Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

20.10.2014 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартири [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку. Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу разом з [PERSON] на праві приватної власності належить спірне житлове приміщення, проте останній позбавлений безперешкодної можливості користуватись та розпоряджатись належним йому майном, оскільки відповідачі в даному житловому приміщенні не проживають більше року. [PERSON] є дитиною [PERSON] від першого шлюбу, рішенням суду від 20.12.2013 року розірвано брак з останньою. Представник позивача не прибув у судове засідання, завчасно надав заяву про розгляд справи за його відсутності, відповідно підтримав позовні вимоги та просив його задовольнити /а.с.80/. Відповідач не прибула в судове засідання, повідомлена належним чином про час і місце судового розгляду /а.с.72/, жодних клопотань про відкладення розгляду справи або розгляд справи за її відсутності завчасно до суду не подавала. Треті особи, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце проведення розгляду справи, не забезпечили явку представника у судове засідання. Службою у справах дітей Голосіївської районної у м.Києві державної адміністрації завчасно надіслано письмові пояснення, просили вирішити справу з врахуванням прав та інтересів неповнолітньої дитини. Суд, вивчивши та дослідивши докази по справі, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Положеннями ст.10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, з огляду на ч.2 ст.11 та ч.3 ст.27 ЦПК України, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Стаття 41 Конституції України гарантує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Приватна власність охороняється державою, що забезпечує його недоторканність і саме в чинність цього ніхто не може бути обмеженим у його здійсненні. У відповідності зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.97 р., яка згідно із ст.9 Конституції України є частиною законодавства, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Правом власності, згідно ч.1 ст.316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом достовірно встановлено, що позивач є співвласником квартири [ADDRESS]. В квартирі, крім позивача і його мати, зареєстровані [PERSON] і її дитина [PERSON]/а.с.8-10, 15/. Згідно актів від 16.10.2013 року, 18.12.2013 року, 18.02.2014 року, 28.05.2014 року, 09.09.2014 року, відповідачі [PERSON] і її дитина [PERSON] не проживають на спірній житловій площі понад один рік без поважних причин /а.с.16-20/. За ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Оскільки власник має право користуватись та розпоряджатись своїм майном на свій розсуд, а відповідачі [PERSON] і [PERSON] не набували самостійного права користування житловим приміщенням, що підтверджується відсутністю в матеріалах справи будь-яких доказів, то вимога позивача про звільнення займаного ними житлового приміщення є правомірною і підлягає задоволенню. Позивач в позовній заяві, окрім визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, просить суд зняти відповідачів з реєстраційного обліку. Порядок реєстрації місця проживання фізичних осіб регламентується Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Виходячи з системного аналізу судової практики та керівних роз ясень судів касаційної інстанції, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, а відтак позовна вимога про зняття відповідачів з реєстраційного обліку підлягає задоволенню. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача [PERSON], законного представника неповнолітнього [PERSON], на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджені судові витрати /а.с.1/. На підставі наведеного та

Outcome: approved