Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

20 березня 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути аліменти на неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Також, позивач просить стягнути з відповідача аліменти на неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , в цьому ж розмірі за минулий час, а саме: починаючи з 13 грудня 2019 року (день розірвання шлюбу між сторонами) до дня пред`явлення позову до суду. Обґрунтовано позов тим, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Однак, відповідач не виконує свій батьківський обов`язок щодо утримання дитини, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 березня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. Відповідач подав відзив на позов, в якому зазначив, що позов визнає частково, згоден сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку з дня пред`явлення позову до суду. Також, відповідач вказав, що він не погоджується з доводами позивача про те, що він не утримував доньку з часу розірвання шлюбу і позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження цих обставин. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково, згоден сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку з дня пред`явлення позову до суду з підстав зазначених у відзиві. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши позивача і відповідача в якості свідка, та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 листопада 1996 року, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 грудня 2019 року - розірвано (а.с. 7-8). Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 9). Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Допитана у судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] суду показала, що з часу подання до суду позову про розірвання шлюбу з відповідачем, останній матеріальної допомоги дитині не надавав. Вона усно зверталася до нього з проханням щодо сплати коштів дитині, однак відповідач на її прохання не реагував, кошти на утримання дитини не надавав. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка відповідач [PERSON] суду показав, що у період розгляду в суді справи про розірвання шлюбу він спільно з позивачем купував продукти, надавав періодично кошти дитині (одну неділю він, а одну - позивач - по 50 грн. в школу та по 200 грн. на вихідні). Також, відповідач стверджував, що перед переведенням на роботу у м. Київ, яке мало місце з 05.02.2020, він у січні 2020 року надав кошти в сумі 10000 грн., які передав через повнолітнього сина сторін, що призначалися як для сина, так і для доньки. Ці кошти зберігалися у шафі, до якої мала доступ і неповнолітня донька і вона кошти звідти брала. Крім того, відповідач зазначив, що комунальні послуги за квартиру, в якій проживає позивач з донькою, сплачує він особисто, позивач платить лише за послуги консьєржа та паркінг. Також, відповідач вказав, що його дохід менший від доходу позивача, що підтверджується його декларацією. Позивач у судовому засіданні визнала факт надання відповідачем 10000 грн. взимку 2020 року (конкретного місяця не пам`ятає), проте вона зазначила, що ці кошти відповідач надав виключно сину, а не на утримання доньки. Також, позивач заперечує проти доводів відповідача щодо спільного придбання продуктів, а щодо сплати комунальних платежів позивач зазначила, що постійно надавала відповідачу половину коштів для їх сплати. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно із частиною 1 статті 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 1 статті 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 2 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Також, частиною 2 статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не змогла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Крім того, позивачем не заперечується, що відповідач взимку 2020 року надавав кошти в сумі 10000 грн., але кожна із сторін трактує по своєму мету їх надання (позивач вказує, що відповідач надав кошти сину, а відповідач стверджує, що давав їх на утримання доньки, так як син уже повнолітній). Також, відповідач у судовому засіданні пояснив, що після того як передав кошти на утримання, в тому числі, і доньки в сумі 10000 грн., що мало місце в січні 2020 року, він пропонував позивачу добровільну сплату аліментів, але просив надавати розписки про їх отримання, на що позивач категорично відмовилася, а тому після пред`явлення позову до суду про стягнення аліментів, він перестав надавати кошти, враховуючи, що буде їх платити за рішенням суду. А тому, беручи до уваги вимоги закону, матеріальний стан відповідача, обов`язок батьків утримувати дитину, суд вважає за можливе стягнути аліменти з відповідача на користь позивача на неповнолітню дитину - [PERSON] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, на підставі статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення, а відповідно до статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача належить стягнути судовий збір. Враховуючи викладене,

Outcome: partial