Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

20. 11. 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] зазначив, що 15 вересня 2014 року між ним, як позикодавцем та [PERSON], як позичальником укладено договір позики, згідно якого [PERSON] під розписку отримав від нього грошові кошти у сумі 23930 грн. 00 коп. та зобов'язався повернути дану суму, але до теперішнього часу свої зобов'язання не виконав. В зв'язку із викладеним, просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у сумі 23930 грн. 00 коп. До початку проведення судового засідання представник позивача [PERSON] [PERSON] надала суду заяву, в якій зазначила, що заявлені вимоги підтримує повністю, просить суд здійснити розгляд справи за її відсутності. Не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надавав. З урахуванням положень ст. ст. 169, 224 ЦПК України та думки позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 15 вересня 2014 року позивач [PERSON], як позикодавець, надав в борг позичальнику [PERSON], тобто відповідачу грошові кошти у сумі 23930 грн. 00 коп., а відповідач зобов'язався повернути вказану грошову суму позивачу. Позивач надав відповідачу-позичальнику обумовлену суму позики, що підтверджується розпискою від 15. 09. 2014 року, наданою [PERSON] У справі №6-63цс/13 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Як передбачено ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Отже, позичальник зобов'язаний виконувати договір позики у відповідності до його умов та вимог закону. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Оскільки відповідач повинен був повернути суму позики шляхом повернення позикодавцю [PERSON] грошової суми у розмірі 23930 грн. 00 коп., проте не виконав умов договору позики щодо повернення коштів у зазначеному порядку, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про стягнення суми боргу підлягають задоволенню, як належним чином обґрунтовані та підтверджені належними доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного, постанови Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс/13, ст. ст. 526, 625, 629, 1046, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved