Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

20 червня 2014 р. до суду надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на майно. Заочним рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2014 р. позовні вимоги задоволено. 28 жовтня 2019 р. до суду надійшла заява [PERSON] про перегляд заочного рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2014 р. Ухвалою суду від 12 лютого 2020 р. заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення скасовано та призначено справу до судового розгляду. У своїй позовній заяві позивач вказує, що відповідно до укладеного договору № DNM0AN14479324 від 23 вересня 2008 р. [PERSON] отримав кредит кредит у розмірі 56992,23 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.09.2013 р. ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язання за вказаним вище кредитним договором перед відповідачем виконав у повному обсязі, а саме надав кредитні кошти у розмірі 56992,33 грн. У порушення норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановлені договором строки. У зв`язку із зазначеним порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 30 травня 2014 р. має заборгованість 263429,44 грн., яка складається з наступного: - 61188,96 грн. - заборгованість за кредитом; - 32296,93 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом - 7309,57 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; - 149851,63 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; - 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); - 12532,35 грн. - штраф (процентна складова). В забезпечення виконання зобов`язань за кредитно-заставним договором відповідач надав в заставу автомобіль ВАЗ модель [NUMBER] , 2008 року випуску, легковий седан-В, № кузова/шасі [NUMBER] , реєстраційний номер[NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] . Тому звернувся до суду і прохає в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором вилучити у відповідача та передати в заклад позивачу предмет застави - вказаний легковий автомобіль, комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Звернути стягнення на предмет застави - автомобіль, що належить відповідачу, шляхом продажу вказаного автомобіля позивачем. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву, в якій прохав розглянути справу без його участі. Відповідач та його представник в судовому засідання прохали у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що легковий автомобіль відповідача продано і кошти перераховано банку. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ст. 12 ЦПК). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи предмет спору в даній справі та заявлені межі позовних вимог, суд розглядає справу в межах наявності та достатності підстав для звернення стягнення з відповідача вказаного легкового автомобіля, правомірності його утворення та існування. Вказане відповідає вимогам ст. 129 Конституції України та закріпленим в ній основним засадам судочинства. Позиція позивача зводиться до того, що відповідач відповідно до укладеного з позивачем 23.09.2008 р. договору отримав кредит у розмірі 56992,33 грн. та в забезпечення виконання зобов`язання надав позивачу в заставу легковий автомобіль. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно ч. 1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про заставу», за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано. (ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про заставу»). Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом, або договором застави (ч. 6 ст. 20 ЗУ «Про заставу»). Згідно з договором застави, звернення стягнення та реалізація предмету застави здійснюється відповідно до чинного законодавства та цього договору, у тому числі шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладання заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені заставодавця. Дійсно, відповідачем підписано кредитно-заставний договір № DNM0AN14479327 від 23.09.2008 р. Разом із тим, в матеріалах цивільної справи міститься Акт про проведені електронні торги з реалізації автомобіля марки ВАЗ модель 21154, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] , що належить [PERSON] . (а. с. 66). Також відповідачем надано Акт прийому автомобіля ВАЗ 21154-110-20 державний номер [NUMBER] , 2008 року випуску, що знаходиться в заставі в ПАТ КБ «Приватбанк» згідно кредитного договору № DNM0AN14479324 від 23 вересня 2008 р., [PERSON] , який допустив прострочення кредиту. (а. с. 139) Позивачем, АТ КБ «ПриватБанк», не надано суду доказів неотримання вказаного автомобіля та неотримання коштів від його реалізації. За вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд звертає свою увагу на ту обставину, що позивачем в порушення ст. 81 ЦПК України, не надано доказів неотримання від відповідача предмета застави. Суд вважає, що доводи позивача, з приводу того, що відповідачем не погашено суму заборгованості, у тому числі переданням предмета застави, не варті уваги, оскільки, із Акту прийому позивачем легкового автомобіля відповідача (предмета застави) та Акту про проведені електронні торги вбачається виконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем. Окрім того, на час розгляду справи судом, позивачем не було надано доказів, які б спростовували обставини, зазначені відповідачем. Наданий же позивачем до матеріалів позовної заяви розрахунок заборгованості за кредитно-заставним договором DNM0AN14479324 від 23 вересня 2008 р. не є належним та допустимим доказом наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі, оскільки по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог. Розрахунок заборгованості, сам по собі не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру, а також укладення кредитного договору, оскільки нічим іншим не підтверджується і його правильність неможливо перевірити. Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Разом із тим, в матеріалах справи міститься лише нічим не обґрунтований розрахунок заборгованості, а отже в силу принципу змагальності сторін, визначеного ст. 12 ЦПК України, позивач мав надати належні та допустимі докази надання відповідачу грошових коштів за кредитним договором та розміру заборгованості у випадку її наявності, чого ним зроблено не було. За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 43 Цивільного процесуального кодексу України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. Суд наголошує на тому, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, повинні бути виключно належними та допустимими. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Згідно ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд виходить з того, що ч. 5 ст. 177 ЦПК України передбачено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. З урахуванням викладеного суд відмовляє у задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed