Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

21.10.2014 року представник позивача в інтересах позивача звернувся до суду з позовом на обґрунтування якого зазначив, що 31 серпня 2012 році між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики, за яким позивач надала у борг відповідачкі грошові кошти в розмірі 3 000 (три тисячі ) доларів США, що за курсом Національного банку України складало 23 979 (двадцять три тисячі дев'ятсот сімдесят дев'ять ) гривень. За усною домовленістю строк повернення боргу 31.11.2012 р. На підтвердження укладення вказаного вище договору, відповідачкою було представлено позивачу розписки від 07.09.2013 року та 17.09.2014 року, що відповідає вимогам п.2 ст.1047 ЦК України. Вказані розписки складені відповідачкою власноруч та містять інформацію про одержання відповідачкою грошових коштів в розмірі 3 000 (три тисячі ) доларів США. Однак в порушення домовленості від 31.08.2012 року, кінцеву дату повернення коштів в зазначених розписках відповідачка відмовилася прописати. 07 вересня 2013 року позивачка звернулась до відповідачки з усною вимогою повернути їй борг, який вона отримала у неї 31.08.2012 році. Відповіддю була відмова. При цьому відповідачка не заперечувала факт отримання у позивача нею боргу. Тому позивач попросила її написати розписку, яка б підтверджувала факт отримання відповідачкою у позивача в борг грошових коштів 31.08.2012 року. Таким чином, 07.09.2013 році, відповідачка власноруч написала розписку про те, що 31.08.2012 році вона отримала у позивача гроші у борг в розмірі 3 000 доларів США. Як вказувалося вище, при складанні даної розписки відповідачка відмовилася написати кінцеву дату повернення боргу. Лише запевнила позивача, що вона продає будинок і вже дуже скоро поверне їй борг. Однак, з часу складання даної розписки минуло 13 місяців, а зобов'язання повернути гроші відповідачкою так і не виконані. В зв'язку з цим, 17.08.2014 року позивач в присутності свідків, знов звернулася до відповідачки з усною вимогою про повернення коштів. Відповідь була така ж як і раніше - відмова. Тоді позивач попросила відповідачку підтвердити письмово, чим вона мотивує відмову та просила вказати кінцеву дату повернення коштів. Однак, на це прохання Відповідачка відреагувала агресивно, почала позивача штовхати, вигукувати образливі речі та взагалі знищіла першу розписку від 07.09.2013 року. Але з часом заспокоївшись відповідачка власноруч склала нову розписку на підтвердження отримання нею коштів в 31.08.2012 року у розмірі 3 000 доларів США. Однак, кінцеву дату повернення коштів відповідачка знов відмовилася прописати. При цьому усно зазначила, що може взагалі не повернути позивачу борг. Оскільки розписки від 07.09.2013 року та 17.09.2014 року не містять строку повернення боргу, а відповідачка добровільно не повертає взяті в борг грошові кошти, тому 22.08.2014 року позивачем було направлено рекомендованим листом з описом вкладення та повідомленням про вручення письмову вимогу, за якою прохала повернути борг протягом 30 днів з дня отримання цієї вимоги. Однак, відповідачка отримавши 02 вересня 2014 року письмову вимогу про повернення боргу, в порушення зазначених статей, у строки, обумовлені чинним законодавством, відмовилася повертати позивачу борг згідно укладеного між нами договору, мотивуючи це відсутністю вільних коштів. Тому, позивач просить стягнути з відповідача борг за договором в розмірі 3000,00 доларів США, що є еквівалентом 38 853,00 грн. за курсом НБУ на час подання позовної заяви та судові витрати сплачені нею при подачі позову в розмірі 388,53 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, згідно заяви не заперечує проти винесення заочного рішення по справі, підтримує заявлені позивачем позовні вимоги (а.с.39). 17.11.2014 року на адресу суду надійшла заява від відповідача по справі, про відкладення судового засідання, яке призначено на 17.11.2014 року на 11-30 годину, у зв'язку із тим, що бажає звернутись за правовою допомогою (а.с.29). Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового засідання (27.11.2014 року та 16.12.2014 року) повідомлявся належним чином за адресою реєстрації, підтвердженою безпосередньо перед відкриттям провадження у справі, що вбачається з матеріалів справи, про причини своєї неявки суд не повідомив, клопотань та заперечень проти позову не надав (а.с.28, 34-35, 37-38). В зв'язку із чим, причина неявки відповідача визнана судом неповажною. У відповідності до ч.4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд, враховуючи думку позивача, вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних в справі доказів. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 31 серпня 2012 році між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики, за яким позивач надала у борг відповідачкі грошові кошти в розмірі 3 000 (три тисячі ) доларів США, що за курсом Національного банку України складало 23 979 (двадцять три тисячі дев'ятсот сімдесят дев'ять ) гривень. За усною домовленістю строк повернення боргу 31.11.2012 р. На підтвердження укладення вказаного вище договору, відповідачкою було представлено позивачу розписки від 07.09.2013 року та 17.09.2014 року, що відповідає вимогам п.2 ст.1047 ЦК України (а.с.8-11). Вказані розписки складені відповідачкою власноруч та містять інформацію про одержання відповідачкою грошових коштів в розмірі 3 000 (три тисячі ) доларів США. Однак в порушення домовленості від 31.08.2012 року, кінцеву дату повернення коштів в зазначених розписках відповідачка відмовилася прописати. Оскільки розписки від 07.09.2013 року та 17.09.2014 року не містять строку повернення боргу, а відповідачка добровільно не повертає взяті в борг грошові кошти, тому 22.08.2014 року позивачем було направлено рекомендованим листом з описом вкладення та повідомленням про вручення письмову вимогу, за якою прохала повернути борг протягом 30 днів з дня отримання цієї вимоги ( а.с.12-13). Однак, відповідачка отримавши 02 вересня 2014 року письмову вимогу про повернення боргу, в порушення зазначених статей, у строки, обумовлені чинним законодавством, відмовилася повертати позивачу борг згідно укладеного між нами договору, мотивуючи це відсутністю вільних коштів (а.с.14). Згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України - якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.1 ст. 1049 ЦК України - якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. В силу ст.ст. 11, 14 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України визначені вимоги до форми договору позики, а саме: договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Як вбачається з правового висновку ВСУ від 18 квітня 2013 року по справі № 6-63цс 13 , на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми відповідачки. В силу ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України). Порушенням зобов'язання, в розумінні ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Проте, відповідачка в порушення вищевказаних норм матеріального закону, та прийнятих по договору зобов'язань, позику на час пред'явлення даного позову до суду, не повернула. Як вбачається з правового висновку ВСУ від 18 квітня 2013 року по справі № 6-63цс 13, якщо на підтвердження укладення договору повинна бути представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. З боргових розписок від 07.09.2013 року та 17.09.2014 вбачається те, що відповідачка зазначила факт отримання грошової суми в борг у розмірі 3 000 доларів США. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, розписка є підтвердженням укладання договору, а останній є укладеним з моменту фактичного передання грошей, який може не співпадати з часом складення розписки (ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2011 р у справі № 6-2517св10 про стягнення боргу). Як вказувалося вище, відповідачка отримала у позивача в борг грошові кошти 31.08.2012 року, при цьому розписки були складені від 07.09.2013 року та 17.09.2014. У той самий час за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг так і дати її отримання. Отже, Верховний суд, спираючись на ст. 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу, не тільки підтвердив, що договір позики означає факт передачі грошей, а й визнав, що такий документ може бути підписаний тільки позичальником - підпис кредитора не потрібен. Відповідно до вимог ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджується виконанням ним свого обов'язку. При цьому, з метою досудового врегулювання даного спору, позивач неодноразово зверталася до відповідачки з вимогами добровільно повернути грошові кошти, проте мої законні вимоги відповідачкою було проігноровано. Також, викладені обставини підтверджуються належними та допустимими доказами, які надані до суду у відповідності статей 58,59,60 ЦПК України. Пленум Верховного суду в п. 14 своєї Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 відзначив, що згідно з ч.1 ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволені позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. Разом з тим ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язані грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. За змістом ст. 88 ЦПК України, на користь позивача, як сторони по справі, чиї позовні вимоги задовольняються в повному обсязі, із відповідача слід стягнути судові витрати у вигляді оплати судового збору у розмірі 388,53 грн., що підтверджено платіжним дорученням в матеріалах справи (а.с.1).

Outcome: approved