Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

1.Позиція позивача. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду із позовом, згідно якого, прохає: - стягнути з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 76764,76 гривень за кредитним договором № DZF0AK00120025 від 15.08.2017 року; в тому числі і щодо того ж самого предмету спору - тілу кредиту, але вже зменшеною сумою, з врахуванням погашення, та в розрахунку станом на 12.12.2016 року в розмірі 46342 (сорок шість тисяч триста сорок двох) гривень 43 - заборгованість за тілом кредиту, що є складовою суми за рішенням суду (цивільна справа № 2-229/2012) в розмірі 49277 (сорок дев`ять тисяч двісті сімдесят сім) гривень 15 копійок - заборгованості за кредитом (тіло кредиту). - стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги вмотивовано тим, що відповідно до укладеного договору № DZF0AK00120025 від 15.08.2017 року відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 21 600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Позивачем надано відзив, в якому він зазначив, що не позбавлений права вимагати сплати боржником сум за кредитним договором № DZF0AK00120025 від 15.08.2017 року, то таке право позивачем в цій частині позовних вимог, підлягає реалізації шляхом здійснення процесуальних дій стягувачем для стягнення боргу з боржника, в добровільному або примусовому порядку шляхом пред`явлення судового рішення до виконання, в передбаченому законом порядку. 2. Позиція відповідача. Відповідачем по справі [PERSON] подано відзив на позовну заяву, згідно якого, зазначає, що як зазначає сам Позивач, рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська у справі № 2/229/2012, було ухвалено в 2012 році, а з зазначеним позовом Позивач звернувся лише в 2017 році, таким чином вважаємо, що Позивачем пропущено строк позовної давності, а відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню, а Відповідач відповідно просить застосувати строк позовної давності до вказаних вище правовідносин. Стягнення відсотків за кредитом. Як зазначалося вище, Позивач наполягає на застосуванні відносно Позивача строків позовної давності, оскільки з моменту ухвалення рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська у справі № 2/229/2012 пройшло більше трьох років, а відповідно вимоги, щодо стягнення відсотків є також простроченими. Такої ж позиції дотримується і Велика Палата ВС у свої «постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/2012 за позовом ПАТ КБ «Приват Банк» до позичальника. Так ВП ВС зазначає, загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів\ встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-1 І. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від ЗО вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6- 272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.Тобто з моменту ухвалення рішення про стягнення з Відповідача заборгованості за кредитним договором, у Позивача була можливість звернутися до суду протягом трьох років для захисту порушеного права, але позивач такою нагодою не скористався, а відповідно строк вважається пропущеним. Крім того відповідно до Постанови ВП ВС від 17.04.2018 року у справ № 200/11343/14 ц, зазначено, що особа може заявити клопотання про застосування строку позовної давності на будь-якій стадії процесу та у будь-який спосіб. Таким чином стягнення відсотків в даному випадку не може мати місце у зв`язку з пропуском банком строків позовної давності. Стягнення пені за договором. Як уже зазначалося вище, відповідно до положень ст. 258 ЦК України, спеціальна позовна даність строком в 1 рік, встановлюється для вимог, щодо стягнення пені. Так відповідно до розрахунку заборгованості наданого Позивачем, пеня нараховувалася на суму починаючи з 2008 року, а по-друге знову ж таки, просимо застосувати до вимог, щодо пені строк спеціальної позовної давності, оскільки з моменту ухвалення рішення про стягнення в тому числі пені 4 пройшло більше одного року. Зазначена позиція знайшла своє відображення і у касаційній судовій практиці, так відносно строку, в межах якого можливе стягнення неустойки (пені, штрафу) Верховний суд України висловлювався ще 18.05.2016 р. у справі № 6-474цс16... аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою». Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-3006цс15 та від 25 травня 2016 року у справі № 6-1138цс15. 4. Що стосується початку перебігу строку позовної давності Відповідно до положень постанови ВСУ від 09.11.2016 року у справі № 6- 2251 цс 16, перебіг строку позовної давності починається з моменту пред`явлення кредитором до боржника досудової вимоги або звернення до суду з вимогою про стягнення боргу. Таким чином строк спливу позовної давності в нашому випадку починається з 2012 року. Обов`язковість дотримання строків позовної давності та їх застосування в судах будь-яких юрисдикцій закріплено і в практиці Європейського суду з прав людини. Так у справі Фінікарідов проти Кіпру, судом було зазначено, що позовна давність є запорукою захисту прав людини та унеможливлення зловживання правами з іншого боку. У справі Дачія проти Молдови, ЄСПЛ зазначив, що застосування строків позовної даності національними судами є застосуванням демократичного та правового принципу рівної зброї (equality of arms) і є важливим правовим інститутом для захисту прав та інтересів сторін у судовому процесі. І нарешті у справі Пауло Пінто де Альбукерке проти Литви, ЄСПЛ зазначив, що нехтування положеннями про застосування позовної давності національними судами, призводить до отримання необґрунтованої переваги однієї із сторін, що є неприпустимо при здійсненні судочинства. Таким чином зважаючи на вищевикладене, можна зробити висновок, що Позивачем було пропущено і давність за пенею і давність за основним зобов`язанням. 3. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи. 10.04.2017 року Ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області Івченко Т.П. відкрито провадження по даній справі. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22.10.2018 року постановлено проводити судовий розгляд по даній справі в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом учасників справи. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22.10.2018 року провадження по цивільній справі № 208/910/17 за позовом Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» до [PERSON] «про стягнення заборгованості», в частині позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк»: заборгованість за тілом кредиту в сумі 46342 (сорок шість тисяч триста сорок дві) гривні 43 копійки, як стягнуту за Рішенням Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03.02.2012 року (цивільна справа № 2-229/2012), яке набрало законної чинності 21 травня 2012 року, з підстав передбачених п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, - закрито. Представником позивача до суду надане клопотання про розгляд справи за його відсутності, на заявлених вимогах наполягає з підстав, наведених у заявах по суті справи. Відповідачем [PERSON] до суду надане клопотання про розгляд справи за її відсутності, проти заявлених позивачем вимог заперечує з підстав, наведених у поясненнях по справі. 4. Фактичні обставини встановлені судом. Заявлена сума за позовом 76764 гривні 76 копійок, розрахована станом на 12.12.2016 року та складається із:- 46342 (сорок шість тисяч триста сорок двох) гривень 43 - заборгованість за тілом кредиту; - 5 (п`ять) гривень 74 копійок - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; - 95209 (дев`яносто п`ять тисяч двісті дев`ять) 72 копійок - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Що раніше, а саме у 2012 році, Банк вже звертався із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за тим же самим кредитним договором, та за Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03.02.2012 року позовні вимоги були задоволені та стягнуто з боржника [PERSON] на користь банку 65561 (шістдесят п`ять тисяч п`ятсот шістдесят одну) гривню 06 копійок, яка в тому ж числі у складовій включала суму боргу за тілом кредиту в розмірі 49277 (сорок дев`ять тисяч двісті сімдесят сім) гривень 15 копійок, яка розрахована була станом на 19.08.2011 року. Зазначене рішення набрало законної сили, та позивачем було отримано виконавчий лист про стягнення з боржника [PERSON] зазначеної суми. На даний час виконавче провадження за Рішенням Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03.02.2012 року (цивільна справа № 2-229/2012), є відкритим, але [PERSON] борг не погашений, тому позивач повторно звернувся із позовом в тому числі і щодо стягнення боргу за тілом кредиту, який в розрахунку станом на 12.12.2016 року було зменшено, в зв`язку із зарахуванням коштів на погашення боргу за зобов`язаннями. 5. Правові норми законодавства застосовані судом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Посилання відповідача на застосування строків позовної давності суд вважає обґрунтованими та таким, що підлягають задоволенню. Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку. Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17 та Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду не вбачає підстав для відступлення від неї. Відповідно до постанови Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі №2120/12694/12, постанови від 21.03.2018 року у справі №441/569/17 та постанови від 28.03.2018 року у справі №332/3802/14-ц перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - за сплавом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. 6. Висновки та мотиви прийнятого рішення. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд вважає, що в даному випадку суд зазначає, що відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до ч.ч. 1, 3ст. 264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. За таких обставин, а також з урахуванням того, що відповідачем заявлено про застосування позовної давності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову АТ «КБ «Приватбанк» з підстав пропуску строку звернення до суду за захистом порушеного права. Також суд зазначає, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). 8. Розподіл судових витрат між сторонами. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 141ЦПК України, суд залишає за позивачем Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» судові витрати по справі, пов`язані зі сплатою судового збору при подачі ним позову до суду, у зв`язку з відмовою в задоволені позовних вимог.

Outcome: dismissed