Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

19 лютого 2020 року позивачка, [PERSON] , звернулась до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із позовом, де просить ухвалити судове рішення, яким визнати поширену відповідачкою [PERSON] , [INFO] , інформацію в соціальній мережі Інтернету «Фейсбук», на особистій сторінці « [PERSON] » користувача мережі у статті від [INFO] о 14.50 год. - недостовірною та такою, що принижує гідність, честь та ділову репутацію [PERSON] ; зобов`язати [PERSON] не пізніше одного місяця з моменту оголошення рішення суду у даній справі розмістити на особистій сторінці відповідачки [PERSON] в соціальній мережі Інтернету «Фейсбук» текст судового рішення, а також інформацію, що спростовує статтю від 05.02.2020 року в такому ж самому об`ємі та таким же самим видом та розміром шрифту і не видаляти протягом року з моменту винесення рішення; стягнути з відповідачки на відшкодування моральної шкоди 50 000 грн. та судові витрати. В обґрунтування позову вказує, що вона є головою ОСББ «Франко, 48». [INFO] о 14.50 год. в соціальній мережі Інтернету «Фейсбук» на особистій сторінці користувача мережі « [PERSON] » відповідачкою [PERSON] було оприлюднено публікацію наступного змісту: « В Желтых водах Днепропетровской обл. Местные власти во главе мера организовали мошенническую схему массового отжима не движемого имущества жителей города! Болиее 300 квартир! Деньги за продажу или распределений квартир делят между собой! Не смотря на Решение местного суда отмены «заочного решения» все же не законно выписывают жителей! И пытаются отобрать кварнтиры. В мошенническую групировку входят: мер [PERSON] , старший спецыалист юр.отдела [PERSON] , частный нотариус [PERSON] , Б/У председатель «ОСББ Франко48» [PERSON] , главный спецыалист Желищьнокомунального департамента [PERSON] и другие подкупные власти! ОБРАЩАЮСЬ КО ВСЕМ ЖИТЕЛЯМ УКРАИНЫ, РАЗМЕСТИТЬ ЭТУ СТАТЬЮ! ПУСКАЙ УКРАИНА ЗНАЕТ СВОИХ «ГЕРОЕВ-МОШЕННИКОВ» з використанням особистих фотографій громадян, зазначених в публікації без їх згоди. Дану інформацію позивач розцінює як звинувачення особисто її у вчиненні протиправних дій «шахрайство» вчинене в групі осіб з метою заволодіння майном та отримання від цього матеріальної вигоди, що не відповідає дійсності, при цьому прямих посилань на джерело інформації відповідач не зазначила. Публікація оприлюднена відповідачкою [PERSON] містить поширення недостовірної інформації, яка не відповідає дійсності, що порушує її особисті немайнові права. Також, на думку позивачки, дана інформація містить факти «наклепу» особисто до неї як до голови ОСББ. Крім того, на її оприлюдненій без її згоди фотографії вказаний номер телефону, який не є загальнодоступним в мережі «Фейсбук». Цей номер використовується нею лише для вузького кола друзів та знайомих в мережі «Вайбер» і не є загальнодоступним. Оприлюднивши цей номер, [PERSON] дала можливість її ідентифікувати за номером телефону, а отже оприлюднила конфіденційну інформацію без її згоди. Відкрите провадження у зазначеній справі не дає підстав відповідачці [PERSON] оприлюднювати недостовірну інформацію. Позивач зазначає, що відповідачка [PERSON] опублікувала на своїй особистій сторінці в соціальній мережі Інтернет «Фейсбук» публікацію, яка містить неправдиву інформацію, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, виставила її на огляд користувачів соціальної мережі Інтернет «Фейсбук», які скористались своїм правом на коментар даної статті та її розповсюдження. Інформація, поширювана щодо позивача відповідачем, по-перше, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення нею загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі, та такою, що порушує немайнові права позивача, по-друге, не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. Позивач вважає, що поширенням недостовірної інформації щодо неї відповідачем завдано шкоди її немайновим інтересам, порушивши її гідність, честь та ділову репутацію. Також, позивачка вважає, що своїми діями відповідач заподіяла їй моральну шкоду. Так через ситуацію, яка склалася через неправомірні дії відповідачки вона змушена витрачати свій особистий час задля захисту своєї честі та гідності, ділової репутації в судовому порядку, що призводить до дисбалансу її розміреного повсякдення. Моральну шкоду вона оцінює у 50000 грн. Ухвалою суду від 24 лютого 2020 року було відкрито провадження у справі та вирішено розглядати її у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Про розгляд справи, учасники справи повідомлені належним чином. Від відповідачки [PERSON] , 26.05.2020 року надійшов відзив на позовну заяву, де остання не визнає позовні вимоги в повному обсязі та просить суд відмовити в задоволенні позову з наступних підстав. ЇЇ сторінка у соціальній мережі «Фейсбук» була зламана орієнтовно в кінці січня 2020 року невідомими їй особами. Паролі доступу до її облікового запису було змінено, у зв`язку із чим з того часу вона не мала доступу до свого аккаунту соціальної мережі «Фейсбук» та була позбавлена можливості впливати на ті публікації, що розміщуються на сторінці. Про те, що її аккаунтом заволоділи сторонні люди їй стало зрозуміло зі змісту позовної заяви [PERSON] , оскільки публікацію, про яку йде мова у позовній заяві вона не розміщувала, а у свій профіль з кінця січня 2020 року не заходила. Дізнавшись про це, вона звернулась у відділ кіберполіції, працівники якого допомогли їй деактивувати акант, та в такий спосіб заблокувати її обліковий запис у мережі «Фейсбук» з метою унеможливлення розповсюдження подібних публікацій та вчинення інших шахрайських дій з її сторінки. Також працівниками поліції було встановлено, що під її логіном та паролем зареєстрований профіль [PERSON] , однак вказана особа їй невідома. Також, відповідачка звертає увагу суду на те, що через блокування її профілю в мережі «Фейсбук» у разі задоволення позову вона буде позбавлена можливості виконати рішення в частині зобов`язання спростувати інформацію в той же спосіб, в який вона була порушена. Позивачка у своєму позові не надала доказів, що саме вона розмістила неправдиву інформацію, не вказала, які саме моральні страждання вона перенесла у зв`язку з такою інформацією. Не визнає вона також вимоги позивачки про стягнення з неї судових витрат по справі, та вважає, що витрати на придбання флеш накопичувача у розмірі 94 грн. взагалі не є судовими витратами в розумінні ч. 3 ст. 133 ЦПК України. 22 травня 2020 року від позивачки [PERSON] надійшла відповідь на відзив де остання зазначає, що вона є головою ОСББ «Франко 48». В ході розгляду Жовтоводським міським судом справи за позовом виконавчого комітету Жовтоводської міської ради до неї про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, остання звернулась до неї як до голови ОСББ з проханням засвідчити факт її постійного проживання у спірній квартирі і виразила бажання сплатити борги по цій квартирі. Кошти нею були внесені на розрахунковий рахунок ОСББ, однак видати відповідачці акт, що засвідчив би факт її постійного проживання у будинку вона відмовилася, оскільки відповідачка в ній не проживала. Більше того, позивачка виступила на цьому суді як свідок на стороні міськвиконкому і підтвердила факт не проживання [PERSON] у квартирі. Всі фігуранти, які були причетні до цієї справи і не підтримали [PERSON] або були ініціаторами повернення квартири у комунальну власність, а саме: [PERSON] - мер міста, [PERSON] , представник міськвиконкому, [PERSON] - головний спеціаліст житлово-комунального господарства та вона особисто стали, як пише [PERSON] у своєму дописі «мошенической группировкой». І світлини саме цих людей запостили «невідомі зламувачі» її аканту в соціальній мережі «Фейсбук» якраз після засідання суду 05.02.2020 року. Також позивачка звертає увагу суду на те, що спірна публікація на особистій сторінці відповідачки не єдина. З аналогічною публікацією та атакою на мера [PERSON] , [PERSON] виступала ще у вересні 2019 року (скріншот сторінки додається до відповіді на відзив). На думку позивачки літературний сленг, сюжет та дійові особи ті ж самі. І аккаунт «невідомі особи» ще не зламали. Таким чином позивач підсумовує, що написати пост на своїй сторінці могла лиш [PERSON] , так як вся ця ситуація стосувалася лише її особисто. Намагання відповідачки перевести відповідальність за публікацію на «невідомих зловмисників» не доведені жодними доказами. Крім того користувач контентом «Фейсбук» сам несе відповідальність за безпеку та конфіденційність свого облікового запису. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] о 14.50 год. відповідачем [PERSON] на своїй персональній сторінці у соціальній Інтернет-мережі Facebook з доменним ім`ям [INFO] ? розміщено інформацію наступного змісту: « В Желтых водах Днепропетровской обл. Местные власти во главе мера организовали мошенническую схему массового отжима не движемого имущества жителей города! Болиее 300 квартир! Деньги за продажу или распределений квартир делят между собой! Не смотря на Решение местного суда отмены «заочного решения» все же не законно выписывают жителей! И пытаются отобрать кварнтиры. В мошенническую группировку входят: мер [PERSON] , старший спецыалист юр.отдела [PERSON] , частный нотариус [PERSON] , Б/У председатель «ОСББ Франко48» [PERSON] , главный спецыалист Желищьнокомунального департамента [PERSON] и другие подкупные власти! ОБРАЩАЮСЬ КО ВСЕМ ЖИТЕЛЯМ УКРАИНЫ, РАЗМЕСТИТЬ ЭТУ СТАТЬЮ! ПУСКАЙ УКРАИНА ЗНАЕТ СВОИХ «ГЕРОЕВ-МОШЕННИКОВ». Під текстом розміщені особисті фотографії громадян, зазначених в публікації (а.с. 8-9). Крім того, судом встановлено, що заочним рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 25.05.2019 року у справі №176/687/19 за позовом виконавчого комітету Жовтоводської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з третьою особою Управлінням житлово-комунального господарства, капітального будівництва, комунальної власності та регулювання земельних відносин Жовтоводської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - позов було задоволено. Зокрема, визнано [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням розташованим за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 30.09.2019 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення від 23 травня 2019 року - задоволено. Заочне рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 23 травня 2019 року по даній справі скасовано. Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 21.02.2020 року у справі №176/687/19, зокрема, в задоволенні вимог виконавчого комітету Жовтоводської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням до [PERSON] - відмовлено. Рішенням Дніпровського міського суду вищезазначене рішення залишено без змін та набрало законної сили. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. В силу ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе та членів своєї сім`ї. У відповідності до ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб і на свій вибір. Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема честь, гідність і ділова репутація. За змістом ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила не доведе протилежного. Згідно ст.10 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована згідно Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом статті 302 ЦК України, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Тобто, перед тим як поширити непідтверджену інформацію негативного змісту щодо особи потрібно вжити певних заходів, щоб перевірити достовірність інформації, яка підлягала розголошенню, та не допустити порушення прав, свобод і законних інтересів. Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 19 постанови від 27 лютого 2009 року №1«Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»). Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому і самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 06 жовтня 2015 року). Суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «факти». Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначив, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. Частиною другою статті 302 ЦК України передбачено обов`язок особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності. Аналіз чинного законодавства дає підстави стверджувати про існування презумпції неправдивості відомостей, які завдають шкоди честі, гідності та діловій репутації, а тому обов`язок доведення правдивості такої інформації покладається на особу, яка таку інформацію поширила. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4, п. 5 Постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року за № 1, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь /поведінки/ загальноприйнятим уявленням про добро та зло. Фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також, на спростування цієї інформації. Відповідно до п. 15, п. 21 вказаної постанови, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Однією із складових правопорушення, наявність якої може бути підставою для задоволення позову, є поширення недостовірної інформації. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Як визначено в ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч. 1,2 ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, відповідно до положення ч.1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з ч. 4 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. За ч. 6 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Також, за ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року зазначено, що обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. У пункті 25 Пленум Верховного суду України зазначив, що спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Отже, вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Проаналізувавши матеріали справи, докази надані суду, суд вважає, що інформація, поширена відповідачем [PERSON] [INFO] о 14 год. 50 хв. у соціальній мережі «Фейсбук» з доменним ім`ям [INFO] наступного змісту: «В Желтых водах Днепропетровской обл. Местные власти во главе мера организовали мошенническую схему массового отжима не движемого имущества жителей города! Болиее 300 квартир! Деньги за продажу или распределений квартир делят между собой! Не смотря на Решение местного суда отмены «заочного решения» все же не законно выписывают жителей! И пытаются отобрать кварнтиры. В мошенническую групировку входят: мер [PERSON] , старший спецыалист юр.отдела [PERSON] , частный нотариус [PERSON] , Б/У председатель «ОСББ Франко48» [PERSON] , главный спецыалист Желищьнокомунального департамента [PERSON] и другие подкупные власти! ОБРАЩАЮСЬ КО ВСЕМ ЖИТЕЛЯМ УКРАИНЫ, РАЗМЕСТИТЬ ЭТУ СТАТЬЮ! ПУСКАЙ УКРАИНА ЗНАЕТ СВОИХ «ГЕРОЕВ-МОШЕННИКОВ» є неправдивою та такою, що порушує немайнові права позивача, її честь, гідність та ділову репутацію. При цьому, суд приходить до висновку, що спірна інформація не є оціночним судженням в розумінні частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію», оскільки не є вираженням суб`єктивної думки та не містить у собі винятково оціночні судження, не є такою, де використовуються мовні засоби, зокрема гіперболи, алегорії, сатири, а навпаки містить фактичні твердження, які можуть бути предметом для перевірки, зокрема, правоохоронними органами, однак будь-яких доказів перевірки та доведеності фактів, про які йде мова у спірному повідомленні, суду не надано. [PERSON] не надано жодних доказів достовірності інформації, яка була викладена у статті та оприлюднена у мережі інтернет на сторінці «https://www.facebook.com/nadezda.motryk?/» щодо позивача. В свою чергу, позивачем доведено факт поширення недостовірної інформації відповідачем. З аналізу тексту спірного повідомлення вбачається, що внаслідок поширення цієї інформації було порушено особисті немайнові права позивача [PERSON] , оскільки в ній містяться відомості про події та факти, які не відповідають дійсності. Крім того, спірна інформація є такою, що завдає шкоди діловій репутації позивачки оскільки остання є головою ОСББ, а тому її поширення завдає шкоди діловій репутації позивача. Доводи відповідача про те, що її особиста сторінка у соціальній мережі «Фейсбук» була зламана належними доказами не підтверджено. Таким чином, суд вважає, що слід зобов`язати відповідача [PERSON] розмістити на її особистій сторінці в соціальній мережі Інтернету «Фейсбук» текст судового рішення, а також інформацію, що спростовує статтю від 05.02.2020 року в такому ж самому об`ємі та таким же самим видом та розміром шрифту і не видаляти протягом року з моменту винесення рішення. Що стосується вимог позивача про стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне. Якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та/або моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню, що передбачено ст. 280 ЦК України. Згідно п. 6, абз. 6 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. Суди мають використовувати широкі можливості, що надає розгляд справи про захист гідності, честі та ділової репутації, для підвищення культури спілкування, з`ясовувати обставини поширення недостовірної інформації і відповідно до ст. 211 ЦПК реагувати окремими ухвалами при встановленні фактів порушення закону. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка зазнала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з п.п 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. За викладених обставин, враховуючи характер немайнових втрат, ступінь зниження ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, який зазнав змін внаслідок поширення щодо позивача недостовірної інформації, що є предметом судового розгляду, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд, вважає за можливе позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди задовольнити частково та визначити розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 3000 грн., вказаний розмір є адекватним тим моральним стражданням і переживанням, яких зазнав позивач у результаті дій відповідача, спрямованих на приниження честі, гідності та ділової репутації. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати по оплаті судового збору у розмірі 840,80 грн за вимогу немайнового характеру та за вимогу про відшкодування моральної шкоди пропорційно задоволеним позовним вимогам в цій частині, а саме 10% від сплаченого позивачкою судового збору в сумі 210 грн. В задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на придбання флеш накопичувача у розмірі 94 грн. необхідно відмовити, оскільки це не є судовими витратами в розумінні ч. 3 ст. 133 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial