Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-17 00:00:00

19 червня 2017 року до суду звернулася [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Міськрайонного управління у Житомирському районі та м. Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, яким просила визнати недійсним та скасувати державний акт серії [NUMBER], виданий на ім'я [PERSON] та [PERSON]. 18 грудня 2017 року до суду звернулися [PERSON] та [PERSON] із зустрічною позовною заявою до [PERSON], якою просять визнати недійсним договір дарування на ім'я [PERSON] від 19 листопада 2010 року в частині дарування земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER], який був посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Доброльожею В. В. та зареєстрований в реєстрі за №4733, оскільки переконані, що вказаний договір порушує їхні права та буде порушувати їх у подальшому, оскільки [PERSON], посилаючись на нього, ставить до них позовні вимоги (а.с. 111-118). 18 липня 2018 року судом було постановлено ухвалу про закриття провадження в частині первісного позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Міськрайонного управління у Житомирському районі та м. Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області у зв'язку з відмовою від позову (а.с. 171-173). У судове засідання учасники справи не з'явились. Належним чином повідомлені (а.с. 168-169) про час і місце розгляду справи позивачі за зустрічним позовом та їх представник у судове засідання не з'явились; заявою від 13 червня 2018 року [PERSON] та [PERSON] просили проводити розгляд справи без їх участі (а.с. 158). Представник відповідача за зустрічним позовом просила проводити розгляд справи за її відсутності (а.с. 171). Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. 19 листопада 2010 року був укладений договір дарування земельної ділянки, згідно з яким [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку площею 0,2394 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], яка належала їй на підставі державного акту на право власності серії [NUMBER], виданого 05 червня 2009 року управлінням Держкомзему у Житомирському районі (а.с. 126). Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Доброльожею В. В. та зареєстрований в реєстрі за №4733. 19 грудня 2016 року Житомирським районним судом було ухвалено рішення, яким, зокрема: визнано недійсним та скасовано державний акт з кадастровим номером [NUMBER], виданий [PERSON] на підставі рішення Сінгурівської сільської ради 23 сесія 5 скликання від 26.06.2008 року, та державний акт з кадастровим номером [NUMBER], виданий [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Доброльожею В. В. від 19.11.2010 року (а.с. 124-125). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Такими вимогами є: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним (п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Тобто, доведеність позивачем порушення відповідачем його прав, свобод та інтересів є обов'язковою умовою задоволення позовних вимог. Відсутність такого порушення є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналіз суб'єктного складу даного спору та природи спірних правовідносин, як таких, що не відповідають завданням цивільного судочинства, свідчить про відсутність порушеного права позивачів за зустрічним позовом, що дає підстави для відмови в його задоволенні. З огляду на наведене,

Outcome: dismissed