Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

20.06.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом та просить ухвалити рішення, згідно якого визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування жилим приміщенням розташованого за адресою: [ADDRESS], та зняти останню з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.06.2007 року. Після реєстрації шлюбу вони мешкали та були зареєстровані в [INFO], яка належить позивачу на праві власності. Під час шлюбу з відповідачем у них народились доньки [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. У 2016 році відносини між ним та відповідачем значно погіршились. Остання перестала займатися хатніми клопотами, цікавитись життям доньок та його. Відповідач перестала ночувати дома, а у вересні 2016 року, взявши свої речі, взагалі покинула помешкання і пішла жити до іншого чоловіка. З того часу відповідач у вказану вище квартиру не поверталась. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 17.02.2017 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. На сьогоднішній день позивач разом зі своїми доньками продовжує проживати у вищевказаній квартирі. Він сплачує за комунальні послуги, дбає про житло та займається вихованням доньок. Відповідач в свою чергу, понад рік мешкає з іншим чоловіком за іншою адресою, спірною квартирою не цікавиться, за комунальні послуги не сплачує, власні речі в квартирі не зберігає, вихованням та утриманням доньок не займається, ніде не працює. Позивач вважає, що оскільки відповідач вибула до іншого житла, то таким чином, вона втратила права користування квартирою № 108, будинку № 3 по бульвару Профспілковий у м. Харкові. Не бажання відповідача добровільно знятись з реєстрації в спірному приміщенні, значно порушує його права як власника. Позивач зазначив, що він змушений нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг, не може вільно звернутись до відповідних органів з приводу отримання субсидії на сплату комунальних послуг та отримання соціальної допомоги, як малозабезпечена родина тощо. Тому, оскільки відповідач самостійно не анулює свою реєстрацію за зазначеною адресою, він вимушений був звернутися з позовом до суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, позов підтримали у повному обсязі та підтвердили обставини, викладені у позовній заяві. Проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи сповіщалася належним чином, шляхом надання повідомлення до редакції газети «Слобідський край». Від неї не надійшла письмова відповідь на повідомлення суду, або клопотання з проханням відкласти слухання справи. В матеріалах справи достатньо наявних доказів, позивач не заперечує проти винесення заочного рішення, а тому суд вважає можливим провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Згідно\~статті 224 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд приходить до висновку про законність і обґрунтованість позову та можливість його задоволення частково, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.08.2005 року та технічного паспорту є власником квартири № 108, в житловому будинку готельного типу № 3, по бульвару Профспілковий у м. Харкові (а.с.9-11). Згідно довідки КП «Жилкомсервіс» дільниці № 43 від 23.06.2017 року про склад сімї та прописку, у вищевказаній квартирі зареєстровані позивач, його донька [PERSON], його донька [PERSON] та відповідач [PERSON] (а.с. 16). У судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] понад рік в вищевказаній квартирі не проживає. У судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON], які підтвердили, що відповідач [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не мешкає. Їм це достовірно відомо, оскільки вони мешкають по сусідству та тісно спілкується з позивачем. Не вірити поясненням вищевказаних свідків, у суду немає ніяких підстав, оскільки вони є сторонніми особами, які не зацікавлені у розгляді справи на користь позивача. За правилом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду з позовом про захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; та своїми правами щодо предмету спору розпоряджається на власний розсуд. У ч. 2 ст. 405 ЦК України зазначено, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом при відсутності члена сімї без поважних причин більш одного року, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На підставі наданих доказів у судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] без будь-яких поважних причин не мешкає за місцем реєстрації, не використовує житло за його призначенням, не приймає ніякої участі у сплаті за квартиру і комунальні послуги. Вона формально зберігає паспортну реєстрацію в спірній квартирі, тим самим порушує права власника щодо користування, володіння та розпорядження власністю. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За таких обставин, суд приходить до висновку, що реєстрація відповідача в зазначеному вище будинку, порушує права позивача, як власника, на право володіння, користування та розпорядження зазначеною квартирою. За змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року, прийнятій за результатами перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 травня 2011 року у справі про усунення перешкод у користуванні власністю вказано, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 Житлового кодексу України; ст. 405 ЦК України). За таких обставин вимоги щодо зняття з реєстраційного обліку не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. На підставі викладеного й

Outcome: partial