Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

1. Позиції сторін. Позивач, якому належить земельна ділянка [ADDRESS] , стверджує, що [PERSON] і [PERSON] , у володінні яких знаходяться суміжні ділянки [ADDRESS] і [ADDRESS], порушили межу і просить зобов`язати їх не чинити йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою в межах її кадастрового плану, а також зобов`язати [PERSON] провести за власний рахунок демонтаж зведеної на ділянці позивача огорожі довжиною 22,51 м між домоволодіннями [ADDRESS] та [ADDRESS] від перетину з огорожею по [ADDRESS] до домоволодіння [ADDRESS] . Відповідачі позов не визнали, посилаючись на те, що будівлі позивача розташовані впритул до межі земельної ділянки. З моменту придбання будинку (липень 2006 року) позивач користувався будинком і земельною ділянкою, а тому обґрунтування ним своїх вимог неможливістю обслуговувати будинок є безпідставною. Зауважують, що позивач замовив технічну документацію на земельну ділянку не з метою визначення її меж, а для присвоєння їй кадастрового номеру. Технічна документація виконана з помилками, порушені правила погодження межі з користувачами суміжних ділянок. Звертають увагу на відсутність в акті прийомки-передачі відомостей про власників сусідніх земельних ділянок. Роботи із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі не проводились. Допущені помилки у технічній документації зменшують розміри його ділянки на користь позивача. 2. Щодо фактів. Відповідно до договору купівлі-продажу від 14.07.2006 року [PERSON] придбав земельну ділянку номер [ADDRESS] площею 0,0817 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та розташована на території Іллічівського району міста Маріуполь по [ADDRESS] у межах діючих границь: від А до Б домоволодіння [ADDRESS]; від Б до В домоволодіння [ADDRESS]; від В до Г домоволодіння [ADDRESS]; від Г до Д домоволодіння [ADDRESS] ; від Д до А - землі міської Ради (а.с.22). Право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 1412336600:01:013:1340, площею 0, 0817 га зареєстровано 17.09.2018 року (а.с.19). Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю [PERSON] належить земельна ділянка на території Іллічівського району м. Маріуполя площею 0,0600 га на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 19.08.1998 року № 220/3 (а.с.86). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.02.2000 року [PERSON] є власницею будинку по [ADDRESS] з належними до нього побудовами подвір`я: будинок літ. А, сарай літ. Б, вбиральня літ. В, паркан,літ .І, який розташований на земельній ділянці [ADDRESS] (а.с.193). На замовлення позивача виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [ADDRESS] , відповідно до якої створено кадастровий план ділянки та підписано акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 21.07.2018 року. Акт містить підписи власників суміжних земельних ділянок, а саме домоволодінь [ADDRESS], [ADDRESS] та [ADDRESS]. Підпис власника домоволодіння [ADDRESS] відсутній (а. с . 56 ). У додатку до акту зазначено, що згідно з п. 3.12 Інструкції про встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, власнику суміжної земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] відправлено повідомлення про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за 15 днів до початку робіт. Документ направлений 06.07.2018 року рекомендованим листом (а.с.58, 59). Відповідно до п. 3.12 абз. 5 Інструкції, закріплення межовими знаками здійснювалось 21.07.2018 року за відсутності власників суміжної ділянки за адресою [ADDRESS] (а.с.57). Висновком комплексної судової земельно-технічної експертизи № 5-с від 31.03.2020 року встановлено, що має місце порушення землекористування, зокрема порушення межі від А до Б (домоволодіння [ADDRESS], [ADDRESS] ) земельної ділянки, кадастровий номер 1412336600:01:013:1340 площею 0,0817 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , а саме: з боку домоволодіння [ADDRESS] зайнято частину земельної ділянки площею 0,0010 га; з боку домоволодіння [ADDRESS] зайнято частину земельної ділянки площею 0,0001 га. Фактичне розташування паркану (огорожі) між домоволодіннями [ADDRESS] та [ADDRESS], [ADDRESS] не відповідає кадастровому плану земельної ділянки кадастровий номер 1412336600:01:013:1340 площею 0,0817 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , а саме: -огорожа з боку домоволодіння [ADDRESS] розташована від перетину з огорожею по [ADDRESS] довжиною 22,51 м від 0,00 м до 0,44 м в бік домоволодіння [ADDRESS] ; далі на 0,26 м ще в бік домоволодіння [ADDRESS] до стіни житлового будинку; далі по стіні житлового будинку (горожі немає) на відстань 8,16 м на 0,34 м в бік домоволодіння [ADDRESS] ; далі на відстань 4,32 м на 0,36 м в бік домоволодіння [ADDRESS] ; -фактична межа з боку домоволодіння [ADDRESS] розташована на відстані від 0,36 м до 0,11 м довжиною 3,00 м в бік домоволодіння [ADDRESS] (а.с.119-126). 3. Щодо права. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України, серед яких, зокрема, визначено: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права користування та розпоряджання своїм майном. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України). За змістом статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави вважати, що його права можуть бути порушені іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону певних дій, які можуть порушити його право. Статтею 391 ЦК України встановлена можливість захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а саме власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з пунктом «г» частини першої статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України). 4. Висновки суду. За змістом вищенаведених норм цивільного законодавства заявником вимог про захист права власності від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння, може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якого відповідач ускладнює здійснення повноважень з користування чи розпорядження нею (негаторний позов), або існує реальна загроза порушення іншими особами права власності у майбутньому (прогібіторний позов). Відповідачем за таким позовом є особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю, або своєю поведінкою створює розумні підстави вважати таке порушення імовірним у майбутньому. Предметом позову в цих випадках є вимога позивача про усунення з боку відповідача будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, або про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Підставами позову є обставини, що підтверджують право позивача на користування і розпорядження майном, вчинення відповідачем дій, що перешкоджають позивачу використовувати належні йому права, або свідчать про наявність підстав передбачати можливість порушення права власності іншою особою, а також позадоговірний характер наявних між сторонами правовідносин. Мотиви позову, що спонукали позивача звернутися до суду (будь то бажання створити належні умови для обслуговування будівель, відновити межу чи ін.) не мають для вирішення цього спору юридичного значення, як і зауваження відповідачів щодо мети замовлення позивачем технічної документації на земельну ділянку. Твердження відповідачів про допущені при виготовленні технічної документації помилки, що нібито зменшили розмір належних їм ділянок, є голослівним як таке, що не підтверджене жодним доказом. Заява відповідачів щодо непроведення робіт по закріпленню межовими знаками меж земельної ділянки також є недоведеною та спростовується актом прийомки-передачі межових знаків, складеним, як було показано вище, відповідно до вимог нормативно-правових актів у сфері землеустрою. Посилання відповідачів на неузгодження з ними меж земельних ділянок при підготовці кадастровий плану ділянки позивача є неспроможними, оскільки закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається в акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання. Цю вимогу чинного законодавства землевпорядником дотримано. Доводи щодо відсутності доказів самочинності спорудження огорожі судом не приймаються, оскільки будівництво на чужій земельній ділянці без згоди її власника не може вважатися законним. Відповідач в судовому засіданні підтвердив, що спорудив нову огорожу замість старої. На підставі висновків експерта, компетентність та неупередженість якого не викликає будь-яких сумнівів, судом встановлено, що відповідач захопив частину земельної ділянки, власником якої є позивач. З огляду на це його вимога щодо зобов`язання [PERSON] провести за власний рахунок демонтаж спорудженого ним на ділянці позивача паркану, є обґрунтованою. Позивач стверджує, і цей факт визнається відповідачами, що [PERSON] , всупереч висновкам експертизи, категорично заперечує право позивача на користування його земельною ділянкою вздовж спільної межі відповідно до землевпорядної документації. Ця обставина, на думку суду, прямо вказується на можливість порушення нею права здійснення позивачем користування земельною ділянкою, у зв`язку з чим визнає обґрунтованою його вимогу прозобов`язання відповідачки не чинити перешкоди у користуванні земельною ділянкою. 5. Щодо судових витрат. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідачів у рівних частках.

Outcome: approved