Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

20 березня 2017 року позивач звернувся до суду з названим позовом до відповідача з вимогою про звільнення від обовязку сплати аліментів з 19.03.2017 р. у розмірі однієї шостої частки заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання сина [PERSON], 28.01.2010 р., які стягуються за рішенням Славутицького міського суду у справі № 2-283/2010 від 02.07.2010 р.. Позов обґрунтував тим, що змінилися обставини, внаслідок чого з липня 2016 року син за своїм бажанням проживає з ним і перебуває на його утриманні, а рішенням апеляційного суду Київської області від 17.03.2017 р. його місце проживання також визначено з ним. Відповідачка подала заперечення, де просила відмовити у позові, обґрунтувавши їх тим, що позивач насильно забрав у неї дитину і відмовляється надавати їй можливість бачитися з нею та спілкуватись, а рішення апеляційного суду Київської області є неправильним, у звязку з чим на нього подана касаційна скарга. В судовому засіданні представник позивача підтримував позов, стверджуючи, що позивач хоча і проживає в Чернігові, але працює в Славутичі і кожен день по дорозі на роботу забирає у баби сина і відвозить у ДНЗ, після роботи забирає його і відвозить до баби, а вихідні дні повністю проводить з сином. Крім того, рішенням апеляційного суду Київської області від 17.03.2017 р., яке набрало законної сили, місце проживання дитини визначено з ним. Тому відповідачка втратила право на отримання від нього аліментів на сина. Вимога про припинення стягнення аліментів з 19.03.2017 р. сформульована по аналогії з часом стягнення аліментів, але він не заперечує проти вирішення цього питання на розсуд суду. Відповідачка і її представник проти позову заперечували, посилаючись на те, що насправді дитина постійно проживає з матірю позивача у м. Славутичі, а він сам проживає у м. Чернігові з іншою жінкою і з дитиною може бачитися лише інколи. Її не допускають до сина, не дають можливості спілкуватися і брати участь у його вихованні. З цього приводу вона звернулася до органу опіки і піклування. Ці обставини встановлені під час судового розгляду справи між тими є сторонами і зазначені у рішенні Славутицького міського суду Київської області від 10 жовтня 2016 року у справі № 377/475/16-ц. Рішення апеляційного суду Київської області від 16 березня 2017 року, яким скасовано вказане рішення Славутицького міського суду Київської області і ухвалено протилежне рішення, вважають неправильним і тому подали на нього касаційну скаргу. Оскільки син фактично з позивачем не проживає, то він не має права на звільнення від сплати аліментів. З матеріалів справи судом встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбі, зареєстрованому 29 березня 2008 року, який розірвано за рішенням суду (а.с.4). Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO] (а.с.5). За рішенням Славутицького міського суду Київської області від 2 липня 2010 року у справі № 2-283/2010 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON], про стягнення аліментів, з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі однієї шостої частки заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 квітня 2010 року, до його повноліття (а.с. 6). Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 10 жовтня 2016 року у справі № 377/475/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа служба у справах дітей та сімї виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області про визначення місця проживання дитини з батьком та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини з матірю, у задоволенні первісного позову відмовлено та задоволено зустрічний позов і визначено місце проживання дитини [PERSON], [INFO], з матірю [PERSON]. Рішенням апеляційного суду Київської області від 16 березня 2017 року у справі № 377/475/16-ц, яке набрало законної сили, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Славутицького міського суду Київської області від 10 жовтня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення. Первісний позов задоволено. Визначено місце проживання дитини [PERSON], [INFO], з батьком [PERSON] (а.с.26-32) . При вирішення спору суд виходить з наступного правового регулювання спірних відносин. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. З аналізу норми частини 2 статті 181 СК України випливає, що право на отримання аліментів на дитину має той з батьків, з ким проживає дитина, а відповідний обовязок сплачувати аліменти на дитину той з батьків, хто проживає окремо від неї. Таке тлумачення цієї норми міститься також в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». В судовому засіданні відповідачка не заперечувала ту обставину, що з серпня 2016 року їх син [PERSON], [INFO], з нею не проживає. Крім того, рішенням суду, що набрало законної сили, у спорі між батьками дитини про визнання місця її проживання, місце проживання цієї дитини визначено з батьком [PERSON]. Таким чином відповідачка у цій справі втратила право на отримання аліментів на сина і припинився відповідний обовязок позивача в цій справі сплачувати їх на користь відповідачки. Відповідно до частини 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України якщо після набрання рішенням законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом предявлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Виходячи з викладеного, позов про звільнення від сплати аліментів підлягає задоволенню. При визначенні часу припинення сплати аліментів суд бере до уваги неврегульованість законом цього питання і виходить з принципу обовязковості судових рішень, які набрали законної сили, що випливає з положень статті 124 Конституції України. Виходячи з принципу аналогії права, сплата аліментів має бути припинена з дня набрання рішенням законної сили. Це також узгоджуватиметься з положеннями частини 2 статті 382 ЦПК України, згідно яких не допускається поворот виконання у справах про стягнення аліментів. Водночас суд не вважає можливим застосувати за принципом аналогії закону норму статті 191 СК України щодо часу, з якого присуджуються аліменти, оскільки вони відрізняються за змістом від предмету спору. Заперечення відповідача не спростовують позову і не можуть бути підставою для відмови у його задоволенні. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (частина 1). За правилами статті 61 цього Кодексу обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (частина 1). Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Разом з тим, судове рішення, яке було скасоване і не набрало законної сили, не породжує юридичних наслідків. Виходячи з цього, підстави для відмови у задоволенні позову відсутні. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами згідно правил статті 88 ЦПК України, суд при задоволенні позову стягує з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати по оплаті судового збору на суму 640 грн., підтверджені відповідною квитанцією.

Outcome: approved