Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

19 травня 2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В позові зазначено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. В даному будинку зареєстрований позивач та спільна з відповідачем малолітня донька [PERSON], [INFO]. [PERSON] 23.10.2012 року за власною ініціативою разом з донькою [PERSON] переїхали на інше місце постійного проживання, а саме за адресою: [ADDRESS]. Вибуваючи на інше місце проживання, [PERSON] забрала все належне їй майно. Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 14.02.2011, шлюб між сторонами розірваний. Також в позові зазначено, що [PERSON] намагався в позасудовому порядку вирішити питання про самовільне зняття з реєстрації відповідачем разом з донькою, оскільки має намір продати даний житловий будинок у зв'язку із виїздом на постійне місце проживання в іншу область, проте останні цього не зробили. На підставі рішення Валківського районного суду Харківської області від 17.01.2017 [PERSON] визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за даною адресою та знята із реєстрації. У зв'язку із тим, що відповідач разом з донькою не проживають за вказаною адресою з 23.10.2012, а донька залишається зареєстрованою в даному будинку, [PERSON] не може розпорядитись своїм житловим будинком. [PERSON] прохає визнати неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], посилаючись на положення статті 391 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та пояснив, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. В даному будинку зареєстрований позивач та його малолітня донька [PERSON] Позивач має намір продати будинок, у зв'язку із переїздом в іншу область, однак для продажу йому необхідно зняти із реєстрації дитину. Відповідач в свою чергу не надає згоди на зняття дитини із реєстрації, хоча із жовтня 2012 року остання не мешкає в даному будинку. В разі зняття [PERSON] із реєстрації в даному будинку її права не будуть порушені, адже вона мешкає разом із матір'ю за адресою: [ADDRESS], де відвідує школу. Представник позивача в судовому засіданні уточнив, що [PERSON] втратила право користування внаслідок тривалого не проживання за місце реєстрації, тобто посилався на положення Житлового Кодексу України. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що вона з 20.09.2012 року дійсно мешкає за адресою: [ADDRESS] разом із спільною з позивачем дитиною - [PERSON] без реєстрації. Даний житловий будинок належить чоловікові її матері, а тому можливості зареєструватись в ньому у неї немає. В будинку, що належить позивачу вона проживала з травня 2007 року по вересень 2012 року. В 2017 році за рішенням суду її знято із реєстрації. Як вказала [PERSON], вона заперечує проти задоволення позову, оскільки мешкає на даний момент, допоки, існує згода на це власника житла, який не є їх родичем, а в разі зняття дитини із реєстрації, вона взагалі ризикує залишитись без житла. Представник відповідача в судовому засіданні також заперечила проти задоволення позову та пояснила, що позивач незаконно позбавляє дитину права користування житловим приміщенням. Обгрунтовуючи позов, [PERSON] посилається на ту обставину, що відповідач та дитина не проживають в зазначеному будинку більш ніж чотири роки, однак як зазначила представник відповідача, [PERSON] та її дитина [PERSON] вимушені були переїхати на інше місце мешкання, адже позивач застосовував фізичне насильство стовно відповідача. Крім того, є висновок служби у справах дітей про заперечення зняття дитини із реєстрації, оскільки вона не буде забезпечена власним житлом, а відповідач з нею тимчасово проживають у її матері. Представник служби у справах дітей Валківської районної державної адміністрації в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову та пояснила, що [PERSON] звертався до служби у справах дітей із заявою про зняття його дитини [PERSON] із реєстрації за адресою: [ADDRESS], однак йому було відмовлено. Підставою для відмови стало те, що позивач при звернення із даною заявою зазначав, що його доньку можна зареєструвати за місцем мешкання його матері в Дергачівському районі Харківської області, однак вказував, що будинок належить його вітчиму та чи надасть останній такої згоди він не знає. Тому, задля недопущення порушення прав дитини, [PERSON] було відмовлено у знятті його малолітньої доньки із реєстрації із належного йому на праві приватної власності будинку. Виключене право власності [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], стороною відповідача в судовому засіданні не оспорюється. Також в судовому засіданні сторони не заперечували ту обставину, що дитина не мешкає за місце реєстрації з 2012 року, а також ту обставину, що сторони дійшли згоди, що малолітня [PERSON] буде мешкати разом із матір'ю. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до договору дарування житлового будинку серії ВКЕ №311489 від 16.02.2008, позивачу від [PERSON] був подарований будинок за адресою: [ADDRESS].(а.с.7) В судовому засіданні сторони зазначили, що на даний час найменування вулиці - «Центральна». Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17808101 від 20.02.2008, вищезазначений будинок на праві приватної власності належить [PERSON](а.с.8) Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER], позивач та відповідач є батьками [PERSON], [INFO].(а.с.10) Як витікає з довідки виконавчого комітету Ков'язької селищної ради Валківського району Харківської області №231 від 26.04.2017, за адресою: [ADDRESS], зареєстрований [PERSON] та його донька [PERSON], [INFO].(а.с.9) Шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 14 лютого 2011 року, що підтверджується рішенням Валківського районного суду Харківської області від 14.02.2011.(а.с.12) Як витікає зі змісту рішення Валківського районного суду Харківської області від 17.01.2017, [PERSON] визнано такою, що втратила право користування житловим будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS], та зобов'язано Ков'язьку селищну раду зняти [PERSON] із реєстраційного обліку. Дане рішення набрало законної сили.(а.с.14-15) Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи. 03 травня 2017 року [PERSON] звернувся до служби у справах дітей із заявою про надання дозволу на зняття із реєстрації його доньки [PERSON], [INFO], із житлового будинку за адресою: [ADDRESS].(а.с.16) Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Валківської районної державної адміністрації від 05.05.2017 позивачу було відмовлено в наданні дозволу на зняття із реєстрації його малолітньої доньки [PERSON] за вищевказаною адресою.(а.с.17) Обгрунтовуючи позов, сторона позивача зазначила, що донька позивача - [PERSON] мешкає з 2012 року разом із матір'ю за адресою: [ADDRESS], крім того, саме в м. Валки і відвідує школу. На підтвердження тієї обставини, надано довідку Валківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №01-22/133 від 28.04.2017.(а.с.11) В судовому засіданні відповідач зазначила, що дійсно тимчасово мешкає разом із донькою за вищевказаною адресою. Проте зауважила, що в даному будинку вона мешкає без реєстрації та будинок належить співмешканцю її матері, а тому в разі зняття її доньки із реєстрації за адресою: [ADDRESS], остання взагалі може опинитись без місця мешкання. Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Таким чином, на державу покладений обов'язок захищати, окрім іншого, права дитини, щодо не втрати нею житла, а тому на виконання такого обов'язку прийнято ряд нормативно-правових актів. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст. 59 СК України, той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей. Положення зазначеної статті стосуються осіб, що перебувають у шлюбі, проте обов'язок батьків врахувати інтереси дитини , після того, як вони розірвали шлюб, - не припиняється. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Обов'язок обох батьків, утримувати дитину включає, в тому числі, надати їй житло. [PERSON] набув право власності на зазначений житловий будинок під часу шлюбу та спільного проживання. Хоч дане нерухоме майно і не може вважатись таким, що набуте під час шлюбу, питання про те, що дитина може бути зареєстрована в іншому місці - не поставало. Таким чином, на позивача, як на батька дитини покладений обов'язок, в разі розпорядження своїм майном, враховувати інтереси дитини. Також в судовому засіданні представник позивача посилався на ту обставину, що дитину необхідно зняти із реєстрації, саме на підставі положень ЖК України, Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно з ч. 1 ст. 71 ЖК України, житлове приміщення зберігається за членом сім'ї, якщо останній є тимчасово відсутній не більше шести місяців. Аналізуючи зазначені норми, суд вважає, що вони стосуються вільного волевиявлення людини, яка обрала інше місце мешкання, поза межами місця реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Враховуючи, що [PERSON] була знята із реєстрації в будинку за місцем реєстрації малолітньої [PERSON] за рішенням суду, а між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди, що дитина буде мешкати разом із матір'ю, положення ст. 71, 72 ЖК України застосуванню не підлягають. Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на положення статті 391 ЦК України, згідно з якими власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року. Ратифікувавши Конвенцію та протоколи до неї, держава передусім зобов'язалася гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції та цих протоколах. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. При вирішенні питання про позбавлення права користування житлом, таке право відповідача захищається ст. 8 ЄКПЛ, відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Рішення ЄСПЛ у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року, було встановлено порушення Україною статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки державою не були враховані «інтереси дитини» про вирішенні місця її проживання. Суд повторив свої загальні принципи щодо того, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 76). Дане рішення вимагає застосувати підхід щодо визначення пропорційності втручання в права і визначення в цьому аспектів інтересів дитини, а вже залежно від конкретних обставин справи вирішити питання саме на користь «інтересів дитини». Вирішуючи справу по суті, суд виходить саме з приорітету «інтересів дитини» над «інтересами батьків». Так, згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, окрім іншого, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Тобто, в разі визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за адресою: [ADDRESS], остання набуде статусу незареєстрованої особи та втратить гарантоване місце проживання. Суд не приймає до уваги пояснення представника позивача про те, що [PERSON] в разі зняття його дитини із реєстрації зареєструє її за місцем мешкання його матері, оскільки обов'язок про забезпечення житлом дітей покладений на батьків. Незабезпечення мінімальних прав дитини може призвести до виникнення негативних суспільних наслідків, пов'язаних з відсутністю у малолітньої особи житла. Таким чином, суд вважає, що в разі суперечності між вирішенням питання про майнові інтереси батька та забезпеченням «інтересів дитини», приорітет необхідно надавати саме останньому принципу, а тому позовні вимоги задоволеними бути не можуть. [PERSON] подала клопотання в якому прохає в разі відмови в задоволенні позову, стягнути на її користь понесені нею судові витрати на правову допомогу в сумі 4 200 грн. Суд дослідивши зазначене клопотання вважає, що воно підлягає задоволенню частково. Так, 22.06.2017 між ТОВ «ВІКТОРІОЛ-АСВ» та [PERSON] укладено договір №27-17 про надання юридичних послуг. Згідно акту прийому-передачі виконаних робіт за вищевказаним договором, вартість юридичних послуг становить 4 200 грн. 00 коп. Відповідно до квитанцій №0.0.792128972.1 від 22.06.2017 та №0.0.793063326.1 від 23.06.2017, [PERSON] сплатила за юридичні послуги 2 000 грн. 00 коп., решту коштів зобов'язалась сплатити на користь ТОВ «ВІКТОРІОЛ-АСВ» до 31 серпня 2017 року, що витікає із розписки. У відповідно до ст. 79 ЦПК України, до судових витрат відносяться витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки, в задоволенні позову відмовлено, а [PERSON] документально підтвердила витрати на правову допомогу лише в розмірі 2 000 грн. 00 коп., суд вважає, що саме ця сума має бути стягнута із позивача на користь відповідача.

Outcome: dismissed