Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

20.04.2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з додатковою відповідальністю «Миколаївський домобудівельний комбінат», в якій просив стягнути на його користь заборгованість із невиплаченої заробітної плати у сумі 6072,01 грн., середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати при звільненні та витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначив, що працював на посаді юрисконсульта у ТДВ «Миколаївський домобудівельний комбінат» з 24.09.2019 року. Наказом №35 від 29.05.2020 року його було звільнено з займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України. На момент звільнення відповідачем не було проведено повний розрахунок по виплаті заробітної плати за лютий-березень 2020 року в сумі 6072,01 грн., що і слугувало підставою для його звернення до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 23 квітня 2021 року відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 27.05.2021 року Генеральний директор ТДВ «Миколаївський домобудівельний комбінат» [PERSON] було подав до суду заяву, про застосування строків позовної давності визначених положеннями ст. 233 КЗпП України, до вимог [PERSON] в частині стягненням середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні. Одночасно зазначив, що 19.05.2021 року [PERSON] було у повному обсязі виплачено заборгованість по заробітній платі. Про що суду надав відповідне платіжне доручення №123 від 19.05.2021 року. В судовому засіданні позивач підтвердив факт виплати йому 19.05.2021 року заборгованості по заробітній платі. Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.05.2020 року по день фактичного розрахунку, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати, зазаченого у наданій відповідачем довідці №59 від 27.05.2021 року. У засосуванні строків позовної давності представнику відповідача просив відмовити за необгрунтованістю. У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Щедров Є.В. проти задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені просив відмовити, задовольнивши їх заяву про застосування строків позовної давності. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до Наказу №ТДВ0292 від 23.09.2019 року [PERSON] було прийнято на роботу до ТДВ «Миколаївський домобудівельний комбінат» на посаду юрисконсульта. Згідно з Наказом №ТДВ 35 від 29.05.2020 року [PERSON] , звільнено з посади юрисконсульта ТДВ «Миколаївський домобудівельний комбінат» на підставі ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ст.43 Конституції України, постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (Далі Постанова) - кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб, а також гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні - добровільність праці, вибір або зміну професії та виду діяльності; захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст..94 КЗпроП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. За положеннями ст.47 КЗпроП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Згідно ст..116 КЗпроП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи організації, проводиться у день звільнення. Разом з тим судом було встановлено, що на момент звільнення за підприємством перед [PERSON] існував борг по заробітній платі у розмірі 8036,59 грн, який було погашено 19.05.2021 року за платіжним дорученням №123, що підтверджується довідкою №58 від 27.05.2021 року, та не спростовувалася сторонами під час судового розгляду. Таким чином днем фактичного розрахунку підприємства перед [PERSON] по заробітній платі є 19.05.2021 року. Відповідно до ст.117 КЗпроП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст.116 КЗпроП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільнені, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст..117 КЗпроП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Таке ж роз`яснення цієї норми права, надав Конституційний суд України у своєму Рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 року у справі, щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпроП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпроП України. Таким чином, суд приходить до висновку, щодо доведеності факту порушення відповідачем положень ст..117 КЗпроП України, так як виплата належних [PERSON] сум при звільненні здійснена не була, а вказана правова норма діє до дня фактичного розрахунк, у даному випадку до 19.05.2021 року. З урахуванням викладеного, враховуючи правовий висновок Верховного Суду України, викладений у Постанові від 13.03.2017 року у справі № 6-259цс17 про те, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпроП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. Суд вважає за необхідне поновити порушене трудове право позивача, шляхом стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 29.05.2020 року по день день фактичного розрахунку 19.05.2021 року. Приймаючий до уваги наданий представником відповідача розрахунок середньоденної заробітної плати, середній заробіток за час затримки виплати [PERSON] заробітної плати при звільненні за період з 29.05.2020 року по 19.05.2021 року (243 робочих днів х 235,71 грн. середнього заробітку) складає 57 277,53 грн. (без утримання податків та інших обов`язкових платежів). Суд вважає безпідставними твердження представника відповідача стосовно застосування строків позовної давності до вимог позивача, з огляду на нижче викладене. Так, положеннями ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, суд встановивши, що повний розрахунок заборгованості по заробітній платі перед позивачем було здійснено 19.05.2021 року, дійшов висновку про відсутність підстав для застосування строків позовної давності з огляду на те що [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом 20.04.2021 року. Крім того, на підставі п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 грн..

Outcome: approved