] , де проживали: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності -\~це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Судом встановлено, що спірний житловий будинок був збудований у\~\~1962 році. У 60-ті роки питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі ст.1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня\~1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Указ Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» визнаний таким, що втратив чинність Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-П. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і не стосувалась домоволодінь, розташованих у сільській місцевості. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Вказані вище правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Факт набуття права власності був пов`язаний з моментом побудови.\~ Таким чином, з моменту побудови громадянином у 1962 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 86 Цивільного кодексу Української РСР він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що спірне домоволодіння є об`єктом спадщини, так як спадкодавець набула на нього право власності на підставі діючих на час його побудови нормативних актів. Згідно довідки Веприцької сільської ради на день смерті [PERSON] за даною адресою були зареєстровані [PERSON] онука, [PERSON] онук, [PERSON] дружина, [PERSON] син, [PERSON] невістка. Статтею 549 Цивільного кодексу УРСР визначалось, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, що і відбулося у даному випадку. [INFO] в с. Веприк Гадяцького району [PERSON] помер. Відповідно довідки Веприцької сільської ради на дату смерті [PERSON] був зареєстрований по [ADDRESS] разом з [PERSON] , [PERSON] онук, [PERSON] дружина, [PERSON] син, [PERSON] невістка. Частиною 3 вказаної статті встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. [PERSON] - дружина, на час смерті спадкодавця [PERSON] проживала разом з ним і вважається такою, що прийняла спадщину. [INFO] в с. Веприк Гадяцького району [PERSON] на випадок своєї смерті залишила заповіт, яким все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що її буде належати на день смерті та на що вона за законом матиме право заповіла [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в рівних частинах. Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. [INFO] в с. Веприк Гадяцького району померла [PERSON] . Відповідно довідки Веприцької сільської ради на дату смерті [PERSON] була зареєстрована по [ADDRESS] разом з [PERSON] онука, [PERSON] онук, [PERSON] правнука. Згідно повідомлення Гадяцької державної нотаріальної контори після померлого [INFO] [PERSON] із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа №235/2000 заведена на підставі фактичного прийняття. Згідно книги обліку і реєстрації спадкових справ, 06 квітня 2000 року видавалось свідоцтво про право на спадщину на ім`я [PERSON] . Відомості про майно на яке видано свідоцтво про право на спадщину, а також, про інших спадкоємців, відсутні. Після смерті [INFO] , [PERSON] , із заявами про прийняття спадщини звернулись [PERSON] та [PERSON] . 11 грудня 2019 року на їх ім`я видано свідоцтва про право на спадщину, на пайові земельні ділянки. Відомості про інших спадкоємців відсутні. Згідно виписки з погосподарської книги Веприцької сільської ради станом на 01 липня 1990 р. членами колгоспного двору по [ADDRESS] були [PERSON] та [PERSON] . Частиною 1 ст.123 ЦК УРСР 1963 року передбачалося, що розмір частки члена колгоспного двору встановлюється, виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Таким чином встановлено, що розмір частки членів вказаного колгоспного двору становить за [PERSON] та [PERSON] по 1 / 2 частині за кожним. Земельна ділянка площею 0,41 га, яка розташована по [ADDRESS] не приватизована. Відповідно даних технічного паспорту домоволодіння по [ADDRESS] складається з: житлового будинку позначеного на технічному паспорт літерою «А-1,а, а'», сараю під літерою «Б», сараю під літерою «В», літньої кухні під літерою «Г,г», сараю з погребом під літерою «Д», гаража під літерою «Е», огорожі під № 1, колодязя під № 2. Вартість домоволодіння по [ADDRESS] становить 48805 грн. Відповідно п. 11 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника. Відповідно ст. 1268 ч. 1 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Постановою державного нотаріуса позивачам відмовлено в оформленні спадщини після смерті [PERSON] в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на домоволодіння. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В даному випадку відмова нотаріуса у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на ім`я спадкодавця і є тим винятковим випадком, який змусив позивача звертатися до суду. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст.331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Пунктом 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року за № 1952-IV (зі змінами), встановлено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. За таких обставин суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, так як судом здобуто достатньо доказів, які підтверджують, що [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями на майно померлої [PERSON] .

Outcome: approved