Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-06 00:00:00

20 травня 2015 року, позивачка та її представниця звернулися до суду з позовом, який в подальшому уточнила та в остаточній редакції якого просили суд, стягнути з відповідача на користь позивачки [PERSON] суму матеріальних збитків у розмірі 12000 грн. та моральну шкоду у сумі 4000 грн., посилаючись на невиконаний відповідачем договір підряду по виготовленню корпусних меблів № 431 від 23.02.2015 р., за яку останній, у вигляді передоплати отримав від позивачки 12000 грн. В судовому засіданні позивачка та її представниця повністю підтримали свої уточнені позовні вимоги. Відповідач в судове засідання повторно, без поважних причин не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у відповідності до ст.ст. 74,76,77 ЦПК України, за останньою відомою судові та позивачці адресою його проживання (перебування) та адресою реєстрації, що підтверджується довідкою-витягом з ЄДРПОУ та поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відміткою листоноші «за зазначеною адресою не проживає», причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав (а.с. 10,17-20,27,28). Згідно з ч.ч. 1,4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, або якщо причини неявки відповідача на думку суду є неповажними, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивачки та її представниці та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Пунктом 12 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину. Статтями 837,846 ЦК України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобовязується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другою сторони (замовника), а останній зобовязується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Згідно із ст. 854 ЦК України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобовязаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк, або за згодою замовника достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором. Суд встановив, що 23.02.2015 р., між позивачкою [PERSON] та відповідачем, як ФО-підприємцем був укладений договір на виготовлення корпусних меблів № 431 (вбудованої кухні), який за своєю суттю є договором підряду в розумінні ст.ст. 837,846,854 ЦК України. Відповідно до умов вказаного договору (п.п. 1.1-2.1), позивачка (замовник) замовила, а відповідач (підрядник) зобовязався виконати роботу по виготовленню корпусних меблів по розмірам замовника. Загальна сума договору складає 13097 грн., з якої 50% суми у розмірі 8000 грн. є вартістю матеріалів, закуплених за усним дорученням замовника, і інших фактичних витрат необхідних для виконання робіт, а 50% суми у розмірі 5097 грн. є справжньою платою за надання послуг. При чому, п. 2.2 вказаного договору передбачено, що замовник оплачує вартість матеріалів і інших фактичних витрат необхідних для виконання робіт після виконання робіт, узгоджених п. 2.1.2. Також, п. 3.1 були оговорені терміни виконання робіт впродовж 21 робочого дня з моменту оплати замовником вартості матеріалів і інших витрат виробника. Права та обовязки сторін обумовлені розділом 4 цього договору, а відповідальність сторін розділом 5 договору. Представниця позивачки в судовому засіданні стверджувала, що позивачка [PERSON] після укладення вищевказаного договору, передала відповідачу у вигляді передоплати гроші в сумі 8000 грн., що становить вартість матеріалів та інших фактичних витрат необхідних для виконання робіт, і після виконання робіт відповідачем, мала передати йому залишок коштів 5097 грн. Однак, станом на 21.03.2015 р. відповідачем не були виготовлені меблі і він спочатку уникав спілкування з позивачкою, а в подальшому обіцяв, що виконає роботу під різними умовами. Так, після того, як 28.04.2015 р., водій відповідача привіз та заніс зроблені меблі до помешкання позивачки, остання виявила, що колір меблів не відповідає її замовленню, на що відповідач в телефонному режимі повідомив про знижку на вказані меблі у розмірі 1000 грн. за неналежний колір меблів, з чим погодилася позивачка та передала водію відповідача 3000 грн., на що останній надав їй товарний чек, який не містить в собі ні дати, ні суми, ні підпису, ні печатки (а.с. 9). Однак, в порушення вимог ст.ст. 57-60,212 ЦПК України ні позивачкою, ні її представницею не було надано суду будь-яких належних та допустимих документальних доказів отримання відповідачем як 8000 грн., так і 3000 грн. враховуючи вищевказані умови договору (п.п. 2.2), якими передбачено, що замовник оплачує вартість матеріалів і інших фактичних витрат необхідних для виконання робіт після виконання робіт, узгоджених п. 2.1.2, а також враховуючи неналежний доказ у вигляді вказаного товарного чеку, в якому відсутня будь-яка інформація щодо передачі і отримання грошової суми у розмірі 3000 грн. Таким чином, в матеріалах справи відсутні жодні документальні підтвердження як передачі позивачкою грошової суми у розмірі 12000 грн., так і відсутні докази отримання вказаних коштів відповідачем, що підтвердила в судовому засіданні представниця позивачки, у звязку з чим, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача суми матеріальних збитків у розмірі 12000 грн. На думку суду, слід також відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 4000 грн. з урахуванням відсутності документальних доказів спричинення позивачці матеріальних збитків з боку відповідача. З урахуванням викладеного вище, суд вважає позов необгрунтованим, в задоволенні якого слід відмовити.

Outcome: dismissed