Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

20.06.2014 року позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовною заявою до [PERSON] відділення Фонду державного майна України по Чернігівської області, [PERSON] управління казначейської служби України в Чернігівської області, [PERSON] Державної казначейської служби України у м. Чернігові Чернігівської області про стягнення грошових коштів . Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 28.01.2000 року між позивачем та відповідачем [PERSON] відділенням Фонду державного майна України по Чернігівської області був укладений договір купівлі-продажу № 206 державного майна незавершеного будівництва плавального басейну, розташованого за адресою м. Чернігів, вул. Східночеська. Згідно даного договору позивач заплатив відповідачу 20000 грн. 14.06.2005 року рішенням Деснянським районним судом м. Чернігова було забезпечено позов [PERSON] відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області про розірвання договору купівлі продажу державного майна від 28.01.2000 року та зобовязано покупця повернути до державної власності вказаний обєкт . Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 02.09.2005 року, Ухвалою Верховного суду України від 02.10.2006 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~У звязку з розірвання договору купівлі продажу та повернення до державної власності обєкта приватизації державного обєкта незавершеного будівництва плавального басейну, 17.04.2004 року позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути йому грошові кошти, які були сплачені ним раніше за вказаний обєкт. На що відповідач надав відповідь листом від 29.04.2014 року в якому зазначено, що він не має змоги повернути сплачені позивачем кошти, у звязку з відсутністю в діючому законодавстві процедури повернення покупцям коштів. А також зазначив, що відповідно до Порядку повернення у державну власність обєктів незавершеного будівництва у разі розірвання або визнання недійсним договорів купівлі продажу таких обєктів, затвердженого постановою КМУ від 18.01.2001 року № 32 поверненням покупцям коштів, сплачених за обєкт приватизації, у разі розірвання договору купівлі продажу такого обєкту у звязку з невиконанням його умов або визнання його недійсним у судовому порядку проводиться згідно з законодавством. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] відділення Фонду державного майна України по Чернігівської області позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Також представник відповідача подав заяву про застосування строків позовної давності. Представник відповідача [PERSON] управління казначейської служби України в Чернігівської області позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] Державної казначейської служби України у м. Чернігові та представник відповідача [PERSON] Державної казначейської служби України в Чернігівської області позовні вимоги не визнали та просили в відмовити в їх задоволенні. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 28.01.2000 року між позивачем та відповідачем [PERSON] відділенням Фонду державного майна України по Чернігівської області був укладений договір купівлі-продажу № 206 державного майна незавершеного будівництва плавального басейну, розташованого за адресою м. Чернігів, вул. Східночеська. Згідно з п.5.1.3 розділу 5 договору покупець (позивач) зобовязаний завершити будівництво обєкту, без збереження основного профілю, та забезпечити введення його в експлуатацію до 01.02.2005 року. Відповідно даного договору позивач заплатив відповідачу 20000 грн. В звязку з невиконанням умов договору позивачем, а саме позивач не добудував та не ввів в експлуатацію до 01.02.2005 року обєкт незавершеного будівництва розташованого за адресою м. Чернігів, вул. Східночеська. Позивач [PERSON] свої зобовязання згідно умов договору не виконав у звязку з чим, відповідач [PERSON] відділення Фонду державного майна України по Чернігівської області 21.02.2005 року звернулося до суду з позовом до [PERSON] про розірвання вищевказаного договору купівлі-продажу та повернення обєкта незавершеного будівництва до державної власності. 14.06.2005 року рішенням Деснянським районним судом м. Чернігова було забезпечено позов [PERSON] відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області про розірвання договору купівлі продажу державного майна від 28.01.2000 року та зобовязано покупця повернути до державної власності вказаний обєкт. Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 02.09.2005 року, Ухвалою Верховного суду України від 02.10.2006 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Згідно частини 2, 3 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобовязання припиняються. Якщо договір розривається у судовому порядку, зобовязання припиняються з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили. Відповідно до п.3 Порядку повернення у державну власність обєктів приватизації у разі розірвання або визнання недійсним договорів купівлі-продажу таких обєктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 року, № 32 повернення покупцям коштів, сплачених за обєкт приватизації, у разі розірвання договору купівлі-продажу такого обєкта у звязку з невиконанням умов або визнання його недійсним у судовому порядку проводиться згідно із законодавством. Також відповідно до п. 133 Державної програми приватизації закріплено, що у разі розірвання договору купівлі-продажу державного майна за рішенням суду у звязку з невиконанням покупцем договірних зобовязань обєкт приватизації підлягає поверненню в державну власність. Судом встановлено, що кошти одержані від продажу державного майна, безпосередньо повязані з процесом приватизації зараховуються відповідно до позабюджетного Державного фонду приватизації, відповідно до п. 124 державної програми приватизації на 2000-2002 роки, затвердженого Законом України від 18.05.2000 року № 1723-ІІІ. Крім того, згідно ч.1 ст.21 Закону України «Про особливості приватизації обєктів незавершеного будівництва» від 14.09.2000 року № 1953 кошти від продажу обєктів незавершеного будівництва, що перебувають у державній власності, та земельних ділянок, і на яких розташовані такі обєкти, спрямовуються до Державного бюджету України в повному обсязі. Таким чином у разі розірвання договорів купівлі продажу обєктів приватизації у звязку з невиконанням їх умов або визнання їх недійсним в судовому порядку повернення покупцям коштів, сплачених за обєкт приватизації, провадиться на підставі рішення суду з коштів позабюджетного Державного фонду приватизації, отриманих від повторного продажу цих обєктів у порядку, встановленому Фондом ( п.133 Державної програми приватизації на 2000-2002 роки ). Також 18.02.2012 року у звязку з набранням чинності Законом України «Про Державну програму приватизації» від 18.05.2012 року Закон України «Про державну програму приватизації» № 1723-ІІІ від 18.05.2000 року втратив чинність. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України встановлює, що одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів особи є визнання права. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Позивач [PERSON] звернувся з заявою про повернення коштів до [PERSON] відділення Фонду державного майна 17.04.2014 року. Статтею 257 ЦК України встановлено, що позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином , відповідно до ч.4 статті 267 ЦК України обумовлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд знаходить підстави для застосування строків позовної давності, на підставі викладеного позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed