Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

20 жовтня 2020 року [PERSON] звернулась до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики на загальну суму 323 345,30 грн. В обґрунтування cвоїх вимог зазначила, що 20 жовтня 2016 року вона передала відповідачу гроші в сумі 205 600 грн., що на день підписання договору згідно курсу валют НБУ є еквівалентом 8000 доларів США. Факт одержання грошей підтверджується власноручним підписом позичальника в договорі позики укладеної між сторонами 20 жовтня 2016 року. Відповідно до вищевказаного договору позики, позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику у повній сумі в строк до 20 жовтня 2017 року. На даний час мирним шляхом вирішити питання повернення боргу неможливо. З отриманої суми відповідач не повернув ні гривні, з його боку не проявлено зацікавленості чи ініціативи вжиття будь-яких заходів щодо повернення боргу, що змусило її звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою суду від 06 листопада 2020 року, відкрито провадження по вищезазначеному позову та вирішено розгляд справи проводити в загальному провадженні. Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2020 року вказаний позов було залишено без розгляду. Не погодившись з ухвалою суду позивачка звернулася з апеляційною скаргою та постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2021року ухвалу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2020 року скасовано, матеріали справи направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою від 13 травня 2021 року позовну заяву прийнято до провадження та розгляд справи продовжено в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 02 червня 2021 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] . Ухвалою суду від 14 липня 2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. Сторони у судове засідання не з`явились. Від позивачки [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Від відповідача, [PERSON] у запропонований йому ухвалою строк, відзиву на позов до суду не надходило. Про день, час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся зокрема шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової Влади України. Приймаючи до уваги те, що судом виконані вимоги щодо повідомлення відповідача про розгляд справи у спосіб передбачений законом та з огляду на те, що відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає, що є передбачені ст.ст. 280,281 ЦПК України підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі письмових доказів та у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору з власної ініціативи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави - ст. 2 ЦПК України. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, між [PERSON] та [PERSON] виникли правовідносини у зв`язку із укладенням між ними 20.10.2016 року договору позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данчук К.М. Відповідно до вищевказаного договору позики [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв у власність гроші у сумі 205 600 грн., що на день підписання договору згідно курсу валют НБУ є еквівалентом 8000 доларів США. Факт одержання грошей підтверджується власноручним підписом позичальника на цьому договорі в момент передачі йому суми позики. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику у повній сумі після спливу одного року, тобто 20 жовтня 2017 року. Після повного виконання зобов`язання позичальником за даним договором позикодавець зобов`язується також передати позичальнику примірник даного договору. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошей готівкою та підписання нею заяви (заяв) про отримання грошових коштів від позичальника, справжність підпису на яких має бути засвідчено нотаріусом то повернення позичальнику примірника даного договору від позикодавця. У разі відмови прийняти гроші позичальник має право внести суму в депозит нотаріуса. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. /а.с.7/ Згідно ст. ст. 526,530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У відповідності до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 545 ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.012 року, справа № 6-24ц. Крім того, згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Статтею 1049 ЦК передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і обов`язки відповідно до договору. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Зі змісту процитованої норми закону можливо зробити висновок, що договір позики може бути строковим або безстроковим. Якщо в договорі вказано, коли саме позичальник має повернути борг, то такий договір є строковим. Саме від моменту, коли позичальник має повернути борг, відраховуватиметься строк позовної давності (ст. 267 ЦК України) та нараховуватиметься пеня та інші штрафні санкції. У випадку, якщо в договорі не вказано строку повернення коштів, то він вважається безстроковим. В такому випадку для повернення коштів позикодавець має пред`явити вимогу позичальнику. Така вимога має бути зроблена письмово, вручена позичальнику особисто під розписку або надіслана цінним листом з описом та повідомленням про вручення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц зазначає, що «У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Це не суперечить правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 17.04.2019 у справі №519/654/17, від 20.04.2019 у справі №205/1680/15-ц. Із досліджених судом доказів, наданих позивачем вбачається, що відповідач зобов`язався повернути позикодавцеві позику у повній сумі (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) після спливу 1 року, тобто 20 жовтня 2017 року. Однак, до цього часу відповідач суму боргу не повернув. З огляду на викладене, враховуючи, що отримання відповідачем позики на загальну суму 205600 грн., що підтверджується змістом дослідженого судом оригіналу договору позики, а неповернення суми позики відповідачем за правилами ст. 545 ЦК стверджується наявністю у позивача оригіналу цього договору та тим, що вимог позивача він не спростував, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики від 20 жовтня 2016 року на загальну суму 205600 грн., що на день підписання договору згідно курсу валют НБУ є еквівалентом 8000 доларів США. Вимога позивача щодо стягнення з відповідача на його користь 3% річних та інфляційних витрат також підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно з частиною другою статті 625ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц зазначає: «Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У ч.2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Крім того обов`язок відповідача сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення вразі несвоєчасного повернення боргу, визначено у п. 7 дослідженого судом договору позики. Суд погоджується із розрахунком інфляційних витрат та трьох відсотків річних від простроченої суми боргу, що зроблений позивачем та не виходячи за межі позовних вимог вважає, що дані суми повинні бути стягнуті з відповідача у тому розмірі, як просила позивач у своєму позові та які розраховані нею станом 20 лютого 2020 року. Таким чином стягненню підлягають сума боргу, що становить 205600 грн., індекс інфляції в розмірі 103144,88 грн. та 14600,42 грн. - 3% річних від простроченої суми, а всього 323345,30 грн. Оскільки позов задовольняється у повному обсязі, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача мають бути стягнуті судові витрати в сумі 3233,50 грн. Щодо вжитих судом заходів забезпечення позову, необхідно зазначити, що відповідно до ч. 7,8 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved