Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

19 лютого 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Відповідно до будинкової книги у квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Відповідачі ще з 2010 року у вказаній квартирі не з`являються, житловим приміщенням не користуються та не цікавляться. Реєстрація відповідачів у квартирі перешкоджає позивачу розпоряджатися своєю власністю. За таких обставин позивач просить визнати відповідачів особами, які втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 23 лютого 2021 року позовну заяву залишено без розгляду. Ухвалою суду від 09 березня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання позивач та представник позивача не прибули, попередньо подали до суду заяви, в яких позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити у повному обсязі, проти винесення судом заочного рішення не заперечували. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про причину неявки суд не повідомили, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від відповідачів не надходив відзив на позов, не надходило в установлений судом строк заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, згідно частини четвертої статті 277 Цивільного процесуального кодексу України. З урахуванням положень статті 280 Цивільного процесуального кодексу України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.02.2019, [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/6 частина чотирикімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.3). Як вбачається з Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.12.2020, [PERSON] на праві спільної часткової належить 20/72 частки квартири [ADDRESS] (а.с.4). Згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.12.2020, [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 5/18 частки чотирикімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.5). Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.02.2019, [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 20/72 частки чотирикімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.6). Відповідно до будинкової книги у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 7-9). 20 лютого 2021 року був укладений договір дарування частки квартири між [PERSON] , Дарувальником, та [PERSON] , Обдаровуваною, відповідно до умов якого [PERSON] дарує, тобто передає у власність доньки [PERSON] 20/72 частки квартири [ADDRESS] (а.с.21-22). Як вбачається з письмових пояснень [PERSON] від 28 квітня 2021 року, остання повідомляє, що [PERSON] протягом семи років не проживає у квартирі [ADDRESS] , а [PERSON] не проживає у згаданій квартирі більше 8-9 років (а.с.54-56). Згідно письмових пояснень [PERSON] від 17 травня 2021 року, [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає більше 8 років, а [PERSON] більше 10 років (а.с.57-59). Відповідно до заяви № 02-02/00004 від 06 листопада 2017 року Комунального підприємства «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія», [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] фактично не проживають у квартирі [ADDRESS] (а.с.60). Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Конституцією України (статтею 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку (квартири) визначені статтею 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Частина перша статті 316 Цивільного кодексу України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності з положеннями статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Правовою підставою позовних вимог є положення статті 391 Цивільного кодексу України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, позивач звернулася до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, що ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правовідносин і його наявність в момент подання та розгляду позову. Позивач вказує, що реєстрація у будинку відповідачів перешкоджає здійсненню нею прав власника на вільне користування і розпоряджання майном. Враховуючи, що квартира [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності, до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 405 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно частини першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Частиною першою статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі у вказаній квартирі не проживають, залишили його добровільно та переїхали проживати в інше місце, житлом не цікавляться, витрат по його утриманню не несуть, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування жилим приміщенням, не вчиняли. Згідно вимог статтей 76, 77, 79, 80 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд вважає доведеними доводи позивача про те, що відсутність відповідачів має постійний характер, підстави для визнання причин відсутності відповідачів поважними відсутні, тому відповідачів [PERSON] , [PERSON] необхідно визнати особами, які втратили право на користування квартирою [ADDRESS] . Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та позов підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 41, 47, 129 Конституції України, ст.ст. 316-319, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved