Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

21.05.2020 до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] з вимогами, які остаточно ним уточнені у заяві від 02.11.2020 в наступній редакції: визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] як обов`язкову частку у спадщині та на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер 6321710100:01:009:0177, розташованих по [ADDRESS] , після смерті [INFO] [PERSON] . В обґрунтування позову зазначив, що [INFO] померла мати [PERSON] . Після її смерті залишилася спадщина, яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки. Спадоємцями після смерті матері є він та [PERSON] . При зверненні до нотаріальної контори йому стало відомо про те, що мати за життя заповідала житловий будинок [PERSON] . Згоди з відповідачем щодо часток у праві на спадкове майно не дійшли, у зв`язку з чим змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, без фіксування судового процесу технічними засобами фіксування, на задоволенні уточнених позовних вимог наполягав. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. У заяві від 22.10.2020 просив відкласти розгляд справи для укладення мирової угоди, за умовами якої визнати за ним право власності на 3/4 частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель в порядку спадкування за заповітом після смерті матері та на 1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер 6321710100:01:009:0177, розташованих за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті матері. Даною заявою відповідач фактично визнав уточнені позовні вимоги [PERSON] . Розгляд справи проведено за відсутності сторін та інших осіб, які беруть участь у справі за правилами ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, дійшов наступного. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 8) Спадкоємцями після смерті [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . Факт родинних відносин між [PERSON] , [PERSON] та померлою [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с. 9, 46) Після смерті [PERSON] залишилася спадщина у вигляді житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1388, [PERSON] належить половина вказаного житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що розташований на земельній ділянці площею 600 м кв (а.с. 10) Згідно свідоцтва про право власності, посвідченого державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1386, [PERSON] належить право власності на 1/2 частину в спільному сумісному майні, придбаному подружжям під час шлюбу з 1952 року, що розташований на земельній ділянці площею 600 м кв (а.с. 11) З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що [PERSON] на підставі рішення Зміївської міської ради Зміївського району Харківської області ХХХ сесії VІІ скликання від 27.04.2018 належить земельна ділянка, кадастровий номер 6321710100:01:009:0177, площею 0,058 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 12) На випадок смерті [PERSON] залишила заповіт, посвідчений державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори 13.06.2000 та зареєстрований в реєстрі за № 1-1391, яким житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] ) заповідала синові [PERSON] (а.с. 48) Таким чином, між сторонами виник спір щодо права позивача на обов`язкову частку у спадщині відповідно до вимог статті 1241 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом право на спадкування одержують спадкоємці за законом (стаття 1223 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Сутність права на обов`язкову частку полягає у тому, що на користь осіб, визначених у частині першій статті 1241 ЦК України, відкривається спадщина у вигляді половини від тієї частки, право на яку б належало їм при спадкуванні за законом, незалежно від того, яким є зміст заповіту. При розрахунку обов`язкової частки у спадщині слід виходити з того, що розмір усієї спадщини береться за одиницю, а частка спадкоємця за законом визначається шляхом поділу усієї спадщини на кількість спадкоємців за законом, які закликаються до спадкування, тобто тих, на користь яких відкрилася спадщина. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в редакції, що діяла на час смерті спадкодавця, непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсійний вік для чоловіків встановлений 60 років. Аналогічне положення також містить стаття 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в частині першій статті 1241 ЦК України щодо права на обов`язкову частку у спадщині, Конституційний Суд України у рішенні від 11 лютого 2014 року № 1-рп/2014 (справа про право на обов`язкову частку у спадщині неповнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця), виходив з положень частини третьої статті 75 СК України, яка відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III групи, а також положень пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний», а саме частину четверту статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» та абз. 17 частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та вирішив, що «в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 ЦК України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку незалежно від групи інвалідності. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 303/674/17. Відповідно до положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, судом встановлено, що позивач на момент смерті матері [PERSON] досяг пенсійного віку, встановленого законом, є пенсіонером, а тому є непрацездатним, а отже згідно частини першої статті 1241 ЦК України, як непрацездатний, має право на обов`язкову частку у спадщині. Щодо позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частинку земельної ділянки, яка заповітом не охоплена, суд керується наступним. Відповідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Згідно з ч. 1 ст. 1245 ЦК України, частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом. У відповідності до ст. 186 ЦК України, річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до частини 1 статті 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Таким чином, ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У зв`язку з тим, що вищевикладеним, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в порядку, передбаченому п.1 ч. 2 ст. 49 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України, оскільки визнання відповідачем позову на будь-якій стадії судового процесу не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Outcome: approved