Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

20 липня 2017 року позивач звернулась до суду з позовом, який в подальшому неодноразово уточненювала та згідно редакції від 17.10.2017 року просила ухвалити рішення, яким: визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою м. Одеса, вул. Зої Космодем`янської буд. 2, зняти [PERSON] з реєстраційного обліку та виселити. Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником житлового будинку № 21 по вул. Зої Космодемянської міста Одеси на підставі договору дарування від 13.12.2006 року. Відповідач з 20.09.2013 року зареєстрований та проживає в зазначеному будинку оскільки перебував з нею у шлюбі. Позивач зазначає, що на теперішній час шлюб між нею та відповідачем розірваний, однак, відповідач відмовляється добровільно знятись з реєстрації та висилитися з належного їй на праві власності будинку, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Куриленко О.М. Ухвалою судді від 03 серпня 2017 року провадження у справі було відкрито та призначено судове засідання. У судове засідання зявилась позивач [PERSON], яка позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 13 грудня 2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено Договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дарунок домоволодіння під номером 21, що знаходиться по вулиці Зої Космодемянської в місті Одесі та складається в цілому з одного житлового камяного будинку під літерою «А», житлова площа якого становить 40,2 кв.м. та надвірних споруд «Б» - сарай; № 1-2 огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 967 кв.м. 12 лютого 2011 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на «Рогова». З копії паспорта гр.. України серії КК219042 виданого 24 лютого 1999 року Київським РВ УМВС України в Одеській області та довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 01.08.2017 року вбачається, що відповідач [PERSON] з 20 вересня 2013 року зареєстрований за адресою [INFO]. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2015 року, справа № 520/12183/15-ц, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що шлюб між нею та відповідачем розірвано, проте відповідач відмовляється добровільно знятись з реєстрації та висилитися з належного їй на праві власності будинку. Також зазначає, що з вини відповідача вона не може проживати у власному будинку та на теперішній час мешкає у подруги. Згідно ст.717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст.718 Цивільного кодексу України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє, або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Відповідно до ч.1 ст.722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог\~статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом (ст. 328 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої\~статті 319 Цивільного кодексу України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно положень частини першої\~статті 321 Цивільного кодексу України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до\~статті 319 цього ж Кодексу\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно положень частин другої\~ст. 386 Цивільного кодексу України\~власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.\~16,\~386,\~391 Цивільного кодексу України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. (ст. ст.\~379,\~382 Цивільного кодексу України). Права власника житлового будинку квартири визначені у\~ст. 383 Цивільного кодексу України\~та\~ст.150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як роз'яснено у п.33 та п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення\~статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.\~\~ Відповідно до положень статей\~391,\~396 ЦК\~позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Таким чином, виходячи з положень ст.ст.\~15,16,\~386,\~391 Цивільного кодексу України\~\~гарантовано власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. У відповідності до положень норм статей\~16,391,386 ЦК України\~власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, позивач визначила спосіб для відновлення порушених прав шляхом виселення відповідача з будинку № 21 по вул. Зої Космодемянської в місті Одесі, який належить їй на праві приватної власності, посилаючись на норми матеріального права, а саме положення ст. ст.\~ 16,\~317,\~319,\~321,\~\~386,\~391 Цивільного кодексу України, мотивуючи свою позицію тим, що на теперішній час відповідач не є її чоловіком. Відповідно до вимог\~ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Виходячи з характеру спірних правовідносин, убачається, що між сторонами спору виникли правовідносини, які повинні регулюватися нормами житлового законодавства, в свою чергу позивач посилається на норми цивільного законодавства, які регулюють способи захисту права власності, якими не передбачено такого способу захисту для відновлення порушеного права власника як виселення. Відповідно до\~ст. 157 ЖК України\~членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою\~статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частиною 4\~ст. 156 ЖК України\~визначено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Також відповідно до частини 4 статті 64 ЖК України якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Натомість правовою нормою ч. 1\~ст. 116 ЖК України\~закріплено, що членів сім'ї власника квартири може бути виселено у разі якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття, роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку,\~а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Однак, жодних доказів, передбачених вищезазначеною нормою закону, позивач суду не надала. Згідно\~ ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~\~ Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в розрізі даного спору позивачем не доведено обставин, які б свідчили про протиправну поведінку відповідача відносно позивача, вчинення відповідачем інших дій, спрямованих на обмеження прав позивача, як власника будинку, а належних і допустимих доказів на підтвердження систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, використання його не за призначенням та систематичного порушення правил співжиття відповідачем, позивачем не надано, а сам факт розірвання шлюбу не може бути підставою для його виселення. Одночасно слід зазначити, що у відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, натомість позивач на вказану норму не посилалась, більш того в матеріалах справи міститься акт про проживання від 01 липня 2017 року складений сусідами [PERSON], [PERSON], [PERSON] підпис яких засвідчено керівником ОСНКМ «Люстдорф», згідно якого вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою [INFO], постійно проживає в указаному будинку, та в ньому находяться його особисті речі. Вимоги позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. В той же час, розірвання шлюбу не може слугувати безумовною підставою для виселення відповідача, який з дотриманням вимог чинного законодавства отримав право користування будинком, в даному випадку за згодою власника, в той же час позивачем не наведено правових підстав для виселення відповідача з будинку, що унеможливлює надати належну правову оцінку позовним вимогам позивача в цій частині. Окрім того, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено сторонами в судовому засіданні, в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа № 520/6490/17 за позовом [PERSON] до [PERSON], про визнання права власності на частку майна, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя та виділ частки в натурі. Як зазначив відповідач, вказаний позов ним предявлений з підстав ч. 1 ст. 62 СК України, а саме істотне поліпшення за час шлюбу спірного будинку, а позивач у судовому засіданні підтвердила свій намір виплатити відповідачеві компенсацію за проведений у належній їй нерухомості ремонт. Таким чином, спір, що виник між сторонами, на думку суду, слід вирішувати в іншому процесі щодо поділу майна подружжя. Конституцією України\~у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до\~ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. ( ч.1\~ст. 15 Цивільного кодексу України). Відповідно до\~ч. 1 ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі\~ч. 1 ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.\~\~ Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.\~\~\~\~\~ Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed