Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

1.Позиція позивача за первісним позов та відповідача за зустрічним. 07.05.2018 року до провадження Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов позовом, за яким позивач Комунальне підприємство Кам`янської міської ради «Тепломережі» просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь: - 36 014 (тридцять шість тисяч чотирнадцять) гривень 86 копійок - заборгованість за по оплаті за теплопостачання; - 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні 00 копійок - витрати по сплаті судового збору. 05 вересня 209 року позивач Комунальне підприємство Кам`янської міської ради «Тепломережі» уточнив позовні вимоги, в частині збільшення до 38 830 (тридцять вісім тисяч вісімсот тридцять) гривень 95 гривень, за період з 2007 року по 2019 рік. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що [PERSON] , є власницею квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2017 року. 24 жовтня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № 5631 про реструктуризацію заборгованості за послуги з теплопостачання на с уму 33 818,04 гривень, чим визнала заборгованість станом на липень 2019 року за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 38 030,95 гривень. Від відповідача [PERSON] подано зустрічний позов до Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Тепломережі», яким позивач просить: -визнати недійсним договір №5631-с від 24.10.2017 року про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання, між Комунальним підприємством Кам`янської міської ради «Тепломережі» та [PERSON] . Комунальне підприємство Кам`янської міської ради «Тепломережі» подало заперечення на зустрічну позовну заяву, в якій зазначено, що [PERSON] сама звернулась до них з наміром укласти договір на постачання теплової енергії та переоформлення особового рахунку на своє ім`я, де їй було повідомлено про наявність заборгованості, яка утворилась до придбання у власність квартири і необхідно врегулювати спір у судовому порядку, з попереднім власником, або укласти договір реструктуризації заборгованості за послуги, що і було зроблено 24 жовтня2017 року. 2. Позиція відповідача за первісним позов та позивача за зустрічним. Відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву в якій зазначено, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.10.2017 року посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кір`як К.А. зареєстрованого в реєстрі за № 1509. 24 жовтня 2017 року між [PERSON] та Комунальним підприємством Кам`янської міської ради «Тепломережі» було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Ставши власницею вказаного майна сплачувала за отримувані послуги, та заборгованості а період з листопада 2007 року по грудень 2017 року на суму 36014,86 не має. Враховуючи вище викладене просить відмовити в задоволені заявлених вимог. Позивач [PERSON] подала зустрічний позов до Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Тепломережі», яким позивач просить: -визнати недійсним договір №5631-с від 24.10.2017 року про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання, між Комунальним підприємством Кам`янської міської ради «Тепломережі» та [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.10.2017 року посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кір`як К.А. зареєстрованого в реєстрі за № 1509. 24 жовтня 2017 року між [PERSON] та Комунальним підприємством Кам`янської міської ради «Тепломережі» було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Комунальне підприємство Кам`янської міської ради «Тепломережі» посилається на договір № 5631-с від 24.10.2017 року як на підставу того що власник [PERSON] визнала за собою заборгованість попереднього власника, але цей факт не відповідає дійсності з наступних підстав: -догорів № 5631-с має назву «реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання», тобто регулює взаємовідносини між споживачем та юридичною особою, отже договір віднесено до категорії споживачів і повинен відповідати вимогам Законом України «Про захист прав споживачів», умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони порушують принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, завдають шкоду споживачу. Оскаржуваний договір містить порушення в частині вимог чинного законодавства, адже передбачає дострокове розірвання договору КП КМР «Тепломережі», а саме п. 3.1. і не містить пункту про можливість розірвання договору за ініціативою [PERSON] , такі зобов`язання не ґрунтуються на засадах добросовісності та доброчесності, розумності та справедливості. В розділі № 7 «Основні умови договору реструктуризації» де зазначено, що основною умовою договору є погашення боржником поточної заборгованості у повному обсязі за опалювальний сезон \-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\--------------- р.р. а саме за _____________ .» Отже не містить відомостей за який саме період опалювальних сезонів даний договір передбачає погашення боржником поточної заборгованості в повному обсязі, що в свою чергу просто унеможливлює його виконання і містить ознаки нікчемності даного правочину. Враховуючи викладене просить визнати договір № 5631-с від 24.10.2017 року про реструктуризацію заборгованості за надані послуги теплопостачання між Комунальним підприємством КМР «Тепломережі» та [PERSON] . 3. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи. 07.05.2018 року до провадження Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов позовом від Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Тепломережі». Ухвалою судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05.07.2018 року позовна заява Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Тепломережі» до [PERSON] «про стягнення заборгованості по оплаті за теплопостачання», прийнята до провадження, в порядку спрощеного позовного провадження, та призначено до судового розгляду. Від відповідача [PERSON] подано зустрічний позов до Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Тепломережі», яким позивач просить: -визнати недійсним договір №5631-с від 24.10.2017 року про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання, між Комунальним підприємством Кам`янської міської ради «Тепломережі» та [PERSON] . Ухвалою від 22 жовтня 2019 року справу прийнято зустрічний позов та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовчий розгляд. Ухвалою від 03 грудня 2019 року закрито підготовче провадження у справі за первісним позовом Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Тепломережі» до [PERSON] «про стягнення заборгованості по оплаті за теплопостачання» та зустрічним позовом [PERSON] до Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Тепломережі» «про визнання недійсним договору» призначив справу до розгляду по суті. 08 вересня 2020 року через канцелярію суду сторонами по справі подані заяви про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наданих доказів та без фіксації судового засідання. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 4. Фактичні обставини встановлені судом. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.10.2017 року посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кір`як К.А. зареєстрованого в реєстрі за № 1509 (а.с. 44). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 100362080 від 13 жовтня 2017 року - власник [PERSON] . 24 жовтня 2017 року між сторонами а саме [PERSON] та Комунальним підприємством Кам`янської міської ради «Тепломережі» було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відповідно до заяви [PERSON] , зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] було укладено договір реструктуризації заборгованості в сумі 33 818,08 гривень на термін 48 місяців (а.с. 56). 24 жовтня 2017 року було укладено договір 5631-с про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання між Комунальним підприємством Кам`янської міської ради «Тепломережі» та [PERSON] , зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] (а.с.57). 5. Правові норми законодавства застосовані судом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон). Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник (частина друга статті 19 Закону). Власником Закон визначає фізичну або юридичну особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку (абзац сьомий частини першої статті 1 Закону). А споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (абзац чотирнадцятий частини першої статті 1 Закону). Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (частина перша статті 19 Закону). За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України). Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (частина перша статті 29 Закону). Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону). Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16). Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України). Пунктом 23 Постанови Кабінету Міністрів від 3 жовтня 2007 р. N 1198 встановлено «Розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку». Згідно цієї ж постанови «межа продажу теплової енергії - сукупність точок теплової мережі, обладнаних вузлом обліку, на основі показів якого проводяться розрахунки за спожиту теплову енергію, або точка розподілу, визначена в договорі у разі відсутності такого вузла;». Тому самовільний демонтаж батарей у приміщеннях відповідача не свідчить про те , що він не отримує теплову енергію від їх підприємства, а доказів офіційного від`єднання від мереж теплопостачання відповідачем не надано. Відтак споживач отримує теплову енергію від їх підприємства навіть у разі демонтажу внутрішньоквартириних мереж опалення, оскільки точка приєднання зазвичай знаходиться на горищі чи у підвалі будинку і демонтаж не впливає на загальне постачання. Вказане підтверджується правовою позицією викладеною в постанові Верховного суду України від 11.11.15р., по справі №6-1192 цс15: «Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється. Відповідно до пунктів 25, 26, 30 пункту 3 Правил № 630 відключення споживача від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири свідчить про виконання послуг позивачем. Таким чином позивач виконав свої зобов`язання щодо надання послуг централізованого опалення, а відповідач зобов`язаний оплатити надані послуги. У разі наміру споживача припинити надання послуг з централізованого теплопостачання, останній не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення квартири від мереж теплопостачання. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. 6. Висновки та мотиви прийнятого рішення. Суд керує ходом процесу, спрямовує дії осіб, що беруть участь у процесі, забезпечує виконання та здійснення ними прав і обов`язків, виносить рішення, які мають владний характер, вирішує матеріально-правовий спір, чим і здійснює захист порушеного або оскарженого суб`єктивного права. Також, суд виступає як учасник процесуальних відносин, як владний орган, наділений повноваженням вирішувати правові питання, які можуть виникнути у зв`язку з розглядом конкретної справи. Та те, що наділяючи суд правом вимагати від учасників процесу в рамках наданих їм процесуальним законодавством повноважень, належної поведінки, держава одночасно з цим встановлює і для самого суд у рамки дозволеної поведінки. Щодо позовних вимог Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Тепломережі» до [PERSON] «про стягнення заборгованості по оплаті за теплопостачання» судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.10.2017 року посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кір`як К.А. зареєстрованого в реєстрі за № 1509 (а.с. 44), заявлений період стягнення заборгованості припадає на період з 2007 року по 2019 рік. 24 жовтня 2017 року між сторонами, а саме [PERSON] та Комунальним підприємством Кам`янської міської ради «Тепломережі» було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (частина перша статті 19 Закону). За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України). Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (частина перша статті 29 Закону). Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону). Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16). Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. Вирішуючи питання щодо доказів, суд враховує інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову. Принцип належності доказів полягає в тому, що суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення. Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову. Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання. Традиційно правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків. Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи. Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування. Відповідно дост.129 Конституції України Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини, та рішень Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року, від 22.10.2010 року, від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011 принцип правової визначеності (основу якого утворює ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин визначених правових наслідків) є складовим елементом верховенства права. Відповідно до підпункту «m» пункту 1, також п. 47, 49 висновків та рекомендацій Висновку № 11 (2008) Консультативної ради Європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень (від 18.12.2008р.), якість судового рішення залежить насамперед від якості його обґрунтування, яке може містити тлумачення юридичних принципів; при цьому завжди необхідно дбати про забезпечення правової визначеності та послідовності. Однак коли суд вирішує відійти від попередньої практики, у рішенні слід чітко вказати про це. При цьому законність судового рішення виступає однією з гарантій встановлення істини у справі та забезпечення захисту прав і свобод людини. У цьому зв`язку законодавчий зміст принципу законності є тим положенням, яке гарантує абсолютний правовий захист, що надає можливість суб`єктам права бути захищеними у правовий спосіб незалежно від будь-яких обмежень приватного чи державного характеру. Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 21 лютого 2018 року, справа № 736/719/16-ц, провадження № 61-2068св18 істотним порушенням норм процесуального права є зокрема, порушення судами першої та апеляційної інстанцій процедури встановлення фактичних обставин справи на підставі припущень, без підтвердження їх доказами. Справедливість судового рішення вимагає, аби рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Частина 1 статті 322 ЦК України визначає, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом Відповідно до Житлового кодексу України статті 162, визначено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Отже, враховуючи вище викладене та те, що позивачем Комунальним підприємством Кам`янської міської ради «Тепломережі» жодним доказом не необґрунтовано та не доведено, не надано Документів, які б свідчили про обов`язок [PERSON] , утримувати вказане позивачем житло, а саме квартира [ADDRESS] , до суду не надано, що надає суду можливість прийняти рішення про відмову у задоволені заявлених вимог про стягнення заборгованості за теплопостачання в період наданого розрахунку заборгованості, а саме з листопада 2007 року по грудень 2017 року. Що стосується зустрічної позовної заяви [PERSON] до Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Тепломережі» «про визнання недійсним договору», суд встановив наступне. Комунальне підприємство Кам`янської міської ради «Тепломережі» посилається на договір № 5631-с від 24.10.2017 року як на підставу того що власник [PERSON] визнала за собою заборгованість попереднього власника, але цей факт не відповідає дійсності з наступних підстав: -догорів № 5631-с має назву «реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання», тобто регулює взаємовідносини між споживачем та юридичною особою, отже договір віднесено до категорії споживачів і повинен відповідати вимогам Законом України «Про захист прав споживачів», умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони порушують принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, завдають шкоду споживачу. Оскаржуваний договір містить порушення в частині вимог чинного законодавства, адже передбачає дострокове розірвання договору КП КМР «Тепломережі», а саме п. 3.1. і не містить пункту про можливість розірвання договору за ініціативою [PERSON] , такі зобов`язання не ґрунтуються на засадах добросовісності та доброчесності, розумності та справедливості. В розділі № 7 «Основні умови договору реструктуризації» де зазначено, що основною умовою договору є погашення боржником поточної заборгованості у повному обсязі за опалювальний сезон \-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\--------------- р.р. а саме за _____________ .» Отже не містить відомостей за який саме період опалювальних сезонів даний договір передбачає погашення боржником поточної заборгованості в повному обсязі, що в свою чергу просто унеможливлює його виконання. Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а сааме зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину. Позивач , звертаючись з вимогою про визнання недійсним договору, посилається на положення ст.ст. 203, 229, 230 ЦК України та ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», мотивуючи тим, що при укладенні договору працівники відповідача ввели її в оману щодо природи укладеного договору, оскільки укладений нею договір по своїй правовій природі є поставки, а не договором купівлі лічильника та виконання послуг по його встановленню. Згідно ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка, щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз`яснено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Відповідно до положень ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто , правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України). Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 445/1011/17. Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про визнання договору № 5631-с від 24.10.2017 року про реструктуризацію заборгованості за надані послуги теплопостачання між Комунальним підприємством Кам`янської міської ради «Тепломережі» та [PERSON] недійсним. 7. Розподіл судових витрат між сторонами. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи відмову в задоволені позову, сплачений удовий збір покладається на позивача.

Outcome: approved