Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

21 жовтня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про зняття арешту та заборони на відчуження нерухомого майна, а саме: земельної ділянки, що розташована по [ADDRESS], та належить на праві власності [PERSON], які накладені постановами державних виконавців Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції по виконавчим провадженням: №43354889, яке відкрито 28.03.2014 року, №43700492, яке відкрито 14.02.2014 року, та №43700505, яке відкрито 14.02.2014 року та 29.09.2010 року постановою №б/н. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував, просив розглянути справу без участі позивача. Відповідач [PERSON], у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути справу без його участі. Представник відповідача, Другого Київського ВДВС Одеського МУЮ, у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином рекомендованими повідомленнями, причин неявки до суду не повідомляв. Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19 лютого 2007 року між АКІБ «УКРСИББАНК» та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту №0011119104000, відповідно до умов якого [PERSON] отримав від банку кредит у сумі 55000,00 доларів США, який зобов'язувався повернути в строк до 19 лютого 2022 року або достроково зі сплатою відсотків за користування кредитом. З метою забезпечення виконання Договору про надання споживчого кредиту, іпотекодавець [PERSON] передав, відповідно до договору іпотеки №б/н від 19 лютого 2007 року, в іпотеку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,1197 га, що розташована по [ADDRESS]. Станом на 23 вересня 2014 року у [PERSON] за вказаним договором виникла заборгованість у розмірі 1 056 035,80 гривень, що підтверджується Довідкою від 23.09.2014 року. На підставі п.1 ч.1 ст.512 ЦК України та ст. 514 ЦК України, 08 грудня 2011 року ПАТ «УКРСИББАНК» відступило свої права вимоги заборгованості за Кредитними договорами та договорами забезпечення ПАТ «Дельта Банк», що підтверджується Договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року. Таким чином, до АТ «Дельта Банк» перейшли всі права у тому числі і право вимоги ПАТ «УКРСИББАНК» до [PERSON] за вказаним вище Договором про надання споживчого кредиту та право звертати стягнення на предмет іпотеки, зазначений у договорі іпотеки №б/н від 19 лютого 2007 року. На момент подання дійсного позову про зняття майна з-під арешту, між АТ «Дельта Банк» та [PERSON] було досягнуто домовленості про добровільний продаж предмету іпотеки з метою погашення заборгованості по Договору про надання споживчого кредиту. Однак, банку стало відомо про накладення арештів на зазначений предмет іпотеки, земельну ділянку, 29.09.2010 року, 28.03.2014 року та 14.02.2014 року, Другим Київським ВДВС Одеського МУЮ, однак не на підставі заяв АТ «Дельта Банк». Право АТ «Дельта Банк» задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло 19 лютого 2007 року, а постанов про накладення арешту майна та оголошення заборони на його відчуження 29.09.2010 року, 28.03.2014 року та 14.02.2014 року, тобто пізніше ніж було укладено договір іпотеки. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю ніхто не може протиправно позбавити право власності. Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст. З Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно, яке виникає відповідно до закону, має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Законом України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Статею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Таким чином, ПАТ «Дельта Банк», враховуючи положення Закону України «Про іпотеку», має першочергове право на задоволення з вартості предмету іпотеки своїх вимог, переважно перед іншими кредиторами. Враховуючи вищезазначене, до повного задоволення вимог ПАТ «Дельта Банк» за рахунок переданого в іпотеку майна, інші кредитори не мають право на задоволення своїх вимог за рахунок того ж майна, оскільки вимога ПАТ «Дельта Банк» є пріоритетною над іншими. Відповідно до ч.1 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Згідно з ч.3 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів або якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та ст. 572 Цивільного кодексу України відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право у разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження. Частиною ч.1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст.589 ЦК України закріплено, що за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Суд, дослідивши повно та всебічно матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved