Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

20 жовтня 2020 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Мотивують вимоги тим, що позивачі є власниками в рівних долях об`єкту нерухомого майна, а саме 195/1000 частин квартири [ADDRESS] . Квартира належить позивачам на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. В 1997 році квартира перебувала у комунальній власності. Основним квартиронаймачем була [PERSON] , яка уклала з [PERSON] договір про здачу житлового приміщення в піднайом. На підставі цього відповідач зареєстрував своє місце проживання за адресою місцезнаходження квартири. Не зважаючи на реєстрацію у квартирі, відповідач не проживає у квартирі на теперішній час, житловою площею не цікавиться, жодних претензій з цього приводу не заявляв, що підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 20.09.2020 року. Ухвалою від 30 жовтня 2020 року по справі відкрито провадження, встановлений розгляд справи в порядку спрощеного провадження. 27 січня 2021 року від представника позивачів адвоката Шпак М.П. надійшла заява про розгляд справи за відсутності. Не заперечувала проти заочного розгляду справи. Учасники справи в судове засідання не з`явились, про день місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, відзив не надавався. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце судового засідання сповіщався належним чином, про поважність причин не явки суд не повідомив. Судом справа розглянута за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів в заочному порядку відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, на підставі наявних у матеріалах справи доказів, суд вважає що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є власниками в рівних долях 195/1000 частин квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради 06.09.2006 року на підставі розпорядження № 196587 від 06.09.2006 року та зареєстрованого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 11.12.2006 року, реєстраційний номер 7664297. В 1997 році квартира перебувала у комунальній власності. Основним квартиронаймачем була [PERSON] . Яка уклала з [PERSON] договір про здачу житлового приміщення в піднайом (а.с. 18). На підставі цього відповідач зареєстрував своє місце проживання за адресою місцезнаходження квартири, а саме: [ADDRESS] , що підтверджується Відомостями № Т1-202415-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, наданою Департаментом адміністративних послуг Одеської міської ради 05.10.2020 року (а.с. 8). Не зважаючи на реєстрацію у квартирі, відповідач не проживає у квартирі з 1997 року по теперішній час, житловою площею не цікавиться, що підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 20.09.2020 року, підписаним особами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які проживають поруч (а.с. 7). Отже, встановлені обставини свідчать, що на даний час, реєстрація відповідача за вказаною адресою перешкоджає позивачам повністю реалізувати своє право власності на свою квартиру. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Згідно із ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб. Положення статті 317 Цивільного кодексу України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. Частиною другої статті 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Суд встановив, що реєстрація відповідача в квартирі, яка є приватною власністю позивачів, створює перешкоди у користуванні останніх своїм майном, що є прямим порушенням статті 319 Цивільного кодексу України. Таким чином, оскільки реєстрація відповідача в квартирі позивачів, створює для останніх перешкоди у користуванні своєю власністю, а відповідач не проживає у спірній квартирі, суд доходить висновку, що [PERSON] має бути визнаний таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved