Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

20 травня 2014 року [PERSON] звернувся у суд із позовом до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На обґрунтування зазначив, що є основним наймачем квартири [ADDRESS], в якій прописаний він та члени його сім'ї - дружина [PERSON], син [PERSON], колишня дружина сина [PERSON] з онуком [PERSON], [INFO]. Однак після розірвання шлюбу відповідачка з весни 2010 року не проживає в квартирі без поважних причин. Посилаючись на підстави, передбачені ст. 72 ЖК України, просив задовольнити позов і визнати невістку такою, що втратила право користування житлом за вказаною адресою. В судовому засіданні позивач позов підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, наполягав на його задоволенні. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про явку до суду була повідомлена належним чином відповідно до ч.3 ст.76 ЦПК України, про що свідчать зворотні дані, які знаходяться в матеріалах справи. Згідно зі ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або, якщо зазначені ним причини визнані судом неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже зі згоди позивача суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Представник третьої особи Комунального підприємства «Керуюча компанія Петровського району м. Донецька» у судовому засіданні проти позову не заперечувала, полагаючись на розгляду суду. Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, свідків, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Приймаючи рішення по справі, що розглядається, суд виходив з вимог ст. 60 ЦПК України, яка регламентує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, крім випадків, коли мають місце підстави звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач неодноразово викликався в судові засідання, будучи своєчасно та належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, заперечень на позов суду не надіслав. Отже, дотримуючись принципу диспозитивності, передбаченого ст.11 ЦПК України, суд розглядає дану цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів. Відповідно до правил статей 71, 72 ЖК України наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зокрема, вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. У п. 10 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням /ст. 71 ЖК/, необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності /перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо/ суд може продовжити пропущений строк. В судовому засіданні встановлено, що наймачем квартири [ADDRESS]. є [PERSON]. Окрім нього, на спірній житловій площі прописані його дружина [PERSON], син [PERSON] та колишня невістка [PERSON] з онуком [PERSON], [INFO] (а.с.5). Як вбачається із матеріалів справи і стверджується належними доказами, відповідачка [PERSON] та її син [PERSON] не проживає у спірній квартирі (а.с.6). Після розірвання шлюбу, переїхала жити до своєї мати до Москви. Комунальні послуги не сплачувала і не сплачує до цього часу. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знайома з родиною [PERSON] більш 20 років,є сусідкою. У 2007 році [PERSON] одружився з [PERSON] та почали проживати в квартирі батьків. Приблизно на початку 2010 року відповідачка разом з сином поїхала до Москви до своєї матері. З цього часу вона її у спірній квартирі не бачила. Перешкод у користуванні вказаним житлом [PERSON] їй не чинив. Свідок [PERSON] суду пояснила, що родину позивача знає більш 20 років, є сусідкою. У 2007 році син [PERSON] одружився на відповідачці, та разом з нею почав жити в квартирі батьків, де народився малолітній [PERSON]. Приблизно з початку 2010 року відповідачка разом з сином поїхала до Москви до своєї матері. З цього часу вона її у спірній квартирі не бачила. Перешкод у користуванні вказаним житлом [PERSON] їй не чинив. Доказів того, що відповідачка не втратила інтересу до спірної квартири, остання суду не надала. За таких обставин підстав, приймаючи до уваги, що відповідачка в судове засідання не з'явилась та не надала суду відомості про наявність в неї поважної причини не проживання в спірній квартирі, суд вважає, що остання втратила право користування спірним жилим приміщенням. Враховуючи те, що [PERSON] з моменту його народження проживав з батьками, а в подальшому продовжує проживати з матір'ю [PERSON], суд приходить до висновку, що місцем проживання малолітнього [PERSON] слід визначити за місцем проживання його матері, а тому він втратив право користування спірним жилим приміщенням, оскільки не проживав там понад 6 місяців без поважних причин. На підставі викладеного,

Outcome: approved