Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

20.07.2020 року [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1208 га по [ADDRESS] . 04.09.2020 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 27.10.2020 року. 25.02.2021 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України у зв`язку з повторною неявкою позивача та його представника у судове засідання. Заяву про компенсацію витрат, пов`язаних з розглядом даної справи відповідач [PERSON] обґрунтовує тим, що позивач звернувся до суду з позовом за відсутності предмета спору, з протиправною метою, а у ході розгляду справи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору, змусивши таким чином відповідача понести відповідні судові витрати на професійну правничу допомогу. В підтвердження зазначеному [PERSON] зазначає, що позивач у позові послався як на підставу визнання за ним права власності на ст.120 ЗК України, однак в редакції на 10.08.2004 року зазначена норма не передбачала переходу права власності на неприватизовану земельну ділянку. Крім того, питання щодо розподілу майна між сторонами вирішувалося в судовому порядку в 2007-2010 роках, земельна ділянка, до переліку майна подружжя не включалася, що встановлено в рішенні Білоцерківського міськрайнного суду Київської області у справі № 2-1827/11 року від 20.06.2012 року. В обґрунтування протиправної поведінки позивача [PERSON] вказала на безпідставну зміну підстав позову при дачі усних пояснень представником позивача, безпричинну неявку позивача за викликом суду для дачі особистих пояснень, повторну неявку позивача та його представника в судове засідання. 14.04.2021 року в судове засідання [PERSON] не з`явилась, про день, час та місце розгляду заяви повідомлена належним чином. Через канцелярію суду подала заяву про розгляд заяви без її участі, заяву підтримала в повному обсязі. 14.04.2021 року в судове засідання [PERSON] не з`явився, про день, час та місце розгляду заяви повідомлений належним чином. Через канцелярію суду представником позивача подано заперечення проти заяви про компенсацію витрат, пов`язаних з розглядом справи. В запереченнях зазначено, що проти задоволення заяви заперечує в повному обсязі з наступних підстав. Так, у відповідності до розрахунку (детального опису) наданої правничої допомоги адвокат МохонькоК.М. витратив 5 годин на вивчення та аналіз позовної заяви [PERSON] у справі, і це при тому, що сама позовна заява складена на двох аркушах паперу (без врахування реквізитів сторін та переліку додатків). Вважає, що 5 годин - це занадто багато для вивчення невеликої позовної заяви з декількома додатками. Також зазначив, що адвокатом витрачено 5 годин на складання та відправлення відзиву на позовну заяву. Проте, «відправлення відзиву» не відноситься до видів адвокатської діяльності, встановлених законом. Щодо підготовки усних пояснень та участі адвоката Мохонько К.М. у судовому засіданні 02.12.2020 року, представник позивача зазначає, що з огляду на те, що усні пояснення адвоката нічим не відрізнялися від аргументів, викладених у відзиві, то ці витрати є штучно завищеними. Посилаючись на правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.03.2020 року у справі №755/9215/15 та рішення Європейського Суду з прав людини у справах «Схід/Захід Альянс Лімітед», «Лавентс проти Латвії», просив відмовити [PERSON] у стягненні з [PERSON] витрат на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн., провести розгляд заяви за відсутності позивача та його представника з урахуванням даного заперечення. Дослідивши викладені у заяві мотиви та додатки, а також заперечення представника позивача та інші матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про те, що заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у рішенні у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до статті 19 вказаного Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Так, відповідно до положень частин 1-6 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи та може бути зменшений судом за клопотанням іншої сторони. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат. Відповідно до ч. ч.5, 6 ст.142 ЦПК України, у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача, за умови дотримання відповідною стороною вимог ч.9 ст.141 ЦПК України. Відповідно до ч.9 ст.141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 року по справі № 755/9215-15. З матеріалів справи вбачається, що 20.07.2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1208 га по [ADDRESS] , у зв`язку з набуттям під час шлюбу з відповідачем житлового будинку за вказаною адресою, на підставі договору купівлі-продажу від 10.08.2004 року. Як на підставу задоволення позовних вимог позивач посилався на положення на підставі ст.120 Земельного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст. 120 ЗК України (в редакції станом на 10.08.2004 року), при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Згідно з п.1.7. Договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.08.2004 року, покупцем якого є відповідач, земельна ділянка, на якій розташований будинок не є власністю продавця; покупцю, роз`яснено зміст ст.327 ЦК України та зміст ст.120 Земельного кодексу України про необхідність приватизувати земельну ділянку, на якій розташований будинок з надвірними будівлями, який є предметом цього договору, або з 1 січня 2005 року укласти договір оренди цієї земельної ділянки. Відповідачем у справі набута спірна земельна ділянка після розірвання шлюбу з позивачем, шляхом безоплатної приватизації. Так, рішенням Трушківської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 28.03.2008 року за №15-140, передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,1208 га., яка розташована по [ADDRESS] та видано на підставі нього державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №409617 від 15.07.2008 року. Правомірність зазначеного рішення сільської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку були предметом спору в Білоцерківському міськрайонному суді за позовом [PERSON] . Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.06.2012 року у справі №2-1827/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08.10.2012, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. 02.12.2020 року у судовому засіданні представник позивача під час надання пояснень, як на підставу задоволення позову, також посилався на п.6 Перехідних положень ЗК України, однак зазначене положення регулює відносини суб`єктів, якими не є сторони даного спору. Крім того, у даному судовому засіданні судом було визнано обов`язковою явку до суду безпосередньо позивача та відповідача (а.с. 77). 03.02.2021 року в судове засідання з`явився відповідач та його представник. Втім, позивач та його представник в судове засідання не з`явилися. Представник позивача подав до канцелярії суду заяву про залишення позовної заяви без розгляду (а.с. 82). Оскільки таку заяву було подано після початку розгляду справи по суті, представник відповідача заперечував проти її задоволення. Судове засідання було відкладене у зв`язку з неявкою позивача та його представника. 25.02.2021 року в судове засідання позивач та його представник повторно не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. У той же час, відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно з ч.1 ст.44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. На підтвердження понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн., суду надано підтверджуючі документи: договір про надання правничої допомоги №74 з додатком №1 від 22.10.2020 року; розрахунок (детальний опис) наданої правничої допомоги від 26.02.2021 року; акт про надання правничої допомоги від 26.02.2021 року; квитанції АТ КБ «ПриватБанк» №0.0.1942523267.1 від 15.12.2020 року про сплату 5000,00 грн. та №0.0.2032507171.1 від 26.02.2021 року про сплату 5000,00 грн. за надання правничої допомоги АО «Компаньйон та партнери» за договором №74 від 22.10.2020 року (а.с. 102, 103, 104, 105, 106, 107). Враховуючи правові висновки, викладені у додатковій постанові Верховного Суду від 11.03.2021 року у справі № 911/2681/19, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.03.2020 року у справі №755/9215/15 та практику Європейського Суду з прав людини, оцінивши наявні у матеріалах справи докази та доводи сторін, з огляду на складність справи та виконаної адвокатом роботи, кількісті судових засідань, перевіривши відповідність заявленої до стягнення суми наданому обсягу адвокатських послуг, беручи до уваги доводи представника позивача щодо зменшення розміру витрат на правову допомогу, суд приходить до висновку про те, що розумним, справедливим і співмірним є зменшення розміру витрат відповідача на професійну правничу допомогу на 30% від заявленої суми. Таким чином, наявні правові підстави для часткового задоволення заяви [PERSON] про стягнення з [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у розмірі 7 000,00 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial