Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

21 серпня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк», який є правонаступником прав та обов'язків ЗАТ КБ «ПриватБанк», звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги позивач мотивував тим, що відповідно до договору, укладеного 25 червня 2004 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], останній отримав кредит у розмірі 10 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач свої зобов'язання щодо своєчасного повернення кредиту належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 22 липня 2015 року у нього виникла заборгованість в сумі 42 839 грн. 76 коп., яка складається з наступного: 3 975 грн. 14 коп. - заборгованість за кредитом, 11 780 грн. 82 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом та 27083 грн. 80 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором. У судове засідання представник позивача не з'явився, надіслав письмову заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує (а. с. 25). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надіслав заперечення проти позову, в якому просив відмовити ПАТ КБ «Приват Банк» у задоволенні позову, у зв'язку із спливом строку позовної давності (а. с. 20-22). У зв'язку з неявкою сторін, суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних у справі доказів, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і об'єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв'язку, суд приходить до наступних висновків. У відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1048 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором та сплатити відсотки за користування коштами у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. У відповідності до ч. 1 ст. 536 ЦПК України за користування грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. У відповідності до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завданні простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Судом встановлено, що 25 червня 2004 року між ЗАТ КБ «Приват Банк», правонаступником прав і обов'язків якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і [PERSON] було укладено кредитний договір №SUBWSK 0000 0033, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит на споживчі цілі в сумі 10 000 грн. на строк 36 місяців до 24 червня 2007 року включно, зі сплатою відсотків за його використання в розмірі 0,1% на день на суму залишку заборгованості, із щомісячним погашенням заборгованості шляхом надання банку грошових коштів у сумі не менше 578 грн. не пізніше 05 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за датою видачі кредиту. В разі порушення позичальником строку повернення кредиту, останній повинен сплатити банку відсотки за користування кредитом у розмірі подвійної відсоткової ставки (по відношенню до попередньої ставки, передбаченої п. 1.1 договору) від суми залишку несплаченого кредиту. Пунктом п. 3.4 вказаного договору визначено, що у випадку несвоєчасної сплати заборгованості за процентами банк має право нарахувати, а позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,15% від суми непогашеної заборгованості за кожен день прострочки (а. с. 6). З наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку вбачається, що станом на 22 липня 2015 року у [PERSON] утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 42 839 грн. 76 коп., яка складається з наступного: 3 975 грн. 14 коп. - заборгованість за кредитом, 11 780 грн. 82 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом та 27 083 грн. 80 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором (а. с. 4-5). У своїх запереченнях відповідач не спростовував вказані в розрахунку суми заборгованості по кредиту, відсоткам і пені. Таким чином, у судовому засіданні доведено, що у добровільному порядку відповідач не вчинив дій, спрямованих на своєчасне повернення банку кредитних коштів, процентів та пені, тобто, не виконав свої зобов'язання за договором. В той же час, до початку розгляду справи відповідач [PERSON] подав письмові заперечення проти позову, згідно яких просив застосувати до спірних правовідносин строки загальної і спеціальної позовної давності і відмовити ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні його вимог (а. с. 20-21). Перевіряючи вищевказані доводи відповідача, суд дійшов наступних висновків. Як вбачається з наявного в матеріалах справи розрахунку, прострочена заборгованість за кредитом у позивача виникла в період з 03 жовтня 2006 року по 25 червня 2007 року і становить 3 975 грн. 17 коп. Тобто, починаючи з 03 жовтня 2006 року [PERSON] припинив виконувати свої зобов'язання за договором щодо повернення суми основного боргу за кредитом. Останній платіж на погашення заборгованості по відсоткам у сумі 1 грн. 96 коп. відповідач здійснив 10 липня 2012 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся 21 серпня 2015 року. Заборгованість за пенею, яка періодично нараховувалась позивачем починаючи із 25 серпня 2004 року і станом на 22 липня 2015 року склала 69 698 грн. 16 коп., [PERSON] взагалі не сплачувалась. Із вказаної суми заборгованості по пені позивачем списано 42 614 грн. 36 коп., залишок заборгованості становить 27 083 грн. 80 коп. (а. с. 4-5). Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За змістом ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 5 вказаної норми Закону встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Статтею 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 2 ст. 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) та в строки, визначені договором, та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення повернення кредиту та процентів за користування ним. Так як за умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. В даному випадку з 03 жовтня 2006 року, коли банк дізнався, що позичальником погашення чергової частини (чергового щомісячного платежу) виконано не було та з 12 липня 2012 року. коли були сплачені відповідачем відсотки в розмірі 1 грн. 96 коп. У подальшому кредит не погашався позичальником до, що призвело до зростання заборгованості. Таким чином, аналізуючи норми ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання (тобто до 24 червня 2007 року) вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів. Крім цього, підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 ЦК України. За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не обмежується. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки (штрафу, пені), накладення стягнення на заставлене майно тощо). За таких обставин, включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону. Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Відповідач у письмовій заяві наполягав на застосуванні наслідків спливу строку позовної давності. Позивач не просив суд поновити строк звернення до суду з вказаним позовом та не навів поважних причин пропуску строку давності. Не встановлені такі причини і судом в ході розгляду справи. За встановлених в судовому засіданні обставин заява відповідача про застосування строку позовної давності до вимог позивача заслуговує на увагу, у зв'язку з чим у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі, оскільки ПАТ «КБ «ПриватБанк», дізнавшись про порушення своїх прав спочатку 10 липня 2012 року з урахуванням кінцевого терміну повернення кредиту 24 червня 2007 року, пред'явив позов до [PERSON] лише 21 серпня 2015 року , тобто поза межами строку позовної давності визначеного ЦК України. Виходячи з наведеного вище, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитним договором. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed