Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

21 серпня 2015 року [PERSON], яка також діє в інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON] звернулась до суду з позовом до Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова, треті особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Вінницька міська рада; Управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області про визнання права користування житловим приміщенням, а саме: кімнатою № 211, яка розташована за адресою: вул. Р. Скалецького, буд. 31 у м. Вінниці. В позовній заяві зазначено, що відповідно до розпорядження Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова від 11 лютого 1992 року № 2 [PERSON] була поселена в кімнату № 93 гуртожитку медичних працівників по вул. Р. Скалецького, 31 у м. Вінниці та виданий ордер на поселення від 22 квітня 1992 року № 2. У звязку з станом здоровя позивачки її було переселено в окрему кімнату. На даний час гуртожиток знаходиться на балансі Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова. З 2010 року ведеться робота по передачі гуртожитку в комунальну власність міста з подальшою приватизацією кімнат мешканцями гуртожитку. 20 червня 2013 року на сесії Вінницької обласної Ради було прийняте рішення про передачу гуртожитку в комунальну власність громади міста. Проте однією з умов передачі гуртожитку в комунальну власність міста є проведення перереєстрації громадян за фактичним місцем проживання. Мешканці гуртожитку зареєстровані не до займаних кімнат, а тільки до будинку, тобто в адресі реєстрації місця проживання вказано лише «м. Вінниця, вул. Р. Скалецького 31, гуртожиток». Позивач зверталась до головного лікаря ВОКЛ ім. М.І. Пирогова, на балансі якої знаходиться гуртожиток, з проханням провести перереєстрацію мешканців відповідно до займаних кімнат, але отримувала відмову, оскільки перереєстрація громадян не входить до компетенції ВОКЛ ім. М.І. Пирогова. В подальшому [PERSON] було отримано відповідь від Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, де вказано, що дане питання має розглядатись виключно у судовому порядку. Позивач зазначає, що вона проживає у даній кімнаті з неповнолітнім сином [PERSON], дана кімната є єдиним їхнім житлом, за яке вона своєчасно сплачує комунальні платежі та утримує кімнату в належному стані. З огляду на зазначене вище позивач дійшла висновку про необхідність звернутись до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] до судового засідання не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась судом у встановленому законом порядку. На адресу суду надала заяву, у якій просить суд розгляд справи повести за її відсутності та зазначила, що вимоги позову підтримує в повному обсязі та просить його задоволити. Представник відповідача ВОКЛ ім. М.І. Пирогова у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку. Однак, на адресу суду від представника відповідача [PERSON] надійшла заява, у якій просить розгляд справи проводити за її відсутності, позов визнає. Представник Вінницької міської ради [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. На адресу суду надала заяву, у якій просить суд розгляд справи провести без участі представника ВМР та зазначила, що при винесенні рішення покладається на розсуд суду. Представник Управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області до судового засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку, що підтверджується поштовими повідомленнями, які містяться у матеріалах справи. Про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, врахувавши заяви, які надійшли від учасників судового процесу, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як було встановлено судом, що [PERSON] відповідно до розпорядження Вінницької обласної лікарні ім. М.І. Пирогова від 11 лютого 1992 року № 2 була поселена у гуртожиток № 1 по вул. К. Цеткін, кімната № 93 в м. Вінниці та видано ордер № 2 від 22 квітня 1992 року. Позивач працює медичною сестрою торакального відділення у Вінницькій обласній клінічній лікарні ім. М.І. Пирогова (а.с. 13). Відповідно до звернення Вінницької міської санітарно-епідеміологічної станції № 284 від 21 вересня 1995 року до головного лікаря ВОКЛ ім. М.І. Пирогова, [PERSON], у звязку з станом здоровя, рекомендовано виділити окрему житлову площу (а.с. 14), в результаті чого її було переселено в окрему кімнату. Відповідно до рішення Вінницької міської ради № 1199 від 27 лютого 2013 року «Про узгодження пропозицій органів, уповноважених управляти державним майном та майном інших форм власності, щодо безоплатної його передачі у комунальну власність територіальної громади м. Вінниці», департаменту житлового господарства міської ради доручено здійснити приймання-передачу у комунальну власність територіальної громади м. Вінниці гуртожиток по вул. Р. Скалецького, 31 (а.с. 8). У листі Департаменту житлового господарства № 20-00-006-21845 від 23 травня 2013 року, адресованого головному лікарю Обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова [PERSON], зазначено, що під час підготовки обєкту та документів до передачі зясувалось, що мешканці зареєстровані в гуртожитку без зазначення номерів кімнат, в яких вони проживають, що унеможливлює проведення нарахувань за спожиті комунальні послуги та в подальшому приватизацію житла. З метою врегулювання даного питання потрібно провести перереєстрацію громадян за фактичним місцем проживання (а.с. 9). Рішенням Вінницької обласної ради № 569 від 20 червня 2013 року, передано безоплатно зі спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області, з балансу Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова у комунальну власність територіальної громади міста Вінниці будівлю гуртожитку загальною площею 3\~386,3 кв.м., балансовою вартістю 479\~513,00 грн., розташованого за адресою: вул. Скалецького, б. 31, м. Вінниця, з інженерними комунікаціями та технічними пристроями згідно із додатком 3 (а.с. 6-7). Як вбачається з листа Виконавчого комітету Вінницької міської ради № 4-01-15219/1-00.10 від 10 квітня 2014 року, для можливості здійснення приймання-передачі гуртожитку по вул. Р. Скалецького, 31 у комунальну власність територіальної громади міста Обласній клінічній лікарні ім. М.І. Пирогова необхідно впорядкувати питання перереєстрації мешканців до фактично займаних кімнат (а.с. 10). Як вбачається з довідок № 01-1-23/1957 від 31 липня 2015 року та довідки № 01-1-23/2009 від 05 серпня 2015 року, видані Вінницькою обласною клінічною лікарнею ім. М.І. Пирогова, [PERSON] проживає у гуртожитку медпрацівників за адресою: м. Вінниця, вул. Р. Скалецького, 31, кім. № 211 разом зі своїм сином [PERSON], [INFO], позивач сплачує комунальні послуги за кімнату з 1992 року та заборгованості по оплаті за гуртожиток і надані послуги не має (а.с. 15-17). Позивач разом із неповнолітнім сином проживають у вказаному вище гуртожитку та сплачуються усі комунальні платежі своєчасно та в повному обсязі, що підтверджується квитанціями, згідно яких платником являється позивач за кімнату під номером 211 (а.с. 18-22). Факт постійного проживання позивача підтверджується актом складеним [PERSON] (паспорт серії АА 627765, кімната 207), [PERSON] (паспорт серії АВ 071337, кімната 214), [PERSON] (паспорт серії АВ 301248, кімната 203), які проживають за адресою: [INFO] та підтверджують факт проживання [PERSON] та [PERSON] за адресою м. Вінниця, вул. Р. Скалецького, буд. 31, кімната 211 з 2003 року і по даний час включно (а.с. 26). Також підтвердженням факту постійного проживання позивача у згаданій кімнаті гуртожитку є договір о/р № 040130612 про користування електричною енергією укладений між ПАТ «Вінницяобленерго» та позивачем, саме на постачання електроенергією в кімнату № 211 ( а. с. 25). Згідно зі ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Статтею 2 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено, що громадяни, на яких поширюються дія Закону, можуть реалізувати конституційне право на житло шляхом приватизації житла у гуртожитку. Відповідно до п.п. 6, 14 ст. 18 вказаного Закону органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках: здійснюють володіння, використання, управління, експлуатацію переданих територіальним громадам згідно з цим Законом гуртожитків (безпосередньо чи через визначеного виконавчим органом ради управителя); укладають та розривають договори найму житла у гуртожитках, що є власністю відповідних територіальних громад. Режим проживання в гуртожитку регулюється нормами ЖК УРСР, а права та обов'язки сторін регламентуються також Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572. Відповідно до ст. 130 ЖК УРСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЖК УРСР громадами мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР громадяни мають право, зокрема, на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, на підставах, передбачених законом. Відповідно до ст. 16 ЖК України до компетенції виконавчих комітетів селищних, сільських Рад народних депутатів у галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду належить, зокрема, право здійснювати облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, а також контроль за станом цього обліку на підприємствах, в установах, організаціях, затверджують рішення про взяття громадян за місцем роботи на облік потребуючих поліпшення житлових умов; прийняття рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду Ради, затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого жилого фонду; видають ордери на жилі приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду. Відповідно до ст. 47 Житлового кодексу України норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу. Згідно зі ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення. Відповідно до ст. 61 Житлового кодексу УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім'я якого видано ордер. Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» місцем проживання фізичної особи вважається адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Конвенція ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (надалі Конвенція) не містить окремої статі щодо захисту житлових прав дітей. Однак принципові позиції відстежуються в таких її положеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Конвенції жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Згідно з ст. 6 Конвенції держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Разом з тим, забезпечення дотримання основоположних для дитини прав, можливе лише за наявності відповідних умов її розвитку, а саме житла та необхідного майна. Статтею 58 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, то відповідно до ст. 88 ЦПК України всі судові витрати понесені позивачем у справі, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved