Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

1 червня 2016 року, позивач [PERSON] звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, визнати недійсним договір фінансового лізингу № 000820 від 30.03.2016 р. укладеного між ним та відповідачами та стягнути з відповідачів на свою користь сплачені ним грошові кошти в розмірі 294400 грн. та судовий збір 3495,21 грн., а всього 297895,21 грн., мотивуючи це порушеннями відповідачами при укладенні оспорюваного договору ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині його несправедливих положень, обмеження його прав лізингоодержувача, як споживача і звуженням прав відповідача як лізингодавця, передбачених Законом України «Про фінансовий лізинг» та повністю виключена відповідальність відповідачів за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмету лізингу передбачена нормами ст.ст. 707,806,808 ЦК України. Позивач та його представниця приймаючи участь в судовому засіданні повністю підтримали свій позов, однак в подальшому, в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином, особисто під розписку, причини неявки не повідомили, однак від представниці позивача до суду надійшла письмова заява, в якій вона повністю підтримала позов [PERSON], просила його задовольнити та слухати справу за їхньої з позивачем відсутності, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 38,40). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 74, ч. 1 ст. 77 ЦПК України, за останньою відомою судові адресою місцезнаходження юридичної особи, що підтверджується витягом з ЄДРЮОФОПГФ № [NUMBER] від 25.07.2016 р. про місцезнаходження відповідача : м. Миколаїв, проспект Леніна, 93/3 та поштовим повідомленням з відміткою про вручення судової повістки з викликом до суду під підпис представнику відповідача, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав (а.с. 39,41). Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та його представниці, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи : роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом Стаття 3 ЦК України передбачає - загальними засадами цивільного законодавства є : 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч. 1-3,5-6 ст. 203 ЦК України. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно із ст. 707 ЦК України - покупець має право протягом чотирнадцяти днів не рахуючи дня купівлі непродовольчого товару належної якості, якщо триваліший строк не оголошений продавцем, обміняти його у місці купівлі або інших місцях, оголошених продавцем, на аналогічний товар інших розміру, форми, габариту, фасону, комплектації тощо. У разі виявлення різниці в ціні покупець проводить необхідний перерахунок з продавцем. Якщо у продавця немає необхідного для обміну товару, покупець має право повернути придбаний товар продавцеві та одержати сплачену за нього грошову суму. Вимога покупця про обмін або повернення товару підлягає задоволенню, якщо товар не був у споживанні, збережено його товарний вид, споживчі властивості та за наявності доказів придбання товару у цього продавця. Перелік товарів, які не підлягають обміну або поверненню на підставах, передбачених цією статтею, встановлюється нормативно-правовими актами. Статтями 806-808 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Не можуть бути предметом договору лізингу земельні ділянки та інші природні об'єкти, а також інші речі, встановлені законом. Якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Ремонт і технічне обслуговування предмета договору лізингу здійснюються продавцем (постачальником) на підставі договору між лізингоодержувачем та продавцем (постачальником). Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» - споживач має право протягом 14-ти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Положення пункту 8 частини третьої цієї статті не застосовується до умови договорів про надання споживчого кредиту, відповідно до якої кредитодавець встановлює право розірвати договір в односторонньому порядку за наявності підстав, визначених законодавством, та за умови негайного повідомлення кожної із сторін про розірвання договору. Положення пункту 11 частини третьої цієї статті не застосовується до договорів, укладених на невизначений строк, за умови встановлення в таких договорах обов'язковості повідомлення заздалегідь споживача про намір змінити умови договору і надання йому у зв'язку з цим права на розірвання договору. Положення пункту 13 частини третьої цієї статті не застосовується до положень про індексацію ціни, що відповідають законодавству, якщо умови та метод розрахунку ціни чітко і недвозначно визначено у договорі. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача : такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності. Суд встановив, що 30.03.2016 р. між позивачем та відповідачами був укладений договір фінансового лізингу № 000820, відповідно до п.п. 1.1,1.2,1.3,8.1 якого, останні зобовязалися придбати та передати позивачу предмет лізингу автомобіль марки «Toyota Land Cruiser 200», 2014 року випуску, вартість якого на момент укладення договору становила 2944000 грн. (а.с. 9-20). При чому, у преамбулі договору були вказані усі платежі, які мають бути сплачені за вказаним договором : лізингові платежі, авансовий платіж, адміністративний платіж, комісія за передачу предмету лізингу, комісія за супроводження договору та вказано, що перший платіж складається з адміністративного платежу, авансового платежу, які сплачуються згідно умов договору. Відповідно до додатку № 1 до вказаного договору, вартість предмета лізингу становить 2944000 грн., авансовий платіж 1472000 грн., адміністративний платіж 294400 грн., інша сума вноситься щомісячним платежем по 122666,67 грн., комісія за передачу а/м (3%) 88320 грн. (а.с. 21). Згідно п. 4.1 договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, не пізніше 120 календарних днів з дати отримання лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу. Відповідно до домовленістю між сторонами, перед підписанням оспорюваного договору, вказаний вище автомобіль повинен був переданий відповідачами позивачу протягом 7 днів з моменту підписання договору, тобто 04.04.2016 р. та сплати позивачем адміністративного платежу 294400 грн., яку останній сплатив 30.03.2016 р. перед підписанням договору згідно платіжного доручення № 1 від 30.03.2016 р. (а.с. 25). Однак, як встановив суд, у встановлений оспорюваним договором строк автомобіль не був переданий позивачу, а в телефонній розмові, представник відповідача повідомив позивача про необхідність сплати 50% вартості вказаного а/м для подальшої передачі позивачу, який в подальшому від цього ж представника відповідача дізнався, що сплачена ним за платіжним дорученням № 1 від 30.03.2016 р. грошова сума у розмірі 294400 грн. не є авансовим платежем а являється адміністративним платежем згідно договору фінансового лізингу, який не зараховується у вартість предмету лізингу. Статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що лізингові платежі можуть включати : суму, яка відшкодовує частину вартості предмету лізингу, платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно, компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. З положеннями цієї статті адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Однак, на думку суду, відповідачі при укладенні оспорюваного договору фінансового лізингу з позивачем завуалювали призначення адміністративного платежу в розмірі 294400 грн. під вигляд «платіж за договором», який умовами договору не повертається в жодному випадку. Таким чином, суд вважає, що відповідачі не обґрунтували співмірність розміру адміністративного платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні ст. 16 Закону не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми оспорюваного договору фінансового лізингу, який на думку суду, містить несправедливі умови, визначені ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме : встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (відповідачів), надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем (позивачем), у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору, надання продавцю права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається, установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися пере укладенням договору, про що позивач вказав у своєму позові, надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що бла погоджена на момент укладення оспорюваного договору. Суд вважає, що в даному випадку існує реальна невідповідність положень оспорюваного договору фінансового лізингу принципам добросовісності, розумності, справедливості, рівності сторін у договорі, свобода якого в даному випадку самостійно і протиправно обмежена відповідачами по відношенню до позивача, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, передбачених вищенаведеними нормами ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів» та відповідно, завдають шкоди споживачеві (позивачу). Суд встановив, що в оспорюваному договорі фінансового лізингу виключені та суттєво обмежені права лізингоодержувача (позивача) як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та Законом, звужені обовязки лізингодавця, передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, а також повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмету лізингу з одночасним розширеними правами лізингодавця (відповідачів), які на думку суду прямо суперечать вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, згідно п. 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмету лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, за що відповідає продавець товару, що на думку суду суперечить вимогам ч. 1 ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця та лізингодавця. Також, у вказаному договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності, та інших умов з продажу товару. Розділ 12 оспорюваного договору встановлює односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобовязання, а й за розірвання договору за його ініціативою що є прямим обмеженням принципів свободи договору, передбаченого ст. 6 ЦК України, а також справедливості, розумності та добросовісності, та є на думку суду несправедливими умовами договору згідно ст. 18 Закону, що також, підтверджується умовами п. 12.1 оспорюваного договору, яким встановлено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір, однак, в такому випадку поверненню підлягає лише 60% від сплаченого авансового платежу, а 40% вартості товару, лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору, а також не підлягає поверненню в такому випадку і адміністративний платіж, що є порушенням вимог ст. 707 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що при укладенні вказаного вище договору фінансового лізингу не було дотримано вимоги про його нотаріальне посвідчення, адже згідно із с. 2 ст. 80 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та Законом, і до відносин, повязаних з лізингом застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено Законом. Отже, за своєю правовою природою, договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту оспорюваного договору, що відповідає умовам ст. 628 ЦК України, а також враховуючи, що вимоги ст. 799 ЦК України, якою передбачено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги Закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним, а відповідно до правової позиції викладеної у постанові ВСУ від 16.12.2015 р. у справі № 6-2766цс15 договір фінансового лізингу, укладеного з фізичною особою, предметом якого є транспортний засіб, підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню, і в силу ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. На підставі вищевикладеного, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню повністю.

Outcome: approved