Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

20 жовтня 2014 року позивач [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з вищезазначеною позовною заявою, в якій просила суд усунути перешкоди у користуванні квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS], яка належить позивачу на праві власності шляхом визнання [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням - [ADDRESS]. В обґрунтування своїх заявлених вимог позивач посилалась на те, що відповідно до договору купівлі - продажу від 14 червня 1996 року вона є єдиним власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. З 12 вересня 1997 року за вищевказаною адресою було зареєстровано [PERSON] Однак, з 2013 року та до сьогодні за вказаною адресою останній не з'являється, комунальні послуги не сплачує, особистих речей в квартирі немає. У зв'язку з виниклими обставинами, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, з метою заощадження грошових коштів на утримання квартири. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву, в якій просила судове засідання провести без її участь, позовні вимоги просила задовольнити з підстав, викладених в позові та доказів, наявних в матеріалах справи. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України, про причини своєї неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності не надали, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звернулися, а також не скористалися правом надання заперечень проти позову. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з чим суд, з метою недопущення порушення строків розгляду справи, передбачених ст. 157 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивачу на підставі договору купівлі - продажу нерухомого майна, укладеного між [PERSON], [PERSON] та в інтересах неповнолітнього [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупець) від 14 червня 1996 року, належить квартира [ADDRESS] (а.с. 5). 14 червня 1991 року було зареєстровано шлюб між [PERSON], яка є дочкою позивача, та відповідачем, [PERSON] (а.с. 24, 25). Відповідно до довідки про склад сім'ї та місце реєстрації № 24546 від 17 серпня 2014 року, виданої Єдиним абонентським відділом Жовтневого району КП «Міські комунальні платежі», з 12 вересня 1997 року в квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] (а.с. 23). 03 жовтня 2012 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 14 червня 1991 року за актовим записом № 7 Незаймановською сільською радою Тимашевського району Краснодарського краю Російської федерації (а.с. 26). У відповідності до актів, складених та підписаних мешканцями будинку [ADDRESS] від 11 лютого 2014 року та від 20 грудня 2014 року, [PERSON], зареєстрований в [ADDRESS], ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та (або) речей повсякденного використання, які б йому належали також немає. Місце його проживання на даний час невідоме. У зазначеній квартирі фактично мешкає [PERSON] (а.с. 8, 27). Отже, в контексті викладеного судом встановлено, що відповідач фактично зареєстрований за адресою [ADDRESS], втім з 2013 року за обумовленою адресою фактично не мешкає. Також судом встановлено, що відповідач не скасував реєстрацію свого місця мешкання за старою адресою, чим створює позивачу перешкоди в користуванні даним майном, оскільки позивач сплачував комунальні послуги виходячи з кількості осіб, зареєстрованих у спірній квартирі, змушуючи його при цьому нести невиправдані додаткові витрати. Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, ЖК Української РСР, ЦК України, ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання». Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Частина 2 ст. 64 ЖК України визначає, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається право користування жилим приміщенням протягом шести місяців. Згідно зі ст. 163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 15 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім'ї не звільняє їх від виконання обов'язків за договором найму жилого приміщення. Згідно зі ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», реєстрація місця мешкання осіб здійснюється за адресою їх проживання, аналогічні вимоги містяться у ч. 1 ст. 29 ЦК України, відповідно до яких місцем проживання особи є житловий будинок або квартира, де вона фактично постійно або тимчасово мешкає. При цьому, у разі зміни місця мешкання, особа повинна протягом 7 днів відмінити свою попередню реєстрацію та зареєструвати нове місце мешкання. У разі недодержання вимог закону щодо реєстрації місця мешкання, зокрема ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», реєстрація місця мешкання може бути скасована за рішенням суду. Статтею 41 Конституції України унормовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з вимогами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України унормовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, позивач, як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні його права користування та розпорядження своїм майном. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку, що відповідач в розумінні ст. 64 ч. 2 ЖК України не є членом сім'ї позивача, а отже на нього розповсюджується положення ст.ст. 71, 72 ЖК України щодо підстав визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Оскільки, як встановлено в судовому засіданні, відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає більше шести місяців, а визначені ст. 71 ч. 3 ЖК України підстави для збереження за відповідачем зазначеного жилого приміщення понад вказаний строк відсутні, суд вважає позовні вимоги позивачів обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що викладені докази не викликають у суду жодних сумнівів щодо їх належності, допустимості, об'єктивності та достатності для вирішення справи по суті, також враховуючи, що позивачі є власниками спірної квартири, суд приходить до висновку, що заявлена позивачами вимога щодо усунення перешкод в користуванні позивачем житловим приміщенням - квартирою 73 в будинку [ADDRESS] з боку відповідача підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України та враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму у розмірі 243,60 гривень, в рахунок відшкодування оплати судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved