Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-11 00:00:00

21 лютого 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Разом з ним у будинку зареєстрована та не проживає з вересня 2014 року колишня дружина [PERSON], яка зараз проживає в своїх батьків в [ADDRESS]. Сторони не ведуть спільного господарства та не пов'язані спільним побутом. Окрім цього, [PERSON] не приймає участі в утриманні житла, не оплачує комунальні послуги та взагалі не спілкується з позивачем. Оскільки [PERSON] відмовляється в добровільному порядку виселитись з житлового будинку, то це здійснює перешкоди у вільному розпорядженні позивачу своєю власністю. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позивні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає та просить їх задовольнити (а.с. 25). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи заяви сторін та дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] являється єдиним власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Даний факт підтверджується копією договору дарування житлового будинку за №1297 від 6 вересня 2004 року (а.с. 10). Рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 9 жовтня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 6). Згідно з актом Озерянської сільської ради від 19 лютого 2019 за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: власник будинку - [PERSON], мати [PERSON], співмешканка - [PERSON], син співмешканки - [PERSON], дочка співмешканки - [PERSON], колишня дружина - [PERSON], сестра - [PERSON], племінниця - [PERSON], племінниця - [PERSON] (а.с. 7). Проте [PERSON] з вересня 2014 року за зазначеною адресою не проживає (а.с. 7, 9). Відповідно до довідки Мармизівської сільської ради від 19 лютого 2019 року №04-27/45, [PERSON], [INFO], на території Мармизівської сільської ради не зареєстрована (а.с. 8). Пункт 7 ст. 92 Конституції України встановлює, що правовий режим власності визначається виключно законами України. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів №2,4,7, та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна, що підтверджується ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як вказано у висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16.11.2016 року (справа № №6-709цс16) щодо застосування ст. 391 ЦК України, зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відомості про те, що відповідач [PERSON] приймає участь в утриманні житлового приміщення чи сплачує кошти за отримані комунальні послуги в будинку за адресою: [ADDRESS], чи є наймачем цього будинку, в матеріалах справи відсутні. Враховуючи заяву відповідача [PERSON], про визнання позовних вимог та зібрані у справі докази, які підтверджують факт, що відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS], з 2014 року, так як фактично проживає в с. Макушиха. Згідно зі ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачений судовий збір в сумі 768,40 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в рівних частинах.

Outcome: approved