Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-03 00:00:00

20.07.2017 року позивач звернулася до суду з позовом про поновлення на посаді лікаря з медицини невідкладних станів виїзної бригади лікувально-профілактичного закладу «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Чернігівської обласної ради (далі - відповідач), а також стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 10000 грн у відшкодування завданої моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що у відповідача не було правових підстав для її звільнення з посади лікаря з медицини невідкладних станів виїзної бригади в зв'язку з тим, що вона не вчиняла дисциплінарних правопорушень. У судовому засіданні позивач пред'явлений позов підтримала і наполягала на його задоволенні; представник відповідача позов не визнала. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач працювала у відповідача на посаді лікаря з медицини невідкладних станів виїзної бригади. Наказом від 23.06.2017 № 271-П її було звільнено з посади 23.06.2017 року за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України (а. с. 20, 21). Відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України (далі - Кодекс) трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Отже, звільнення працівника з роботи на підставі пункту 3 статті 40 Кодексу можливо лише за сукупністю таких обставин: 1) невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку; 2) таке невиконання трудових обов'язків має систематичний характер; 3) раніше працівника вже притягували до дисциплінарної відповідальності за невиконання трудових обов'язків. Як випливає з тексту наказу про звільнення (а. с. 21), підставою для звільнення позивача є наказ від 29.07.2016 № 251-П «Про застосування дисциплінарного стягнення» та протокол від 19.06.2017 № 1. Зокрема, наказом від 29.07.2016 № 251-П позивачеві оголошено догану за порушення правил ділового етикету та ведення переговорів (а. с. 58). Суд констатує, що дотримання правил ділового етикету та ведення переговорів не є трудовими обов'язками лікаря з медицини невідкладних станів, а тому накладення на позивача дисциплінарного стягнення з наведених у наказі від 29.07.2016 № 251-П підстав, не можна вважати притягненням до дисциплінарної відповідальності за невиконання обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Протоколом засідання медичної ради від 19.06.2017 № 1 відповідачу рекомендовано звільнити позивача з посади за систематичне невиконання своїх обов'язків (а. с. 50, 51). Вказана рекомендація здійснена за наслідками вивчення медичною радою лише звернення громадянки [PERSON], пояснювальної записки позивача та карти виїзду швидкої медичної допомоги від 30.05.2017 року, що дозволило зробити висновок про порушення позивачем правил етики та деонтології при спілкуванні з батьками хворої дитини (а. с. 50, 51). Втім, у скарзі [PERSON] не вказано, що заявником оскаржуються дії позивача, а сама скарга не містить даних про невиконання позивачем своїх трудових обов'язків (а. с. 48); такі відомості відсутні й у письмових поясненнях позивача від 10.06.2017 року (а. с. 49); хоча пунктом 2.25 Посадової інструкції лікаря з медицини невідкладних станів виїзної бригади на позивача і покладено обов'язок дотримуватися правил етики та деонтології при обслуговуванні викликів, одначе самі ці правила не затверджені навіть на рівні Міністерства охорони здоров'я України та у вигляді юридично обов'язкового документа не існують, що виключає можливість притягнення позивача до відповідальності за порушення неіснуючих правил етики та деонтології. Вищевикладене свідчить про те, що у відповідача не було законних підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за пунктом 3 статті 40 Кодексу, що дає суду підстави визнати наказ про звільнення позивача незаконним та поновити позивача на посаді лікаря з медицини невідкладних станів виїзної бригади. За приписом статті 235 Кодексу при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Як убачається з довідки відповідача (а. с. 71), середньомісячний заробіток позивача за квітень-травень 2017 року склав 8226 грн 53 коп. Станом на день ухвалення судом рішення (04.09.2017) вимушений прогул позивача становить 2 місяці 12 календарних днів. За таких обставин, середній заробіток за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає [(8226.53 х 2) + (8226.53 : 31 х 12)] = 19653 грн 51 коп. (сума визначена без відрахування податків і зборів). Статтею 2371 Кодексу встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. По справі доведено, що внаслідок незаконного звільнення з роботи позивачу завдано душевних страждань; крім того, це вимагало від позивача додаткових зусиль, спрямованих на захист порушеного права на працю, а також на організацію свого життя в зв'язку з позбавленням заробітку. Виходячи з цього, факт завдання позивачу відповідачем моральної шкоди є повністю доведеним. Вирішуючи питання розміру грошового відшкодування завданої моральної шкоди, суд враховує характер правопорушення, глибину й тривалість завданих душевних страждань, при цьому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає достатньою матеріальною сатисфакцією 2000 грн. При зверненні до суду з цим позовом позивачем сплачено судовий збір за вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 640 грн і за вимогу про відшкодування моральної шкоди в розмірі 640 грн, а всього 1280 грн. Частиною першою статті 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом задоволена - сплачена сума судового збору в розмірі 640 грн підлягає відшкодуванню в повному обсязі; виходячи з того, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди задоволена лише на 20% - за вирішенні цієї вимоги з відповідача слід стягнути судові витрати в розмірі 640 х 0.2 = 128 грн, а всього 640 + 128 = 768 грн. Крім того, з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн за вирішення судом вимоги позивача про поновлення на роботі. Отже, пред'явлений позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial