Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

20 жовтня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Лубенської сільської ради Кам`янського району Черкаської області про визнання права на земельну частку (пай) у порядку спадкування за законом. Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] є спадкоємицею своєї матері - [PERSON] , яка на момент смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а фактично у зв`язку з хворобою проживала у дочки - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Лубенської сільської ради від 21 червня 2019 року № 151 (а.с. 13). Позивач просить визнати за нею, [PERSON] , право на земельну частку (пай) розміром 3,17 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на адміністративній території Лубенської сільської ради Кам`янського району Черкаської області, в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] матері [PERSON] . Відсутність правовстановлюючого документа на земельну частку (пай), на яку мала право спадкодавець [PERSON] , перешкоджає позивачу оформити спадщину. При вирішенні питання про відкриття провадження у справі судом залучено до участі у справі Кам`янську районну державну адміністрацію Черкаської області та Відділ у Кам`янському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги свого довіретиля підтримала, просила їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, проте від сільського голови Лубенської сільської ради до суду надійшла заява про проведення розгляду справи за відсутності представника сільської ради, позовні вимоги визнано повністю. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - начальник Відділу у Кам`янському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області та приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Забуранна А.А.- надали на адресу суду заяви, в яких просили здійснювати розгляд справи без їхньої участі, в розгляді даної справи покладаються на розсуд суду. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Кам`янської районної державної адміністрації - у судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомлено. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та не підлягають до задоволення. Так, судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову з огляду на наступне. Доказів про працю спадкодавця [PERSON] в колгоспі с. Куликівка Кам`янського району Черкаської області, отримання державного акту зі списком громадян-членів КСП «Маяк», які мають право на земельну частку (пай), що є додатком № 1 до Державного акту, позивачем суду не надано. Судом встановлено, що спадкодавець « [PERSON] » (російською мовою згідно з оригіналом документа) померла [INFO] в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 16 травня 1983 року народження (а.с. 32). [PERSON] є спадкоємцем першої черги по закону після смерті матері. Родинні стосунки позивача, як спадкоємця першої черги, підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04 вересня 1956 року (а.с. 29). Прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » позивач [PERSON] змінила внаслідок реєстрації шлюбу, взявши прізвище свого чоловіка (свідоцтво про одруження серії [NUMBER] від 16 липня 1969 року, актовий запис № 1233, а.с. 31). До спадкового майна входить земельна частка (пай) розміром 3,17 га. З листа Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 15 квітня 2019 року № 31-23-0.260-202/164-19 (а.с. 27) вбачається, що згідно з розпорядженням Кам`янської районної державної адміністрації від 23 грудня 1996 року № 446 [PERSON] набула право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на адмінтериторії Лубенської сільської ради відповідно до сертифікату серії ЧР № 0174921. Правовстановлюючі документи на право власності на дану земельну ділянку (ділянка № [NUMBER] площею 3,17 га) [PERSON] не отримувала, документи не пройшли державну реєстрацію. Постановою приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Забуранної А.А. від 21 лютого 2019 року (а.с. 20) відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку (пай), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], у зв`язку з тим, що строк для прийняття спадщини спадкоємця [PERSON] пропустила, доказів про фактичне прийняття спадщини не надала, та у зв`язку з тим, що спадкоємицею [PERSON] не подано документів, що посвідчують право власності [PERSON] на нерухоме майно. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. У ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У ч. 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі прийняття спадщини. У разі, коли спадщина відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються Кодексом 2003 року. Відповідно до норм ст. 525 ЦК УРСР 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14 червня 1994 року (діяв до 03 березня 2004 року), було визначено, які документи підтверджують вступ в управління чи володіння спадковим майном. Частиною 2 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що вказані в даній статті дії повинні бути здійснені спадкоємцем на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини. Позивачем не надано доказів вступу в управління чи володіння спадковим майном, визначені п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14 червня 1994 року, а саме: - довідка виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; - довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; - квитанція про сплату податку, страхового платежу; - копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; - запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном; - наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, державного акта про право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин. Твердження позивача, що вона вступила в управління спадковим майном після смерті матері [PERSON] , прийнявши речі покійної та продавши її будинок за адресою: [ADDRESS] , не підтверджені доказами ні при зверненні до нотаріуса 20 листопада 2018 року, ні при зверненні з позовом до суду. За нормами ст. 4 Земельного кодексу України 1990 року, в редакції Закону України від 13 березня 1992 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, - землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватися в колективну або приватну власність. Згідно з Постановою Верховної Ради України «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» № 2200-ХІІ від 13 березня 1992 року роздержавлення та приватизація земельних ділянок недержавних сільськогосподарських підприємств в Україні розпочато з лютого 1992 року з врученням господарствам державних актів на право колективної власності на землю, до яких додавався список громадян-членів аграрних формувань, що надалі було підставою для складання уточнених списків на отримання цими громадянами земельних сертифікатів. Указом Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року № 666/94 доручено прискорити приватизацію земель, які перебувають у користуванні сільськогосподарських підприємств і організацій, та передачу земель у колективну та приватну власність для виробництва сільськогосподарської продукції. Згідно з пунктом 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року № 720/95, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Таким чином, з урахуванням вищезазначених норм законодавства, можна зробити висновок, що роздержавлення та приватизація земельних ділянок недержавних сільськогосподарських підприємств в Україні розпочато з лютого 1992 року з врученням господарствам державних актів на право колективної власності на землю, до яких додавався список громадян-членів аграрних формувань, що надалі було підставою для складання уточнених списків на отримання цими громадянами земельних сертифікатів. Як вбачається із матеріалів справи, розпаювання землі, яка перебувала у постійному користуванні КСП «Маяк», затвердження списку членів КСП, які мають право на одержання земельного паю із включенням в список спадкодавця [PERSON] та виготовлення на її ім`я сертифіката серії ЧР № 0174921 на право власності на земельну частку (пай) за № 70 площею 3,17 умовних кадастрових гектарів відбувалося після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року в справі № 183/2548/15 (провадження № 61-4092св18) вказано, що «згідно статті 9 ЦК Української РСР 1936 року, здатність мати цивільні права і обов`язки (цивільна правоздатність) визнається в однаковій мірі за всіма громадянами Української РСР та інших союзних республік. Правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється зі смертю». Отже, правоздатність спадкодавця [PERSON] припинена зі смертю [INFO] , а законодавством України про передачу землі, що перебувала у державній власності, в колективну або приватну власність розпочато з 1990 року. Встановивши, що на момент затвердження списку членів КСП, які мають право на одержання земельної частки (паю), із включенням в список [PERSON] , виготовлення на її ім`я сертифіката серії ЧР № 0174921, [PERSON] померла, а тому вона не могла набути право на відповідну частку земельної ділянки, незважаючи на наявність її прізвища у списку, що додавався до державного акта. Оскільки право, яке просить визнати за ним позивач у порядку спадкування, її мати як спадкодавець не набула за життя, суд приходить до висновку про відмову у позові. Суд відхиляє доводи позивача про те, що позивач набулп право на земельну ділянку у порядку спадкування. При цьому суд керується правовою позицією Верховного Суду щодо застосування законодавства у подібних правовідносинах, викладену у постанові від 12 листопада 2020 року у справі № 564/361/19, про те, що факт внесення спадкодавця до списків громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства лише вказує на наміри щодо виділення цій особі земельної ділянки. Аналізуючи правові підстави набуття такої земельної частки (паю) у приватну власність, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначає про неможливість наділення особи цим правом після її смерті. Таким чином, суд встановив, що на момент включення матері позивача [PERSON] до списку громадян-членів КСП, який є додатком до державного акту на право колективної власності на землю, виготовлення на її ім`я сертифікату серії ЧР № 0174921 [PERSON] померла; спадкодавець право на земельну частку (пай) за життя не набула, а позивач просить визнати право на земельну частку (пай) за померлою особою, правоздатність якої зі смертю припинилась, та, відповідно, оформити спадщину за законом. За таких обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed