Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

21 вересня 2016 року позивач звернувся з даним позовом до суду, мотивуючи його тим, що між АТ ПроКредит Банк та [PERSON] було укладено Рамкову угоду № 1214 від 21.06.2007 р., відповідно до якої банк здійснив кредитування [PERSON] на підставі наступних кредитних договорів: Між АТ ПроКредит Банк та [PERSON] укладено Договір про надання траншу № 13.5191/1214 від 21.06.2007 р., згідно якого відповідачу було надано кредит у сумі 56\~000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,50 % річних на строк 72 місяці. В забезпечення виконання зобовязань відповідача за кредитним договором було укладено договір поруки № 1214-ДП1 від 21.06.2007 р. між [PERSON] та АТ ПроКредит Банк. Відповідач порушив умови кредитних договорів та вимог законодавства, не забезпечив своєчасне погашення кредиту та відсотків, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 1\~731\~478,86 грн., а саме: 18\~440,03 дол. США заборгованість за кредитом, 2\~882,51 дол. США заборгованість по процентам, 3037,7 дол. США проценти за неправомірне користування кредитом, 1\~119\~668 грн. пеня. Договором поруки не передбачено спеціальних умов відповідальності поручителя, а отже [PERSON] та [PERSON] відповідають перед АТ ПроКредит Банк як солідарні боржники. У звязку з виникненням даної заборгованості АТ ПроКредит Банк звернувся до [PERSON] з вимогою про виконання зобовязань [PERSON] відповідно до умов договору поруки. Поручителю були направлені вимоги, однак вони не були виконані і погашення на підставі договору поруки не відбулося. АТ ПроКредит Банк було вжито усіх можливих та доступних заходів щодо кожного з відповідачів для досудового врегулювання спору, однак це не призвело до погашення боргу, а тому просить суд стягнути на користь банку з позичальника - [PERSON] заборгованість за договором про надання траншу № 13.5191/1214 від 21.06.2007 р. в сумі 1\~223\~621,72 грн., з поручителя - [PERSON] заборгованість за договором про надання траншу № 13.5191/1214 від 21.06.2007 р. в сумі 1\~223\~621,72 грн., та стягнути з відповідачів судовий збір в сумі 18\~354,34 грн. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідачів в судовому засіданні заперечив проти позову, оскільки вимоги позивача є незаконними та необґрунтованими, та пояснив, що на підставі ч. 2 ст. 1054 і ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Отже, у банка настає право вимоги від позичальника виконання основного зобов'язання не з моменту закінчення строку дії договору, а з моменту прострочення повернення чергової частини грошових коштів. П. 3.1 кредитного договору передбачено, що погашення кредиту та сплата відсотків за його користування здійснюються в порядку та строки згідно графіка повернення кредиту і сплати відсотків, наведеному у додатку №1 до цього договору, який є його невід'ємною частиною. Таким чином, графіком повернення, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями, а тому поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. З позовної заяви вбачається, що останнє погашення кредиту [PERSON] відбулося 23 травня 2014 року. Проте повідомлення про виникнення заборгованості була направлена позичальнику та поручителю лише 12 квітня 2016 року, а позов пред'явлено у серпні 2016 року (що є основним в обчисленні строку), тобто після шестимісячного строку. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою уповноваженою особою. У п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин судам роз'яснено, що відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Предявленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року № 6-155цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. При укладенні вищевказаних договорів його волевиявлення як учасника правочину виражалося саме у погодженні 13,5 % річних. Проте, умови кредитування, які були реально встановлені в кредитному договорі, не відповідають його волевиявленню та вимогам закону. [PERSON] об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписання оспорюваних договорів, і вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а позивач не надав їй відомості, які потрібні клієнту при укладенні договору, та по суті примусив його до сплати надмірних платежів на незаконних підставах. З позовної заяви вбачається, що під час укладення кредитного договору банк приховав від нього повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Враховуючи, що кредитний договір розроблявся саме позивачем, вважає, що відповідальність щодо його змісту повністю покладається на позивача. Оскільки всі розбіжності у розрахунках у погашення кредиту здійснені виключно на користь банку, є обґрунтованим твердження того, що підписання оскаржуваного кредитного договору здійснено під впливом обману з боку позивача. Мотивом обману, в даному випадку, було отримання прихованого додаткового прибутку у вигляді завищеної процентної ставки. Зважаючи на вищевикладене вважає, що при укладенні кредитного договору його введено в оману щодо фактичних істотних умов кредитного договору, зокрема щодо його ціни. Всього ним, як позичальником, було взято 56\~000,00 доларів США, а погашено зобовязань на суму 72245,02 доларів США. Розрахунок позивача боргу є необгрунтованим, зокрема є незрозумілим наступне: чому розмір основного боргу складає 463 123,95грн., а зазначений факт викликає обґрунтований сумнів у достовірності позовних вимог; як саме була розрахована сума процентів за неправомірне користування кредитом. Цивільне законодавство передбачає види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена у три роки (ст. 257 ЦК України). Частина 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Згідно з ч.1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Одночасно, відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Саме така правова позиція була неодноразово висловлена Верховним Судом України починаючи із висловлення її у постанові від 06.11.2013р. при розгляді справ №6-116цс13 Отже, спеціальна позовна давність стосовно неустойки фактично означає можливість стягнення неустойки (штрафу, пені) за один рік за умови, якщо не сплив строк позовної давності щодо основної вимоги. Просить застосувати строк позовної давності, передбачений законом і договором тривалістю 5-ть років щодо основної вимоги, та строк, передбачений п.1 ч.2 ст.258 ЦК України і окремо до предявлених до нього вимог щодо стягнення неустойки (пені). Сума позову в розмірі 8667,82 доларів США станом на 2009 рік та решта нарахованих зобовязань у період до 15 грудня 2010 р. (з якого слід рахувати 5-ть років до дати позову), як і пеня нарахована за період понад один рік не може бути задоволена і з підстав пропущення позивачем строку позовної давності, про який він заявив. Стягнення з нього штрафів в розмірі понад 1,2 тис. доларів США є неможливим, оскільки інакше буде порушено норми ст.61 Конституції України щодо неприпустимості подвійної відповідальності за одне й те ж саме порушення, а як видно із кредитного договору і позову ці штрафи застосовані з огляду на тривалі строки порушення своїх зобовязань за кредитним договором, тобто застосовано подвійну відповідальність за одне і те саме порушення. Вищезазначений висновок був зроблений Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2003цс15 у постанові від 21.10.2015 р. Таким чином, наданий позивачем розрахунок заборгованості необгрунтований жодними належними та допустимими доказами, містить намагання стягнути з нього безпідставні борги, а також притягнути до одного виду юридичної відповідальності за одне й те ж саме правопорушення. Згідно розрахунку заборгованість по кредиту станом на 16.08.2016 року становить 611 810,86 грн. і складається з: заборгованості капітал - 463 123,95 грн., процентів - 72394,65 грн., процентів за неправомірне користування кредитом - 76292,26 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial