Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

20.04.2021 позивачка звернулась до суду з даним позовом до відповідача, у якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України доньки [PERSON] у супроводі матері [PERSON] , без згоди батька [PERSON] в країну Туреччина. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого у них народилась донька [PERSON] , [INFO] .. Рішенням суду від 15.04.2021 шлюб між ними розірвано. Вони із донькою проживають окремо. Вказала, що дитина хворіє, потребує оздоровчого відпочинку. Вона неодноразово зверталась до відповідача за дозволом на виїзд дитини за межі України, письмово та усно. Однак останній не надавав такого дозволу у добровільному порядку. Вважає, що відповідач порушує її права як матері , а також права й інтереси дитини на повноцінний всебічний розвиток та оздоровлення. 05.05.2021 у справі було відкрито провадження. 24.05.2021 позивача подала заяву про зміну позовних вимог, в яких вказала, що просить надати дозвіл на виїзд дитини за кордон в Країну Туреччина з 20.05.2022 по 20.06.2022. 24.05.2021 позивачка подала заяву про розгляд справи у її відсутності. 25.05.2021 відповідач подав клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із наміром укласти угоду із адвокатом для представництва його інтересів в суді. 25.05.2021 підготовче судове засіданні відкладалось за клопотанням відповідача. Ухвалою від 08.06.2021 підготовче провадження закрито, справу було призначено до судового розгляду по суті на 13.07.2021. 13.07.2021 представник відповідача подав суду письмові пояснення, в яких вказав, що позивачка разом із дитиною їздила за кордон на відпочинок у травні-червні 2021 року, про що відповідач не заперечував. Тому, вважає, що в даній справі відсутній спір, а подача позову зумовлена неприязними відносинами між сторонами. Крім того вказав, що позивачка не зверталась до відповідача із проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон. Просив відмовити у позові та проводити розгляд справи у відсутності сторони відповідача. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін та відповідно до ст.247 ЦПК України, без фіксування судового процесу. Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Розгляд справи призначався на 13.07.2021, повне судове рішення в порядку ч.6 ст.259 ЦПК України складено 15.07.2021. Розглянувши заяви сторін, оцінивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.10.2011, який було в подальшому розірвано на підставі рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 15.04.2021. Під час подружнього життя у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про її народження. Як вбачається з довідки про склад сім`ї №6720 від 19.04.2021 позивачка зареєстрована та проживає разом із донькою у квартирі по [ADDRESS] . Копіями довідок КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги м.Червонограда» стверджується, що дитина має потребу у домашньому догляді та має статус «дитина-інвалід». З копії характеристики від 12.04.2021 встановлено, що позивачка з 17 вересня 2012 року працювала на посаді діловода відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Червоноградського міського управління юстиції Львівської області, з 16 червня 2014 року працювала на посаді державного реєстратора реєстраційної служби Червоноградського міського управління юстиції Львівської області, з 5 жовтня 2015 року на посаді державного реєстратора відділу державної Реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, легалізації єднань громадян та засобів масової інформації Червоноградського міського управління юстиції Львівської області, з 06 березня 2017 року на посаді провідного спеціаліста Франківського районного у місті Львові відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, а з 28 грудня 2019 року працює провідним спеціалістом Франківського районного у місті Львові відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів). За час роботи в органах юстиції [PERSON] зарекомендувала себе як добросовісний та дисциплінований працівник, сумлінно ставиться до роботи. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно із ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини за вимогами статті 157 СК України вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ч.2 ст.ст.313 фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересування по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ч.2 ст.4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» № 3857-XII від 21.01.1994, який регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері, оформлення проїзного документу дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27.01.1995 № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Позивачка вказала, що неодноразово зверталась до відповідача з проханнями надати дозвіл на виїзд дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення. Однак останній часто відмовляв, чим ставив її у незручне становище. Зі слів позивачки, відповідач добровільно не надає нотаріально посвідченої згоди, у зв`язку із чим у них виникають суперечки. Представник відповідача стверджує, що спір відсутній, так як позивачка у травні-червні поточного року перебувала з дитиною за межами України і відповідач надав дозвіл. Однак наведені обставини не спростовують факту наявності спору, оскільки у разі наявності добровільної згоди батька , позивачка не зверталась би з даним позовом до суду. Крім того останній жодними належними та допустимими доказами не спростував підставність позовних вимог. Суд вважає переконливими та такими, що не викликають сумніви, твердження позивача, що поїздки здійснюватимуться для оздоровлення та відпочинку дитини на короткий термін, без мети постійного проживання за межами України, тобто без порушення прав відповідача. Враховуючи вище викладене, суд вважає позов обґрунтованим та підставним, задоволення позовних вимог не порушуватиме прав сторін та сприятиме інтересам їхньої неповнолітньої доньки.

Outcome: approved