Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

21 липня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що позивачка є власником зазначеного будинку, в якому зареєстроване місце проживання відповідачів, які протягом тривалого часу не проживають в будинку, але добровільно не бажають зняти з реєстрації місце проживання. З посиланням на ст. 391 ЦК України, ст. 71,72, 156 ЖК України просила суд позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, просила позов задовольнити. Відповідачі пояснили, що дійсно не проживають у спірному будинку приблизно три роки, живуть по [ADDRESS] . Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оголосивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Місце проживання відповідачів було зареєстровано за зазначеною адресою. Відповідачі у спірному домоволодінні не проживають. Обґрунтовуючи позов, позивачка посилалась на те, що реєстрація відповідачів у спірному будинку перешкоджає її вільному користуванню та розпорядженню належним їй будинком. За змістом частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Судом встановлено, що відповідачі тривалий час не проживають у будинку та не є членами сім`ї позивача в розумінні ст. 3 СК України. Отже, право відповідачів на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника. Крім того, у судовому засіданні встановлено, що на даний час відповідачі проживають за адресою: [ADDRESS] . З огляду на зазначені положення законів, суть спірних правовідносин, мету захисту прав позивачки, суд вважає, що право [PERSON] порушене і підлягає захисту у вибраний нею спосіб, а тому відповідачів слід позбавити права користування житловим приміщенням. На підставі такого рішення останню буде можливо зняти з реєстрації місця проживання.

Outcome: approved