Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

20 листопада 2017 року позивачка звернулась до Сумського районного суду Сумської області, який в подальшому змінювала. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 15 червня 2009 року вона придбала житловий будинок у відповідача [PERSON], угода про придбання була укладена в формі розписки, яка була посвідчена в приміщенні виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Сумського району при секретарі. Вважає, що набула право власності у законний порядок, а тому просить суд визнати розписку від 15 червня 2009 року належним правочином на підставі якого вона у правомірний та добросовісний спосіб набула право власності на житловий будинок № 14 по вул. Низова в с. Яструбине, Сумського району, Сумської області. В судовому засіданні, посилаючись на вказані обставини, позивачка та її представник [PERSON] просили визнати дійсною укладену з відповідачкою угоду розписку про договір купівлю будинку та зобовязати зареєструвати [PERSON] сільську раду Сумського району за нею право власності на спірний будинок. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов визнала в повному обсязі, просила його задовольнити. При цьому вказала, що у неї також не було права власності на цей будинок, а земля на якій розташований цей будинок належить [PERSON] сільській раді Сумського району. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Сумського району в судове засідання не зявився, направили до суду клопотання в якому просили справу слухати у відсутність їх представника, щодо задоволення позову не заперечували. Вислухавши пояснення позивача та її представника, відповідача дослідивши долучені до позову докази, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Разом з цим, відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси осіб, які виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Так, статтею 4 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси лише у спосіб, що визначений законами України. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 15 червня 2009 року [PERSON] та [PERSON] склали письмову розписку, в якій вказали, що [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 1000 грн. за житловий будинок №14 по вул. Низова (а.с.38). Отже, між сторонами у простій письмовій формі укладено правочин - договір купівлі-продажу спірного житлового будинку. Поняття та види правочинів регламентовані ст. 202 ЦК України, за якою правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). У свою чергу, поняття та види договору регламентовані ст.626 ЦК України, за змістом якої договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, де, з-поміж іншого, йдеться про необхідність вчинення правочину у встановленій законом формі. Статтями 208 та 209 вказаного Кодексу визначено перелік правочинів, які належить вчиняти у письмовій формі і які підлягають нотаріальному посвідченню. Так, за змістом ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відтак, договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 15 червня 2009 року між позивачем та відповідачем [PERSON] повинен був укладатись у письмовій формі і підлягав нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст. ст. 218 та 220 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.209 ЦК нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом (або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії) у відповідності до закону України «Про нотаріат» шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Аналізуючи матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу будинку дійсним, оскільки, позивачем не доведено той факт, що відповідач взагалі є належним власником цього будинку і може виступати в якості продавця. Зокрема, в судовому засіданні представник позивача [PERSON] вказав, що у відповідача відсутні будь які правовстановлюючі документи на цей будинок, а земельна ділянка на якій знаходиться будинок належить [PERSON] сільській раді Сумського району. Виходячи із заявлених позовних вимог, аналізу матеріалів справи та враховуючи викладене вище, суд вважає, що вимоги позивача про визнання дійсним укладеного з відповідачем договору купівлі-продажу житлового будинку, а також про визнання за нею права власності на спірний житловий будинок за таким договором купівлі-продажу є безпідставними та необґрунтованими, та не доведені матеріалами справи, а тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed