Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

20 липня 2017 року [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: ПАТ «ІдеаБанк», Регіональний сервісний центр МВС в Івано-Франківській області про визнання недійсною довіреності та визнання права власності на автомобіль. Свої вимоги мотивує тим, що 26 грудня 2012 року за кредитні кошти ним був придбаний автомобіль марки «ЗАЗ», модель «VIDA», державний реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі [NUMBER], який на даний час знаходиться під заставою в ПАТ «ІдеаБанк». З 2004 року він є приватним підприємцем, а з 2010 року займається прокатом та орендою автомобілів, що належать йому на праві власності. Оренду автомобілів він здійснює шляхом укладення договорів оренди на робочому місці в офісі за адресою: [ADDRESS] 04 вересня 2014 року до нього в офіс звернувся [PERSON] з метою оренди автомобіля. Оскільки в той час в офісі він був відсутній, автомобіль на підставі усного договору [PERSON] передав його компаньйон [PERSON], а [PERSON] сплатив за оренду 2800 гривень за два тижні оренди, а в подальшому вніс ще один платіж. [PERSON] передав [PERSON] ключі від автомобіля та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, а останній залишив йому копію паспорта та номер мобільного телефону. З тих пір [PERSON] зник і його спроби зв'язатися з ним результатів не дали. 05 жовтня 2014 року за допомогою електронного технічного засобу GPS-трекер належний йому автомобіль він виявив на автомобільному ринку в с. Павліка Тисменицького району Івано-Франківської області, який був уже зареєстрований на відповідача [PERSON] За його заявою 06 жовтня 2014 року Тисменицьким РВУ МВС України в Івано-Франківській області за цим фактом було розпочато досудове розслідування, а він визнаний потерпілим у кримінальному провадженні. На даний час йому стало відомо, що [PERSON] у вересні 2014 року продав спірний автомобіль відповідачу [PERSON], передавши йому генеральну довіреність начебто від його ([PERSON].) імені. 15 вересня 2014 року таким же чином [PERSON] продав автомобіль [PERSON], який зняв його з реєстрації в Центрі надання послуг, пов'язаних з використанням транспортних засобів з обслуговування м. Івано-Франківська, Тисменицького та Тлумацького районів УДАІ МВС України в Івано-Франківській області та зареєстрував його на свою співмешканку [PERSON] У межах кримінального провадження слідчим СВ Тисменицького РВ УМВС України в Івано-Франківський області вжито заходів тимчасового вилучення спірного автомобіля у невстановленої слідством особи та на підставі ст. 167 КПК України для забезпечення повернення незаконно вилученого у нього майна автомобіль було затримано та поміщено на штрафний майданчик. У подальшому постановою слідчого СВ Солом'янського РУ ГУ МВС України в місті Києві автомобіль було переміщено до міста Києва. Він не видавав довіреності на право розпорядження спірним автомобілем, у результаті неправомірних дій автомобіль вибув з його володіння поза його волею та був зареєстрований за іншою особою без належних правових підстав. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсною довіреність від його імені на ім'я [PERSON] на розпорядження транспортним засобом та визнати за ним право власності на спірний автомобіль. Сторона позивача в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Зазначив, що пред'явлений позов підтримує та не заперечує проти ухвалення заочного рішення в справі. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись, зокрема, і шляхом публікації оголошення в пресі. Треті особи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись. Регіональний сервісний центр МВС в Івано-Франківській області направив до суду письмові заперечення проти позову, з яких вбачається, що заявлені вимоги центр вважає необґрунтованими. Переєстрація автомобіля працівниками центру була проведена у відповідності до чинного на дату вчинення операції порядку. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 26 грудня 2012 року за [PERSON] був зареєстрований автомобіль марки «ЗАЗ», модель «VIDA», державний реєстраційний номер [NUMBER], 2012 року випуску, номер шасі [NUMBER] (а.с. 11). За заявою [PERSON] від 06 жовтня 2014 року (а.с. 7) Тисменицьким РВУ МВС України в Івано-Франківській розпочато досудове розслідування в кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 190 КК України стосовно заволодіння невстановленою слідством особою 04 вересня 2014 року шляхом зловживання довірою належним йому автомобілем (а.с. 6). [PERSON] визнаний потерпілим в цьому кримінальному провадженні (а.с. 8-10). 09 жовтня 2014 року на зазначений автомобіль ухвалою слідчого судді Тисменицького районного суду Івано-франківської області накладено арешт. Підслідність кримінального правопорушення постановою прокуратури Івано-Франківської області від 11 листопада 2014 року визначено за Солом'янським РУ ГУ МВС України в м. Києві (а.с. 18). З матеріалів справи вбачається, що відповідно до історії транспортного засобу бази даних «НАІС ДДАІ» МВС України вторинна реєстрація автомобіля придбаного в торгівельній організації на [PERSON] була здійснена ВРЕР - 12 УДАІ в м. Києві 25 грудня 2012 року. Перереєстрацію ВРЕР - 12 УДАІ в м. Києві при заміні свідоцтва про реєстрацію було проведено на [PERSON] 26 грудня 2012 року. Операцію перереєстрація при переобладнанні без заміни номерних знаків 03 вересня 2013 року на ім'я позивача провів ВРЕР - 3 УДАІ в м. Києві. На нового власника, [PERSON] за довідкою-рахунком перереєстрацію автомобіля проведено 17 вересня 2014 оку ВРЕР з обслуговування м. Івано-Франківська. Автомобіль [PERSON] знято з обліку для реалізації 18 вересня 2014 року (операція проведена ВРЕР з обслуговування м. Івано-Франківська). Згідно з реєстраційною справою від 17 вересня 2014 року № 48480602 легковий автомобіль, що є предметом спірних правовідносин, був зареєстрований за [PERSON] на підставі довідки-рахунку від 15 вересня 2014 року № 762611, виданої ТОВ «ВІМАН-АВТО» та інших документів визначених Порядком, затвердженим постановою КМ України від 07 вересня 1998 року № 1388. За постановою слідчого СВ Солом'янського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 07 квітня 2015 року здійснено переміщення речового доказу, а саме автомобіля марки «ЗАЗ», модель «VIDA», 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] із арешт майданчику Івано-Франківської філії ДП МВС України «Інформ-Ресурс» до Солом'янського РУ ГУ МВС України в м. Києві (а.с. 17). Позивач посилається на те, що [PERSON] у вересні 2014 року продав спірний автомобіль відповідачу [PERSON], передавши йому генеральну довіреність начебто від його ([PERSON].) імені. Позивач порушує питання про визнання недійсною довіреність від його імені на ім'я [PERSON] на розпорядження транспортним засобом та визнати за ним право власності на спірний автомобіль. Згідно з частинами 1-5 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Нормами ч. 1 ст. 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. У ч. 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У ст. 215 ЦК України вказано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з частинами 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Стороною позивача не надано суду текст оспорюванню довіреності, відповідно суд позбавлений можливості ознайомитись з її змістом та перевірити обставини її видачі. За таких обставин, в задоволенні вимоги позивача про визнання довіреності недійсною слід відмовити в зв'язку з недоведеністю. 15 вересня 2014 року [PERSON] продав автомобіль [PERSON], який зняв його з реєстрації в Центрі надання послуг, пов'язаних з використанням транспортних засобів з обслуговування м. Івано-Франківська, Тисменицького та Тлумацького районів УДАІ МВС України в Івано-Франківській області та зареєстрував його ні ім'я [PERSON] На нового власника, [PERSON] за довідкою-рахунком перереєстрацію автомобіля проведено 17 вересня 2014 оку ВРЕР з обслуговування м. Івано-Франківська. Автомобіль [PERSON] знято з обліку для реалізації 18 вересня 2014 року (операція проведена ВРЕР з обслуговування м. Івано-Франківська). Згідно з реєстраційною справою від 17 вересня 2014 року № 48480602 легковий автомобіль, що є предметом спірних правовідносин, був зареєстрований за [PERSON] на підставі довідки-рахунку від 15 вересня 2014 року № 762611, виданої ТОВ «ВІМАН-АВТО» та інших документів визначених Порядком, затвердженим постановою КМ України від 07 вересня 1998 року № 1388. У межах кримінального провадження слідчим СВ Тисменицького РВ УМВС України в Івано-Франківський області вжито заходів тимчасового вилучення спірного автомобіля у невстановленої слідством особи та на підставі ст. 167 КПК України для забезпечення повернення незаконно вилученого у нього майна автомобіль було затримано та поміщено на штрафний майданчик. У подальшому постановою слідчого СВ Солом'янського РУ ГУ МВС України в місті Києві автомобіль було переміщено до міста Києва. 09 жовтня 2014 року на зазначений автомобіль ухвалою слідчого судді Тисменицького районного суду Івано-франківської області накладено арешт. Підслідність кримінального правопорушення постановою прокуратури Івано-Франківської області від 11 листопада 2014 року визначено за Солом'янським РУ ГУ МВС України в м. Києві (а.с. 18). За постановою слідчого СВ Солом'янського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 07 квітня 2015 року здійснено переміщення речового доказу, а саме автомобіля марки «ЗАЗ», модель «VIDA», 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] із арешт майданчику Івано-Франківської філії ДП МВС України «Інформ-Ресурс» до Солом'янського РУ ГУ МВС України в м. Києві (а.с. 17). Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Разом з тим, з матеріалів справи вбачається та підтверджується належними доказами, що в результаті неправомірних дій автомобіль вибув з володіння позивача поза його волею та був зареєстрований за іншою особою без належних правових підстав. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності. Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника. Визнання права власності на спірний автомобіль у судовому порядку є винятковим способом захисту, який застосовується, оскільки існують перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні цим майном та оспорюється право власника на зазначений автомобіль. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково. З урахуванням часткового задоволення позову та на підставі статті 141 ЦПК України підлягають розподілу судові витратив справі.

Outcome: partial