Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

21.01.2015р. [PERSON] через свого представника звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційного підприємства «Валга» (далі ТОВ «ВКП «Валга»), Акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю Стоунмакс Лімітед (Stonenax Lsmsted) (далі - АКОВ «Стоунмакс Лімітед»), в якому просив суд припинити трудові відносини між ним та ТОВ «ВКП «Валга» на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 13.11.2014р. та зобовязати учасника ТОВ «ВКП «Валга» - АКОВ «Стоунмакс Лімітед» після проведення реєстраційних дій по зміні директора ТОВ «ВКП «Валга» повідомити органи статистики, державної податкової служби, Пенсійного фонду України та фондів соціального страхування за місцем реєстрації ТОВ «ВКП «Валга» про його звільнення з посади директора ТОВ «ВКП «Валга». В обґрунтуванням позову представник позивача зазначив, що 19.12.2012р. [PERSON] був призначений у ТОВ «ВКП «Валга» на посаду директора. У зв'язку із погіршенням економічного становища підприємства, невиплатою заробітної плати, він вирішив звільнитися і тому 30.10.2014р. надіслав на адресу учасника ТОВ «ВКП «Валга» - АКОВ «Стоунмакс Лімітед», заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку із чим призначити загальні збори, на яких розглянути питання про його звільнення з ТОВ «ВКП «Валга». Згідно зі статутом ТОВ «ВКП «Валга» призначення та звільнення директора товариства будь-якої організаційно-правової форми здійснюється за рішенням учасників (засновників) даного товариства. Проте станом на день подання позову, загальні збори не проведені, питання про звільнення не вирішено, про результати розгляду заяви від 30.10.2014р. не повідомлено. Представник позивача [PERSON] [PERSON]О (діє за договором про надання правової допомоги від 01.08.2017р. а.с. № 140) в наданій суду 24.10.2017р. заяві просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с. № 139). Представник відповідача ТОВ «ВКП «Валга» в судові засідання 13.10.2015р., 25.04.2016р., 24.10.2016р., 24.04.2017р. та 24.10.2017р. не зявлявся, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином, шляхом надіслання судових повісток за адресом, який міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. № 109-117), проте до суду поверталися конверти з позначками «адресат не розшуканий» (а.с. № 55, 97, 126-127, 136-137). З огляду на положення ч. 5 ст. 74 ЦПК України, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату та час слухання прави. Представник відповідача - АКОВ «Стоунмакс Лімітед» в судові засідання 13.10.2015р., 25.04.2016р., 24.10.2016р., 24.04.2017р. не зявлявся, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином, відповідно до положень Гаазької Конвенції про вручення за кордоном судових або позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15.11.1965р. До суду поверталися повідомлення про виконання вимог конвенції щодо вручення документів (а.с. № 98,124). В судове засідання 24.10.2017р. відповідач також був повідомлений належним чином (а.с.№133-134,135,138), відомостей про неможливість вручення документів до суду не надійшло. За таких обставин, суд вважає за можливе на підставі ст. 169, ч. 2 ст. 197 ЦПК України розглядати справу за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами. З урахуванням неявки відповідачів (їх представників) та відсутності від них заперечень, на підставі вимог ч.4 ст. 169 та п.1 ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе винести по справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. [PERSON] на підставі рішення загальних зборів учасників (засновників) ТОВ «ВКП «Валга», оформленого протоколом № 8 від 18.12.2012р., обраний на посаду директора (а.с.№ 10). За власним наказом від 12.12.2012р., як директора ТОВ «ВКП «Валга», з 19.12.2012р. приступив до виконання обовязків директора (а.с. № 9). У виписці з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 09.04.2013р. [PERSON] значиться керівником ТОВ «ВКП «Валга» (а.с. № 8). Як зазначає сам позивач, у зв'язку із погіршенням економічного становища підприємства, невиплатою заробітної плати, він вирішив звільнитися і тому 30.10.2014р. надіслав на адресу учасника ТОВ «ВКП «Валга» - АКОВ «Стоунмакс Лімітед» (Сенат 5133, 456-458 Стренд, Лондон, WCzROOZ, Сполучене Королівство), заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку із чим призначити загальні збори, на яких розглянути питання про його звільнення з ТОВ «ВКП «Валга». В заяві позивач вказав, зокрема, що у зв'язку із тим, що підприємством не виконуються вимоги ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», він вимагає розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а тому на підставі норм Статуту просив скликати з цього питання загальні збори (а.с. № 4). На підтвердження направлення заяви надав копію чеку відділення зв'язку від 30.10.2014р. (а.с. № 5). Проте, про результати розгляду заяви від 30.10.2014р. позивача не повідомлено. Згідно з п. 1.2. статуту ТОВ «ВКП «Валга», затвердженого рішенням єдиного учасника 05.08.2009р., єдиним учасником товариства є АКОВ «Стоунмакс Лімітед», яке знаходиться у Сполученому Королівстві. Само товариство у своїй діяльності керується законодавством України. Варто зазначити, що позивачем надано лише копії першої та останньої сторінок статуту, а тому, з цієї копії не можливо встановити порядок обрання на посаду директора, зокрема, повноваження загальних зборів з цього питання. Згідно ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (cт. 4 КЗпП України). Частиною 1 ст. 9 ЦК України встановлено, що положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. За приписами ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до п. 4 ч. 1 cт. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до cт. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників підприємств, установ, організацій. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» № 13 від 24.10.2008р. відповідно до статті 3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. За правилами ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного або трудового договору. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, оскільки поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника значення не мають. За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. В силу ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Позивач просить суд розірвати трудовий договір з роботодавцем на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку із порушенням відповідачем ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», відповідно до якої працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно статей 30, 31 Закону України «Про оплату праці» відомостями про оплату праці є її загальна сума заробітної плати, розміри і підстави відрахувань, сума заробітної плати, що належить до виплати, які обліковуються бухгалтерському обліку витрат на оплату праці у встановленому порядку та доводяться до відома працівника, а також надаються будь-яким органам чи особам лише у випадках, передбачених законодавством, або за згодою чи на вимогу працівника. Разом із тим, позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження факту порушення законодавства про працю, яке його спонукало до розірвання трудового договору з власної ініціативи. Зокрема, не надано відомостей про підстави та розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати (відомості, табуляграми, виписки з рахунку інші документи бухгалтерського обліку), а також розрахунки її заборгованості. Суду не надано доказів вчинення роботодавцем й будь-яких порушень трудового законодавства. Тому суд не може визначити правової підстави розірвання трудового договору, обумовлені у ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку із відсутністю доведеності фактів порушення законодавства про працю. Як було вказано, згідно норми ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Відповідно до приписів ст. 47 Закону України «Про господарські товариства» від 02.11.2016 № 1666-19 (зі змінами) вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Загальні збори учасників товариства обирають голову товариства. Статтею 62 Закону передбачено, що у товаристві створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). До компетенції загальних зборів учасників за правилами ст. 59 Закону може належати і обрання директора (що вирішується простою більшістю голосів). Згідно ст. 61 Закону загальні збори можуть скликатися і на вимогу виконавчого органу, тобто директора. Про проведення загальних зборів товариства учасники повідомляються передбаченим статутом способом з зазначенням часу і місця проведення зборів та порядку денного. Повідомлення повинно бути зроблено не менш як за 30 днів до скликання загальних зборів. Отже, особливістю звільнення директора товариства, на відміну від іншого працівника, є те, що дана особа є керівною і звільняється не лише на підставі вимог КЗпП України, а й з урахуванням вимог Закону України «Про господарські товариства», відповідно до якого має право самостійно ініціювати скликання загальних зборів товариства. Відтак, позивачем не надано доказів того, що на виконання приписів ст. 61 Закону він повідомляв про проведення загальних зборів його учасника саме у передбачений статутом спосіб із зазначенням часу і місця проведення зборів та порядку денного за 30 днів до скликання загальних зборів. Не надано копії статуту товариства, з якої можна встановити такий порядок. Сама ж по собі заява про звільнення, направлена учаснику, із цитуванням вимог статей 97, 98 ЦК України про необхідність скликати загальні збори, не може вважатися належним повідомленням про проведення загальних зборів з питання звільнення директора. За таких обставин, суд не може прийняти дану заяву, як таку, що підтверджує дотримання позивачем процедури ініціювання звільнення, тому вимоги позивача в частині припинення трудового договору (відносин) є такими, що не підлягають задоволенню. Суд звертає увагу позивача на те, що згідно ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Разом із тим, суд, до компетенція якого належить вирішення у тому числі й трудових спорів, не може підмінювати власника або уповноважений ним орган та самостійно визначати формулювання причини звільнення працівника, як того просить позивач. Щодо вимог позивача про зобовязання учасника товариства повідомити відповідні реєстраційні та інші державні органи України про його звільнення, ці вимоги заявлені до органів, які жодним чином не порушували права позивача та є наслідком звільнення і внесення змін до установчих документів, а тому задоволенню не підлягають. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з огляду на те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати розподілу не підлягають. На підставі вищевикладеного,\~\~

Outcome: dismissed