Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

21 вересня 2016 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, інфляційні витрати, 3% річних та судового збору. Свої вимоги мотивує тим, що відповідач 04 вересня 2014 року взяла у нього у борг 5000 грн. взамін на оформлення договору оренди землі та передачі земельної ділянки позивачу в оренду, про що цього ж дня було укладено письмовий договір позики. Станом на день звернення до суду відповідач борг не повернула. Посилаючись на викладене та невиконання відповідачем свого зобовязання, позивач прохав стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням інфляції у розмірі 5382 грн., 3% річних у розмірі 300 грн. та судові витрати. До початку розгляду справи, представник подав заяву про розгляд справи в їх відсутність, не заперечував проти винесення заочного рішення та збільшив позовні на день винесення рішення, тому просив стягнути із відповідача на користь позивача суму боргу з урахуванням інфляції у розмірі 5562 грн., 3% річних у розмірі 325 грн. та судові витрати. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча був своєчасно та належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про що свідчать підписи в розписках судових повісток. Від відповідача заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, причини неявки до суду ним не повідомлені. За таких обставин, за згодою позивача, суд розглядає справу в заочному порядку, що відповідає положенням ст. ст. 224-226 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи та надані суду докази в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. В силу ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. Відповідно до ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із частиною другою ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тобто, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Судом встановлено, що 4 вересня 2014 року сторони уклали договір позики грошей, який оформили у письмовій формі, за умовами якої позивач передав відповідачу 5000 грн., взамін на оформлення договору оренди землі та передачі земельної ділянки позивачу в оренду, про що цього ж дня було укладено довіреність Станом на день звернення до суду відповідач борг не повернула. Зобовязання, передбачені договором, відповідач не виконала. Доказів виконання своїх зобовязань по поверненню вищезазначеної грошової суми, передбачених ст. 545 ЦК України позичальник суду не надав. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України встановлено, що у випадку несвоєчасного повернення позичальником суми позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Встановивши факт порушення з вини відповідачки умов договору позики, суд вважає, що відповідно до ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1050 ЦК України із відповідача на користь позивача підлягають стягненню збитки від інфляційних втрат у зв'язку із несвоєчасним поверненням основного кредиту та процентів за користування грошовими коштами відповідно в сумі 562 грн. за період з листопада 2015 року по жовтень 2016 року та 325 грн. за період з листопада 2015 року по жовтень 2016 року. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Однак, відповідачем не надано суду доказів щодо заперечень проти заявлених вимог. За такого, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 5000 грн. (згідно розписки) + 562 грн. (збитки від інфляційних втрат) + 325 грн. (3% річних за користування грошовими коштами). Всього 5887 грн. Таким чином, підсумовуючи викладене та оцінюючи всі отримані у справі докази у їх сукупності з позиції достатності та належності, надавши їм відповідну правову оцінку, враховуючи, що відповідач не виконує належним чином взяте на себе зобовязання, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як видно, при зверненні до суду, позивачем сплачено судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. (а.с. 3). Оскільки в позов задоволений, суд вважає за доцільне стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] 551 грн. 20 коп.

Outcome: approved