Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

21.11.2018 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання особою такою, що втратила право користування, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона зареєстрована і постійно мешкає за адресою: [ADDRESS]. Вказана квартира не приватизована, а вона є наймачем цього житла. Крім неї, у цій квартирі зареєстровані її сини: відповідач - [PERSON] та третя особа - [PERSON] Останній мешкає разом з нею у квартирі, а відповідач не проживає у спірному житлі з 2005 року, так як саме тоді [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON], вони створили сім'ю та виїхала на постійне місце мешкання у [ADDRESS], де мешкають і на цей час. Відповідач постійно мешкає і працює у вказаному селі разом із дружиною та сином, 2017 року народження. З 2005 року [PERSON] не проживає у [ADDRESS], участі у витратах за комунальні послуги та в поточному ремонті квартири, не приймає. В того моменту як відповідач добровільно виїхав зі спірною квартири, він і не намагався у неї вселитися. Реєстрація відповідача перешкоджає позивачу повною мірою володіти і користуватися квартирою, приватизувати квартиру, оформити субсидію, тобто обмежує у здійсненні прав, передбачених ЖК України. Враховуючи, що відповідач не проживає у спірній квартирі з 2005 року, позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі за адресою: [ADDRESS] і стягнути з останнього понесені судові витрати. Ухвалою суду від 28.11.2018 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 08.01.2019 року до суду від представника відповідача - [PERSON] надійшов відзив, в якому зазначено, що [PERSON] не визнає позовні вимоги, виходячи з такого. Квартира [ADDRESS] була надана його діду, як учаснику двох війн. Після смерті діда у 2004 році відповідальним наймачем стала його бабуся, яка також померла у лютому 2007 року. Після смерті бабусі постало питання про те, хто з її спадкоємців буде користуватись цією квартирою, оскільки позивач не є спадкоємцем будь-якої черги після померлих. У бабусі та діда було п'ятеро дітей, серед яких був і його покійний батько, тобто чоловік позивача, який помер ще до смерті дідуся. За вимогою одного із синів бабусі та діда, який має вагоме становище в сім'ї [PERSON], було вирішено залишити квартиру у користуванні саме нашої родини, оскільки він та третя особа - [PERSON] рано залишились без батька та не мали іншого місця мешкання. Тому, у червні 2007 року позивач стала відповідальним наймачем спірної квартири. Квартира [ADDRESS] має 3 кімнати, користування яких було визначено самостійно між позивачем, відповідачем та третьої особою по кімнаті кожному. З 2008 року він почав зустрічатись із майбутньою дружиною [PERSON], яка на той час навчалась в м. Запоріжжі. За згодою позивача, він почав мешкати в своїй кімнаті у спірній квартирі разом із [PERSON], але це тривало не довго, оскільки позивача не влаштовувала остання як майбутня невістка. Після тривалих скандалів та непорозумінь із позивачем стосовно [PERSON], в лютому 2009 року він був вимушений разом із нареченою переїхати з квартири до батьків останньої в [ADDRESS] Василівського району Запорізької області. Після цього, відносини між ним та позивачем, тому вони майже не спілкуються, крім випадків щодо утримання квартири. Отже, він залишив квартиру [ADDRESS] не в 2005 році, а в лютому 2009 року та не самостійно, а через створення з боку позивача таких умов, які не дозволяли йому там мешкати та створювати сім'ю. Після вимушеного залишення спірної квартири за ним залишилась його кімната, яка була тривалий час закрита та нею ніхто не користувався. Однак, він кожного разу на прохання позивача надавав кошти для сплати комунальних послуг, розуміючи, що відмова може вплинути на його право подальшого користування частиною квартири. Оскільки питань про його позбавлення права користування квартирою не виникало, він не вимагав від позивача документального підтвердження надання грошових коштів. Після переїзду до [ADDRESS] в березні 2009 року він влаштувався на роботу до ПрАТ «Запорізький залізорудний комбінат», де працює і до теперішнього часу, а 16 вересня 2011 року зареєстрував шлюб із [PERSON], після чого третя особа - [PERSON] звернувся до нього із проханням про обмін кімнатами у спірній квартирі, на що він погодився. Нова, передана йому у користування кімната, також тривалий час була закрита та нею ніхто не користувався. Він продовжував на прохання позивача надавати кошти для сплати комунальних послуг, не вимагаючи від [PERSON] документального підтвердження надання грошових коштів. [INFO] у нього народився син [PERSON], після чого він із дружиною та сином пішли з будинку батьків його та почали винаймати житловий будинок [ADDRESS], де мешкають і на теперішній час. Власного житла Відповідач та його дружина на теперішній час не мають. Він дійсно не знімався з реєстрації в квартирі [ADDRESS], оскільки планує в майбутньому скористатись правом приватизації своєї частки в цій квартирі відповідно до положень ст. 65-1 ЖК України. Впродовж декількох останніх років безпосередньо він декілька разів пропонував позивачу передати в найм третім особам його кімнату в квартирі для компенсації частини витрат на її утримання, але позивач відмовилась, мотивуючи не бажанням присутності в квартирі сторонніх осіб. Враховуючи викладені обставини, [PERSON] вважає, що відсутні підстави для задоволення позову. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримала у повному обсязі та наполягала на його задоволенні. Додатково пояснила, що дійсно у позові помилково зазначено, що відповідач мешкав з [PERSON] у 2005 році, так як це насправді було у 2008 році. Водночас, несприятливих умов для проживання відповідачу вона не створювала, хоча заперечувала проти проживання у спірній квартирі [PERSON], так як остання на той час була неповнолітньою (17 років) та з нею виникали постійні сварки з побутових причин. З відповідачем вона не сварилася, а останній виїхав з квартири, так як прийняв сторону своєї майбутньої дружини. У подальшому їх відносини трохи покращилися, і з 2014 року вона їздила у гості до відповідача та його дружини у [ADDRESS]. Відповідач також, коли був у м. Запоріжжі, то практично завжди приїжджав до них додому, жодних перешкод у користуванні квартири, ні вона, ні [PERSON] не чинили. У [PERSON] спочатку були ключі від спірної квартири, а потім замок зламався та вона його змінила. Після цього, відповідач не просив нові ключі від квартири, а коли приїжджав, якщо її не було вдома, вона давала йому свої ключі. За комунальні послуги відповідач не сплачував. Жодного разу не було питань про вселення відповідача до квартири, так як [PERSON] постійно мешкає з родиною у [ADDRESS], має там роботу і не збирається переїжджати до м. Запоріжжя. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову на підставах, викладених у відзиві та додатково пояснив, що саме позивач у спірній квартирі у 2008 році створила такі несприятливі умови, через які неможливо було жити разом. Так, [PERSON] усіма способами виживала з квартири [PERSON], з якою він мешкав, постійно повчала останню, через, що у них виникали сварки. З позивачем у нього не було сварок, але за таких умов, він був вимушений у лютому 2009 року поїхали разом із [PERSON] до батьків останньої - у [ADDRESS], Василівського району. Перед тим, як виїжджати він зі [PERSON] забрали усі свої речі. У подальшому, він або особисто, або із дружиною приїжджав до спірної квартири. У нього були ключі від квартири, але потім він їх віддав позивачу, приблизно 5 років назад. Коли він бажав, то завжди міг попасти у квартиру. На цей час він з сім'єю постійно мешкає у [ADDRESS], має постійну роботу з березня 2009 року, повертатися до м. Запоріжжя не бажає, так як у місті буде важко знайти таку ж саму роботу, яка добре оплачується. З 2009 року він сплачував за комунальні послуги, що стосуються нарахування за одну особу у спірній квартирі. Грошові кошти надавав позивачу особисто в руки. Але сплачував не кожного місяця, а по 500-600 грн. 2-3 рази на рік. Він не планує проживати у цій квартирі, але вважає, що має право на приватизацію своєї частки. Також, він знає, що певний час позивач здавала його кімнату якимсь особам, але у нього на це згоди не питала. У 2009 році, коли він жив ще у спірній квартирі та перебував у відпустці, він попередньо з'їздив на майбутню роботу та домовився про влаштування, а після цього лише, приїхав додому, звільнився з роботи та виїхав з квартири. Третя особа у справі - [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити, при цьому зазначив, що він є рідним братом відповідача та сином позивача. Він підтверджує факти, викладені у позову, та повідомлені позивачем у судовому засіданні. Додатково пояснив, що відповідач у спірній квартирі не мешкає з 2009 року та не збирається на цей час в неї повертатися. Коли відповідач відмовив у наданні даних для оформлення субсидії, тоді і постало питання про визнання останнього як особу, яка втратила право користування. Грошових коштів при ньому відповідач [PERSON] для оплати за комунальні послуги не надавав. Суд, заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов до такого. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Відповідно до ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У квартирі [ADDRESS] на час розгляду справи зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7, 11, 20). Наймачем вказаної квартири є позивач - [PERSON] (а.с. 12). З 01.03.2009 року [PERSON] не проживає у спірній квартирі та мешкає без реєстрації у [ADDRESS]. На цей час відповідач, його дружина - [PERSON], шлюб між якими був укладений 16.09.20111 року та їх син - [PERSON], 2017 року народження, мешкають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Відповідач з 25.03.2009 року постійно працює на підприємстві з іноземними інвестиціями в формі закритого акціонерного товариства «Запорізький залізорудний комбінат» (а.с. 44). Вказані факти були встановлені у судовому засіданні та не оспорюються сторонами по справі. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно з ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше, як з підстав і порядку, передбачених законом. За змістом статті 107 Житлового кодексу України, наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Як роз'яснено у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Пункт 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року передбачає необхідність точного додержання норм Житлового кодексу України, маючи на увазі, що правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом їх інтересів. В судовому засіданні встановлено, що фактично [PERSON] не проживає у [ADDRESS] з березня 2009 року та не має у цьому житлі своїх речей. Доказів, які б вказували на те, що позивач чинила перешкоди відповідачу у проживанні у спірній квартирі, [PERSON] суду не надано. У березні 2009 року відповідач переїхав на постійне місце мешкання до [ADDRESS]. У вказаному населеному пункті він створив сім'ю і у 2017 році у подружжя [PERSON] народилася дитина. Відповідач 25.03.2009 року уклав трудовий договір на невизначений строк з підприємством ЗАТ «Запорізький залізорудний комбінат», яке розташоване у м. Дніпрорудне, Василівського району, Запорізької області. У період з 2009 р. по 2018 р. відповідач безперешкодно приїжджав до спірної квартири та йому не чинилися перешкоди у її користуванні. На цей час [PERSON] не має наміру повертатися у м. Запоріжжі та проживати у спірній квартирі. У суду також відсутні докази про сплату відповідачем за вказаний період за комунальні послуги. Таким чином, на думку суду, відповідач вибув на постійне проживання до іншого населеного пункту, тому існують усі підстави задовольнити позов та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved