Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

21 липня 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся позивач [PERSON] із вищеназваним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що йому на праві приватної власності, на підставі договору дарування від 14 липня 1988 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON], та зареєстрованого за №2-2065, належить будинок №2 по вулиці Орловській у м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Вказаний будинок був зареєстрований в КП ДОР «Криворізьке БТІ», про що було зроблено запис у реєстрову книгу за №117, в книзі 54-117. Вказував на те, що на сьогоднішній день окрім нього та членів його сімї, - [PERSON] та [PERSON], у вказаному будинку зареєстрованим значиться відповідач [PERSON] [PERSON], що підтверджується записом у домовій книзі. Відповідач не є його родичем, а є зовсім сторонньою йому людиною. Однак, з 2011 року по сьогоднішній день [PERSON] [PERSON] не мешкає за вищевказаною адресою, що підтверджується письмовими поясненнями, які завірені головою квартального комітету №17. Місце фактичного проживання відповідача йому не відоме, у будинку відсутні будь-які речі відповідача. Зазначав, що на сьогоднішній день він, як власник будинку, сплачує платежі за надання житлово-комунальних послуг, утримує у належному технічному стані будинок №2 по вулиці Орловській у м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Він неодноразово намагався розшукати відповідача з метою добровільного зняття з реєстраційного обліку у його будинку, але зусилля виявилися марними. Знаходження відповідача на реєстраційному обліку у його будинку порушує та обмежує його майнові права. Перебування відповідача на реєстраційному обліку за вказаною адресою, в майбутньому буде перешкоджати йому у здійсненні права розпорядження своєю власністю, якщо колись виникне необхідність у відчуженні цього майна, так як мало хто забажає придбати його із зареєстрованою у ньому особою. Крім того у зв'язку із тим, що відповідач зареєстрований у його житлі, на нього здійснюється нарахування житлово-комунальних послуг. Грошей на оплату комунальних послуг ніхто не надає, а він не має можливості сплачувати в повному обсязі житлово-комунальні послуги. Вважає, що у суду є всі підстави для визнання [PERSON] [PERSON] таким, що втратив право користування будинком №2 по вулиці Орловській у м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Тому, враховуючи той факт, що відповідач не проживає у вищевказаному будинку з 2011 року, він не є його родичем та не є членом його родини, у суду є всі підстави для визнання [PERSON] [PERSON] особою, що втратив право користування будинком №2 по вулиці Орловській у м. Кривому Розі Дніпропетровської області. На підставі викладеного просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Присутній у судовому засіданні позивач [PERSON] надав пояснення в обґрунтування позовних вимог, підтримав їх у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] [PERSON] до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за адресою своєї реєстрації, причини неявки останній суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності або про відкладення розгляду справи до суду також не надходило. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі відповідача, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Суд, приймаючи до уваги вимоги ч.1 ст.157 ЦПК України, зі згоди позивача ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З письмових матеріалів справи судом встановлено, що позивачеві [PERSON] (а.с.4) на праві приватної власності, на підставі договору дарування від 14 липня 1988 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON], та зареєстрованого за №2-2065 (а.с.5-7), належить будинок №2 по вулиці Орловській у м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Вказаний будинок був зареєстрований в КП ДОР «Криворізьке БТІ», про що було зроблено запис у реєстрову книгу за №117, в книзі 54-117 (а.с.8). Окрім позивача та членів його сімї, - [PERSON] та [PERSON], у вказаному будинку зареєстрованим значиться відповідач [PERSON] [PERSON], що підтверджується записом у домовій книзі (а.с.9-12). При цьому, відповідач не є родичем позивача, а є зовсім сторонньою йому людиною, та з 2011 року по сьогоднішній день не мешкає за вищевказаною адресою, що підтверджується письмовими поясненнями, які завірені головою квартального комітету №17 (а.с.13, 14). Місце фактичного проживання відповідача позивачеві не відоме, у будинку відсутні будь-які речі відповідача. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Зі змісту ст.319 ЦК України вбачається, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При цьому, власник не може бути обмежений у здійсненні свого права власності, що слідує із ч.1 ст.321 ЦК України. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень ст.405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 71 ЖК України передбачає, що у разі відсутності наймача або членів його сім'ї у житловому приміщенні понад шість місяців, він втрачає право користування ним. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності особи понад встановлені строки, згідно ст.72 ЖК України, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року з наступними змінами, у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки, у разі їх поважності, суд може продовжити пропущений строк. Відповідач не звертався до суду з вимогою про продовження строку на відсутність у спірному будинку. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. При таких обставинах вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК України; ст.405 ЦК України). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що відповідач на протязі вже тривалого часу не проживає у вищезазначеному будинку, а нарахування комунальних платежів здійснюється за кількістю зареєстрованих у будинку осіб, на нього нараховуються усі комунальні платежі, які позивач вимушений сплачувати, що ставить його у скрутне майнове становище та перешкоджає йому у повній мірі здійснювати право власності, суд знаходить позовні вимоги позивача обґрунтованими та доведеними. Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач не проживає у будинку за місцем реєстрації без поважних причин та не має наміру там проживати, а отже є підстави для усунення позивачеві перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком, розташованим за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вулиця Орловська, будинок №2. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Таким чином, само по собі рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для подальшого зняття останнього з реєстрації в цьому приміщенні. При цьому, у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог, зокрема: про позбавлення права користування житловим приміщенням. З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved