Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

1. Описова частина Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов У листопаді 2019 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у сумі 18860, 00 грн, процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 3152, 44 грн., та судових витрат. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 28.09.2018 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики в письмовій формі. Згодом 12.10.2018 року між вказаними сторонами було укладено аналогічний договір позики, договори є тотожними за своїм змістом. На підтвердження укладення договорів між сторонами відповідачем по справі було видано розписки про отримання коштів від 28.09.2018 року та 12.10.2018 року. 28.09.2018 року та 12.10.2018 року тобто у день укладання кожного договору позики відповідач надала позивачеві розписку, якою засвідчила факт прийняття у позику грошових коштів у сукупному розмірі 18860, 00 грн. Позивач належним чином вимоги Договорів виконав та передав грошові кошти у позику Відповідачці. Договором позики від 28.09.2018 року було передбачено строк повернення позики - до 28.11.2018 року, а за Договором позики від 12.10.2018 року не пізніше 12.11.2018 року. У зв`язку з тим, що відповідачка по справі не повернула кошти у визначений у Договорах строк, добровільно сплатити суму позики відмовляється, позивач змушений звернутися до з дійним позовом до суду. Ухвалою суду від 26.12.2019 року провадження у справі відкрите, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні позивач [PERSON] участі не приймав, однак надав письмову заяву (вхід. №2055 від 20.01.2020 року) про підтримання позовних вимог, просив суд їх задовольнити та слухати справу за його відсутності, не заперечував проти розгляду справи в порядку заочного провадження у зв`язку з неявкою відповідача у судові засіданні. Відповідач в судове засіданні не з`явився, про час і місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив, жодних клопотань до суду не заявляв та відзиву не надав. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст. ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. 21.05.2020 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті при заочному розгляді справи. 2. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 28 вересня 2018 року позивач [PERSON] уклав з відповідачем [PERSON] договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу 7000, 00 грн. (п.1.1 Договору від 28.09.2018р.), які вона зобов`язувалася повернути не пізніше 28.11.2018 року (п.2.2 Договору від 28.09.2018р) (а.с. 25). Факт отримання вказаних коштів [PERSON] підтверджується належним чином засвідченою копією розписки від 28.09.2018 року (а.с. 26) Також, 12 жовтня 2018 року позивач [PERSON] уклав з відповідачем [PERSON] договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу 11860, 00 грн. (п.1.1 Договору від 12.10.2018 р.), які вона зобов`язувалася повернути не пізніше 12.11.2018 року (п. 2.2 Договору від 12.10.2018 р.) (а.с. 23). Факт отримання вказаних коштів [PERSON] підтверджується належним чином засвідченою копією розписки від 12.11.2018 року (а.с. 24). Судом встановлено, що сума боргу складається з суми заборгованості за договором позики від 28.12.2018 року та договору позики від 12.10.2018 року у розмірі 18860, 00 грн та проценти за користування грошовими коштами у розмірі 3152, 44 грн, а всього 22012, 44 грн. Будь-яких доказів виконання відповідачем своїх зобов`язань, згідно умов договору, та які передбачені ст. 545 ЦК України, матеріали справи не містять. Договір від 28.0.92018 року, розписку від 28.09.2018 року та Договір від 12.10.2018 року, розписку від 12.10.2018 року з переліком суттєвих умов договору суд вважає як такі, що засвідчують виконання сторонами вимог закону щодо укладення договору позики у письмовій формі. Крім того, наявність розписок у позивача є доказом факту невиконання грошових зобов`язань з боку відповідача. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права У відповідності до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути борг позикодавцю в установлений строк. Згідно ч.2 ст.1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року №6-50цс16, договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України). Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів роботи відповідні правові висновки. Верховний Суд України в постанові від 11.11.2015 року по справі №6-1967цс15 визначив, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Варто також зазначити, що аналогічні правової висновки у справах про стягнення заборгованості за договором позики були викладені ВССУ в ухвалі від 25.01.2017 року у справі №569/11141/15-ц та ухвалі від 23.01.2017 у справі №564/680/15-ц. Суд вважає доведеним факт отримання відповідачем від позивача коштів у сумі 18860, 00 грн, а також той факт, що борг на момент розгляду справи ним не повернено у встановлений договором термін, розписка до цього часу знаходиться у позикодавця. Договором позики від 28.09.2018 року та від 12.10.2018 року не було визначено розмір процентів від суми позики. Відтак, на підставі положень ч. 1 ст. 536 ЦК України та ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позивач має право на нарахування процентів за договором позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає сума нарахованих за період з 29.11.2018 по 14.11.2019 року процентів у розмірі 3152, 44 грн. З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню. Сума заборгованості відповідача перед позивачем складається з 18860, 00 грн. основного боргу та процентів у розмірі 3152, 44 грн., а всього 22012, 44 грн. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивачем сплачено судовій збір в розмірі 768, 40 грн., який підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved