Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

21.07.2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні квартирою в якому просить усунути позивачу перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення відповідача із вказаної квартири. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що між позивачем та [PERSON] укладено Договір Купівлі-продажу квартири від 26.12.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком СЛ., за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до Витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.12.2014 року єдиним власником квартири є Позивач. У відповідності до Довідки форми 3 у квартирі проживає та зареєстрована відповідачка, яка є рідною матір'ю [PERSON], попередньої власниці квартири. Позивач має намір у встановленому порядку зареєструвати місце проживання за вищевказаною адресою та проживати в цій квартирі. Проте, проживання в квартирі відповідачки перешкоджає позивачу реалізувати своє право власності на Квартиру. Частиною 1 статті 383 Цивільного Кодексу України визначено: власник житлового будинку, квартири має право використовувати приміщення для власного проживання, проживання членів його сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно зі ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідач продовжує всупереч волі Позивача проживати у зазначеній квартирі, і посилається на факт реєстрації у квартирі як на підставу для подальшого у ній проживання. Отже, факт реєстрації Відповідача в квартирі, що належить Позивачу на праві приватної власності, порушує право власності на Квартиру, оскільки позбавляє можливості в повній мірі використовувати об'єкт права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Статтею 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Тобто, в силу ст. 156 ЖК УРСР права членів сім'ї колишнього власника є похідними від прав власника, тому з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням. Таким чином, виникнення у члена сім'ї власника квартири права на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а відтак - припинення права власності власника на квартиру припиняє й право членів його сім'ї на користування цією квартирою. Отже, права членів сім'ї власника квартири на об'єкт власності є похідними від прав самого власника, а тому при припиненні права власності власника квартири члени його сім'ї також втрачають своє похідне право на користування квартирою. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810,814 ЦК України). Частина ж 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Таким чином, право користування Відповідача на Квартиру припинилось разом з припиненням права власності [PERSON] (попередній власник, дочка Відповідача). В свою чергу, Позивач, як новий власник квартири, не давала своєї згоди на проживання в цій квартирі Відповідачки, жодних родинних відносин між сторонами теж немає, а відтак, Відповідачка в силу норм Житлового кодексу УРСР втратила своє право користування Квартирою, і проживає зараз в ній незаконно. Посилаючись на правові позиції Верховного Суду України позивач зазначає, що право члена сім'ї власника квартири користуватися цим житлом є похідним від права власника і існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, а з припиненням для власника права власності на жиле приміщення, члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням, а тому новий власник квартири вправі вимагати на підставі норм ЦК усунення будь-яких перешкод в користуванні своєю власністю, в тому числі й шляхом виселення членів сім'ї колишнього власника квартири. Таким чином, на підставі статті 391 Цивільного Кодексу України, яка закріплює, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, Позивач, має право звернутись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні належним нерухомим майном шляхом виселення Відповідача. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити та на питання суду пояснив, що він не може точно сказати чи дійсно поживає відповідачка у цій квартирі, однак на думку представника, достатнім доказом проживання відповідачки є дані довідки форми 3. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що договір купівлі-продажу квартири дійсно був вчинений і відповідачка проживала у квартирі до 15.09.2015 року, однак з того часу відповідачка у квартирі не проживає, оскільки представники позивача її вже виселили з квартири в примусовому порядку. За наведених обставин представник просить відмовити у задоволенні позову, оскільки відповідачка в квартирі не проживає, тож відсутній предмет спору. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 26.12.2014 року між [PERSON], як продавцем, та позивачем, як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с. 5). Право власності позивача на квартиру [ADDRESS] зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.12.2014 року (а.с. 6). За змістом довідки форми 3 від 17.07.2015 року №275 у квартирі [ADDRESS] значиться зареєстрованою [PERSON] з 27.11.2008 року (а.с. 7). Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст.ст. 321, 328 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ст.ст. 386, 391 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК України, гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається зі змісту резолютивної частини позовної заяви, позивач обрав способом захисту свого права усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. Реалізуючи свій обов'язок щодо сприяння сторонам у справі в реалізації їх прав, в процесі судового розгляду стороні позивача судом були поставлені питання щодо наявності доказів дійсного фактичного проживання відповідача у належній позивачу квартирі. Зокрема, судом було роз'яснено, що належними та достатніми доказами, окрім наявної довідки форми 3, можуть бути відповідні акти затверджені начальником ЖРЕО, покази свідків, тощо. Однак на роз'яснення суду представник позивача зазначив, що таких доказів у сторони позивача немає і дані довідки форми 3 є достатнім доказом проживання відповідача у належній позивачу квартирі. Поряд з цим погодитись з такою позицією сторони позивача суд не може та вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю вимог про виселення відповідача з точки зору відсутності доказів про фактичне проживання відповідача у квартирі. З огляду на виниклий між сторонами спір щодо фактичного проживання відповідача у належній позивачу квартирі, суд вважає не достатнім доказом проживання відповідача у квартирі зміст довідки форми 3, адже така довідка фіксує місце реєстрації відповідача, однак не є належним та достатнім доказом саме фактичного проживання відповідача за місцем реєстрації. За таких обставин суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту права власності не є адекватним змісту порушеного права, який ураховував би характер порушення та давав би можливість захистити порушене право, адже відсутні докази порушення права власності саме проживанням відповідача у квартирі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому слід зазначити, що з вимогами про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття його з реєстраційного обліку з урахуванням роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які викладені в узагальненні «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 21.12.2012 року та Постанові Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, позивач не звертався. Враховуючи все вище викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки висуваючи вимоги про виселення відповідача, стороною позивача належними, достатніми та допустимими доказами не доведено фактичного проживання відповідача у квартирі, а інших позовних вимог позивач не заявляв. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed