Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-30 00:00:00

20 жовтня 2017 року позивач звернувся до суду із уточненим в ході судового засідання позовом до ТОВ «Скат-Центр» про стягнення заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що з 16 травня 2013 року він працював на посаді охоронника шостого управління в Товаристві «Скат-Центр». 08 червня 2017 року його було звільнено за угодою сторін, згідно п.1 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу № 653 від 08 червня 2017 року. На час звільнення відповідач мав перед ним заборгованість по виплаті заробітної плати за період з 01 лютого 2017 року по 08 червня 2017 року, яка складала 19 126,46 гривень. В уточненій позовній заяві зазначив, що сума середнього заробітку за період затримки розрахунку з 08 червня 2017 року по 09 січня 2018 року становить 29 305,12 гривень, а саме: червень 2017 року - 14 робочих дня, липень 2017 року - 21 робочих дня, серпень 2017 року - 22 робочих дня, вересень 2017 року - 21 робочий день, жовтень 2017 року - 21 робочий день, листопад 2017 року - 22 робочих дня, грудень 2017 року - 20 робочих дня, січень 2017 року - 5 робочих днів. Позивач письмово звертався до відповідача щодо проведення розрахунку із ним, надання копії наказу про звільнення, довідки про заборгованість по заробітній платі та інших компенсаційних виплат, але вимоги позивача відповідачем були проігноровані. Просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 01 лютого 2017 року по 08 червня 2017 року у сумі 19 126,46 гривень, середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 08 червня 2017 року по 09 січня 2018 року у сумі 29 305, 12 гривень, індексацію заробітної плати у сумі 1 609,79 гривень, вихідну допомогу у сумі 3 914,06 гривень, моральну шкоду у сумі 5 000 гривень, а також судові витрати. Позивач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, до судового засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, а також про розгляд справи без його участі (а.с. 102). Окрім того, 29 травня 2018 року від позивача на адресу суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 19 126 гривень 46 копійок, середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 08 червня 2017 року по 09 січня 2018 року у сумі 48 574 гривень 24 копійок, індексацію заробітної плати у сумі 2 759 гривень 34 копійок, суму вихідної допомоги у сумі 3 914 гривень 06 копійок, моральну шкоду у сумі 5 000 гривень та судові витрати (а.с.103-106). Відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовою кореспонденцією в матеріалах справи, до судового засідання не з'явився, заяв про розгляд справи у свою відсутність не надав (а.с. 80, 94). На підставі п. 9 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, але в судове засідання не з'явився без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив на позов та позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у ній даних чи доказів. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив наступне. Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 3, 4 ст. 77 ЦПК України). В силу вимог ч.1 ст.78 ЦПК України, допустимими є докази, що одержані відповідно до порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), в судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності. Судом встановлено, що [PERSON] з 16 травня 2013 року працював на посаді охоронника шостого управління у ТОВ «Скат-Центр», що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] від 24 липня 1985 року (а.с.6-7). 08 червня 2017 року позивача звільнено з посади за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України, на підставі наказу № 653 від 08 червня 2017 року (а.с.6-7). Відповідно до довідки персоніфікованого обліку ОК-5 загальна сума доходу [PERSON] за 2013 рік складає 47 941,12 гривень, за 2014 рік - 43 262,20 гривень, за 2015 рік - 48 639,28 гривень, за 2016 рік - 56 446,06 гривень та за 2017 рік - 23 810,42 гривень (а.с.84-85). Згідно довідки про доходи від 02 травня 2018 року сума доходу [PERSON] за за перший квартал 2017 року становить 14 873,22 гривень, за другий квартал 2017 року становить 8 937,20 гривень (а.с.95). 12 жовтня 2017 року позивачем було направлено на адресу ТОВ «Скат-Центр» письмове звернення щодо проведення розрахунку та виплати належних йому при звільненні сум, але відповіді він не отримав (а.с.41). Згідно із ст. ст. 21,43 Конституції України, ст. ст. 94, 115 КЗпП України, ст. ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Справи щодо захисту порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин, за положеннями ст. 19 ЦПК України розглядаються судами у порядку цивільного судочинства. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно- правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Відповідно до ст. 115 КЗпП України - заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1993 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Як зазначив [PERSON] у позовній заяві, при звільненні з ним не провели розрахунок та не виплатили всі належні до виплати суми, що підтверджується вказаними вище доказами, які містяться в матеріалах справи. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем, суд враховує, що позивач був звільнений 08 червня 2017 року, у зв'язку із чим розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з дня звільнення позивача, що відповідає положенням ст.116 КЗпП України. Отже, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з 08 червня 2017 року по 09 січня 2018 року (по день фактичного розрахунку). Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно пункту 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року по справі № 6-195цс134. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Із розрахунку позивача, який перевірено судом, загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає 29 305,12 гривень (200,72 гривень - середній заробіток х 146 робочих дні), які суд вважає стягнути з відповідача за період з 08 червня 2017 року по 09 січня 2018 року. Щодо вимоги про стягнення з ТОВ «Скат-Центр» індексації заробітної плати, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078. Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру. Структуру заробітної плати визначено у ст.2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713. Таким чином, індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 4 ЗУ Про індексацію грошових доходів населення від 3 липня 1991 року № 1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка (в редакції до 24 грудня 2015 року). Як зазначено у ст.2 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, до таких доходів відноситься оплата праці (грошове забезпечення). Аналогічне міститься у Порядку проведення індексації грошових доходів населення, який затверджено постановою КМУ від 17 березня 2003 року № 1078 (в редакції до 24 грудня 2015 року). Відповідно до п. 4 зазначеного Порядку індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків. Згідно п. 5 вказаного Порядку у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації (в редакції до 24 грудня 2015 року), при цьому індексація сплачується пропорційно відпрацьованому часу. Відповідач, починаючи з лютого 2017 року не нараховував та не сплачував індексацію заробітної плати, базовий період не змінювався, підвищення заробітної плати (окладу, тарифу) не було, у зв'язку з чим утворилась заборгованість за період з лютого 2017 року по червень 2017 року. Суд погоджується із розрахунком позивача, який судом перевірений та, як встановлено судом, проведений відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, який затверджено постановою КМУ від 17 березня 2003 року № 1078. Отже з відповідача необхідно стягнути на користь позивача індексацію заробітної плати у сумі 1 609,79 грн. При цьому суд зауважує, що питання індексації заробітної плати та компенсації неодноразово розглядалося Конституційним Судом України, де він в своїх рішеннях (справа 1-13/2013 від 15 жовтня 2013 року; 1-18/2013 від 15 жовтня 2013 року) визначив наступне: «Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нараховувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду про стягнення належної йому заробітної плати». Щодо вимоги про стягнення з ТОВ «Скат-Центр» вихідної допомоги, суд виходить з наступного. Згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору працівникові виплачується вихідна допомога зокрема внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Вихідна допомога, яку необхідно стягнути з відповідача на користь позивача, складає 3 914,06 грн. (190,93 грн. (середньоденна заробітна плата) х 20,5 (середньомісячна кількість робочих днів у розрахунковому періоді). Що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 5 000 гривень суд зазначає наступне. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (правова позиція ВСУ у справі № 6-788цс16). На підставі цього та приймаючи до уваги, що позивача було звільнено в червні 2017 року, а станом на час розгляду даної справи пройшло більше 10 місяців, при цьому заборгованість зі сплати заробітної плати не виплачена протягом цього періоду, суд вважає, що вказане призвело до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих зв'язків, та враховуючи тривалість страждань позивача та беручи до уваги співмірність, приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди частково в розмірі 1 000 грн. Щодо уточнення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі у сумі 19 126 гривень 46 копійок, середнього заробітку за період затримки розрахунку за період з 08 червня 2017 року по 09 січня 2018 року у сумі 48 574 гривень 24 копійок, індексації заробітної плати у сумі 2 759 гривень 34 копійок, суми вихідної допомоги у сумі 3 914 гривень 06 копійок, моральної шкоди у сумі 5 000 гривень та судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Згідно ч. 5 ст. 49 ЦПК України, у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду. Як слідує з п. 9 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Пунктом другим частини першої статті 274 ЦПК України передбачено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи що виникають з трудових відносин. Отже, суд не приймає до уваги заяву про уточнення позовних вимог від 29 травня 2018 року, оскільки вона була надіслана до суду після першого судового засідання та позивачем не долучено до матеріалів справи доказів направлення даної заяви відповідачу, що суперечить вимогам ст. 49 ЦПК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов'язані із розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Частина 6 статті 141 ЦПК України вказує про наступне, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В судовому засіданні встановлено, що позивача при зверненні до суду із даним позовом звільнено від сплати судового збору, отже з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 352 гривень 40 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial