Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

20.04.2015р. позивач [PERSON] пред'явив в суд позов до відповідача ПАТ СК «Провідна», в якому просить суд постановити рішення, яким визнати недійсним договір доручення, укладений між [PERSON] та ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» (01032, м. Київ, булв. Шевченка, 37/122 ЄДРПОУ 23510137, Філія Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» в м. Львові, м. Львів, пр. Чорновола, 67-Б.), № 50150/1403/14 від 07.02.2014 року та стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 243,60 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що в лютому 2015 року, [PERSON] дізнався, що у ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» є в наявності договір доручення №50150/1403/14 від 07.02.2014р. № р. щодо здійснення посередництва у сфері страхування (далі Договір доручення), що нібито укладений між ним та ПрАТ «Страхова компанія «Провідна», однак позивач жодного договору не укладав. 03.02.2015 року, позивач надіслав відповідачу лист з проханням надати докази укладення вищезгаданого Договору доручення. 19.02.2015 року, на адресу позивача надійшла відповідь на лист від 03.02.2015 року, в якій зазначалося, що між позивачем та відповідачем було укладено Договір доручення і що до укладення договору [PERSON] пройшов в ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» підготовку та був ознайомлений з усіма кваліфікаційними вимогами діяльності до страхових агентів, які є для необхідними для здійснення посередницької діяльності з обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності та надав згоду на обробку персональних даних відповідачем та Моторним (транспортним) страховим бюро України з метою реєстрації і ідентифікації повіреного, а також внесення відомостей в електронну систему МТСБУ, накопичення і обробки даних про страхових агентів, що підтверджується підписом позивача та Протоколом проведення навчання страхового агента. Так, позивач звертався до ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» з намірами займатися посередницькою діяльністю з обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, але у зв'язку з сімейними обставинами був змушений відмовитись та жодного договору не укладав. Крім того, позивач звертає увагу, що договір доручення № 50150/1403/14 від 07.02.2014 р. щодо здійснення посередництва у сфері страхування та з відповідачем, [PERSON] не підписував та не укладав даний правочин, його вільного волевиявлення на укладення жодних договорів не було, що підтверджується відмінністю підпису у паспорті та підпису в Договорі доручення. Підтвердженням цього також є те, що згідно довідки про доходи в період з лютого 2014 року по липень 2014 року, видно, що позивачу не нараховано та не виплачено винагороди та інших нарахувань. Крім того, відповідачем не було вручено позивачу для роботи страхових полісів. Отже, позивач, з врахуванням наведеного вважає, що договір доручення № 50150/1403/14 від 07.02.2014 р. щодо здійснення посередництва у сфері страхування з відповідачем, [PERSON] не підписував ТА НЕ укладав, а тому останній є оспорюваним правочином та має бути визнаний судом недійсним. Позивач [PERSON] та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, покликаючись на обставини та факти, викладені в позові. Просили позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не заявився, надіслав письмові заперечення на позовну заяву, долучені до матеріалів справи. Просив розглядати справу у відсутності представника, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без його участі, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, що беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано ст. 10 ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що 07.02.2015 року між [PERSON] та ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» укладено договір доручення №50150/1403/14. Відповідно до укладеного Договору доручення, ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» є Довірителем, а позивач [PERSON] є Повіреним (страховим агентом). Предметом Договору доручення є вчинення юридично значимих дій (укладення правочинів, прийняття товарів, робіт і послуг, витребування та підписання документів, тощо), а також до кола обов'язків повіреного може входити і здійснення ряду фактичних дій (здійснення комплексу організаційних заходів, спрямованих на виконання договору доручення, пошук контрагентів правочину, дослідження кон»юктури ринку, ведення попередніх переговорів). Так, з пояснень позивача вбачається, що останній звертався до ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» з намірами займатися посередницькою діяльністю з обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, але у зв'язку з сімейними обставинами був змушений відмовитись та жодного договору не укладав. З висновку судової почеркознавчої експертизи ЛНДІСЕ №2068 від 01.09.2016р. вбачається, що підписи від імені [PERSON], розташовані в нижній частині кожної із сторінок з текстом після слів «Повірений: Фізична особа», а на лицевому боці 6-го аркуша ще й в лінійці «Нащочич Василь Миколайович» графи «Повірений» Договору доручення №50150/1403/14, укладеного 07.02.2014 року між ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» в особі директора філії у м. Львові Пушкіної Світлани Григорівни, з однієї сторони і громадянином [PERSON] з іншої сторони, виконані не [PERSON], а іншою особою. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. У відповідності до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є свобода договору, суть якої полягає, зокрема і в тому, що сторони є вільними у визначенні умов договору. Згідно ч.3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства впливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відтак, на думку суду, позивачем доведено недодержання вимог ч.1,3 та 6 ст.203 ЦК України при укладенні Договору доручення №50150/1403/14, укладеного 07.02.2014 року. Відповідно до ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є підставними та підлягають задоволенню. В силу дії ст. 88 ЦПК України до стягнення з відповідача в користь позивача підлягає судовий збір.

Outcome: approved