Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

21 вересня 2015 року позивач [PERSON] (далі Позивач) звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] (далі Відповідач) про стягнення суми боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 19 грудня 2013 року Відповідач, яка являється онукою позивача, отримала від останньої позику у сумі 200\~000 гривень, які зобовязалася повернути в строк до 19 червня 2015 року, про що надала розписку. Позивач неоднократно в усній формі зверталася до Відповідача з проханням добровільно повернути борг, проте Відповідач на ці чисельні звернення не реагувала, крім того в усній формі відмовилася повертати борг. Оскільки Відповідач не виконує свої зобовязання перед Позивачем, заборгованість не повертає, Позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом свого порушеного права та стягнення з відповідача основного боргу, боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, в наданій суду письмовій заяві просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити позов. Представник відповідача [PERSON], яка діє за довіреністю, в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, згодна з сумою основного боргу за договором позики, зазначила, що сума інфляційних втрат та 3% річних розрахована правильно у відповідності із законом, однак вважає, саме цю суму інфляційних витрат та 3 % річних дуже великою та непомірною для відповідача, яка на теперішній час опинилася в дуже скрутному матеріальному становищі через розлучення з чоловіком, винаймає з двома дітьми квартиру, в звязку з чим представник відповідача просила зменшити вказану суму. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 19 грудня 2013 року між сторонами було укладено Договір позики на суму 200\~000 гривень з строком повернення до 19 червня 2015 року (а.с. 10). Факт укладення договорів позики між Позивачем та Відповідачем, отримання Відповідачем від Позивача позики на суму 200\~000 гривень, а також волевиявлення Відповідача повернути отримані в борг гроші у визначений строк, підтверджується розпискою, підписаною відповідачем [PERSON] (а.с. 10). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятого у Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13, який у відповідності до вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень та для всіх судів України. Крім того, вимогами ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Статтею 207 ЦК України передбачено, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. З врахуванням вказаних вимог закону, наявності дій по передачі кошів і їх отримання відповідачем згідно розписки між позивачем і відповідачем укладено правочин, який по суті є договором позики. У відповідності з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності з ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Судом достовірно встановлено, що договір позики з борговою розпискою від 19 грудня 2013 року відповідачу повернутий не був і знаходиться у позивача, оскільки їх оригінал знаходиться в матеріалах цивільної справи, що підтверджує наявність зобов'язання відповідача перед позивачем. У судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідачем зобов'язання за Договорами позики не були виконані в повному обсязі, грошові кошти не повернуті та підлягають до стягнення в судовому порядку. Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. З урахуванням того, що відповідач порушила взяті на себе зобовязання, то позовні вимоги підлягають задоволенню і на користь позивача підлягають стягненню з відповідача кошти за Договором позики від 09.12.2013 в розмірі суми основної заборгованості 200 000 грн., індекс інфляції за час прострочення в розмірі 145\~103,81 грн. із розрахунку за формулою: основний борг 200 000 грн. х 1,510 сукупний індекс інфляції за період з 19.12.2013 по 18.09.2015) та 3% річних в сумі 10487,67 грн. із розрахунку 200 000 грн. х 3% / 365 днів х 638 дні. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, відповідно до квитанцій, доданих до позовної заяви (а.с. 1,2), необхідно стягнути з [PERSON] на користь позивача судові витрати в сумі 3555,91 грн. за оплату судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved