Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

21.08.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком за № 43 по вул. Сучкова в м. Новомосковську Дніпропетровської області. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що вона являється власником житлового будинку за № 43 по вул. Сучкова в м. Новомосковську, який належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ВЕМ № 800496 від 10.01.2007 року. У вказаному будинку зареєстрованою значиться відповідач по справі [PERSON], однак остання з 05.01.2012 року фактично не проживає за місцем реєстрації, не являється власником будинку, не сплачує комунальні платежі по утриманню будинку, не приймає участі в його утриманні та ремонті, її місце проживання позивачу не відоме. Однак, проживаючи за іншою адресою, [PERSON] залишається зареєстрованою у належному позивачу житловому будинку, що підтверджується відповідною довідкою, в такий спосіб строює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном, а тому посилаючись на вимоги ст. 391, 405 ЦК України, позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком за № 43 по вул. Сучкова в м. Новомосковську Дніпропетровської області. Ухвалою суду від 21 вересня 2018 року відкрито провадження у справі. За результатами підготовчого провадження відповідною ухвалою суду справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявилася, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, згідно якої позов підтримала у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явилася, вважаються такою, що повідомлена належним чином, оскільки судові повістки направлялися за місцем її реєстрації, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи. Представник третьої особи в судове засідання також не зявився, був повідомлений належним чином про час, дату і місце судового засідання, причина неявки суду не відома. Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку №43 по вул. Сучкова в м. Новомосковську Дніпропетровської області, який належить їй на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 10.01.2007 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в Новомосковському БТІ 24.04.2007 року (а.с.6). Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно довідки про склад сімї (а.с.7), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.11), в зазначеному житловому будинку зареєстрованою значиться відповідач по справі [PERSON], [INFO]. Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Суду подано акт голови квартального комітету [PERSON] від 31.07.2018 року, складений за участю сусідів, у відповідності до якого [PERSON] зареєстрована, але не проживає в [INFO] з 05 січня 2012 року по теперішній час (а.с.8). У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Як зазначає у своєму позові [PERSON], наявність реєстрації відповідача у належному їй на праві власності житловому будинку, заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, у звязку з чим, суд вважає за необхідне визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком №43 по вул. Сучкова в м. Новомосковську Дніпропетровської області. Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved