Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

20.03.2018 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів. В позовній заяві вказує, що рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 10.06.2013 року по цивільній справі №189/947/13-ц з [PERSON] було стягнуто аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дитини, [PERSON], [INFO], в розмірі твердої грошової суми 100 грн. Між тим, грошових коштів, що стягуються з відповідача згідно рішення суду, позивачці не вистачає для утримання дитини, оскільки значно збільшився прожитковий мінімум для дитини відповідного віку та підвищено ціни на всі основні продукти харчування. Окрім того, до діючого законодавства України внесені зміни стосовно мінімальних сум стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. В зв'язку з чим, [PERSON] просить змінити розмір аліментів, які стягуються із [PERSON] на її користь на утримання неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO], зі 100,00 грн. щомісячно на стягнення аліментів твердою грошовою сумою в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою суду від 21.03.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та по справі призначено підготовче судове засідання. У підготовче судове засідання позивачка не з'явилась, надала письмову заяву, в якій просила справу розглянути у її відсутність, підтримує заявлені вимоги у повному обсязі. Не заперечує проти ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні, у зв'язку з визнанням позову відповідачем. Відповідач в підготовче судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Згідно ч.1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Враховуючи, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає доцільним ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно копії виконавчого листа Покровського районного суду Дніпропетровської області від 10.06.2013 року з [PERSON] щомісячно стягуються на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини, [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 100 грн., починаючи з 31.05.2013 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.4). Як вбачається з копій довідок про отримання аліментів №332/03-53/4 від 31.05.2016 року, №489/13.39-65 від 17.10.2017 року та №486/13.39-65 від 17.10.2017 року, виданих відділом ДВС Покровського РУЮ у Дніпропетровській області, [PERSON] сплатив на користь [PERSON] аліменти за період з 01.12.2015 року по 31.05.2016 рік - 1200 грн.; за період 01.01.2016 року по 31.12.2016 рік - 2400 грн.; за період з 01.01.2017 року по 31.09.2017 рік - 1800 грн. (а.с.5,6). Так, обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов'язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Стаття 18 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 pоку встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Відповідно до ст.27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інших обставин, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до п.п.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, враховуючи визнання відповідачем позову, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, рівність обов'язку батьків щодо утримання дитини, матеріальне становище сторін, суд вважає що є підстави для задоволення позовних вимог та зміни способу та розміру стягнення визначених раніше судом аліментів, а саме з 100 грн. на стягнення аліментів твердою грошовою сумою в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст.191 Сімейного Кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. На підставі п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення, в частині стягнення аліментів. Згідно зі ст.ст. 180-182, 183, 191 Сімейного Кодексу України та

Outcome: approved