Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

21 лютого 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Бобрицького старостату Миколаївської селищної ради Білопільського району Сумської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 15 березня 2011 року померла його мати, [PERSON]. Після смерті останньої відкрилася спадщина на земельну частку (пай) розміром 4,66 в умовних кадастрових гектарах у землях, які перебували в колективній власності СГАПТЗТ «Бобрицьке», посвідчену сертифікатом серії СМ №0255240, розташовану на території Бобрицької сільської ради Білопільського району. Зазначає, що прийняв спадщину після смерті матері шляхом спільного проживання та має намір переоформити її. Однак, внаслідок втрати правовстановлюючого документа, нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказану земельну ділянку. Посилаючись на викладені вище обставини, на підставі ст. ст. 1261, 1268 ЦК України [PERSON] просить визнати за ним у порядку спадкування після смерті матері, [PERSON], яка померла 15 березня 2011 року, право власності на земельну частку (пай) розміром 4,66 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) у землях, які перебували у колективній власності СГАПТЗТ «Бобрицьке». Ухвалою від 23 лютого 2018 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до підготовчого судового засідання у порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 22 березня 2018 року за клопотанням представника позивача [PERSON] замінено неналежного відповідача - Бобрицьку сільську раду Білопільського району Сумської області на належного - Миколаївську селищну раду Білопільського району Сумської області, а також третю особу - Відділ Держземагенства у Білопільському районі Сумської області на Відділ у Білопільському районі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі залучено Бобрицький старостат Миколаївської селищної ради Білопільського району Сумської області (а. с. 44-46). У судове засідання позивач [PERSON] не зявився. Представник останнього за довіреністю [PERSON] подала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує (а. с. 66). Статтею 60 ЦПК України визначено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник. В силу статті 131-1 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Разом з цим, відповідно до п. 11 Перехідних положень Конституції України норма щодо здійснення представництва у судах першої інстанції виключно адвокатами вступає в силу з 01 січня 2019 року. З огляду на викладене, суд вважає допустимою участь [PERSON] як представника позивача [PERSON] за довіреністю. Представник відповідача Миколаївської селищної ради Білопільського району Сумської області у судове засідання не зявився. Селищний голова надіслав листа про розгляд справи у відсутність їх представника, позов визнають (а. с. 65). Третя особа приватний нотаріус Білопільського районного нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилася, надіслала заяву про розгляд справи в її відсутність (а. с. 29). Представники третіх осіб - Відділу у Білопільському районі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області та Бобрицького старостату Миколаївської селищної ради Білопільського району Сумської області у судове засідання не зявилися без повідомлення причин. Про час, день і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а. с. 49-50). У звязку з неявкою сторін, третіх осіб, суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних доказів, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що 15 березня 2011 року в м. Білопілля Сумської області померла мати позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-БП №284013 (а. с. 6-8). Після смерті останньої відкрилася спадщина, до складу якої ввійшло право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 4,66 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Бобрицької сільської ради Білопільського району Сумської області, у землях, які перебували у колективній власності САПТЗТ «Бобрицьке», посвідчене сертифікатом серії СМ №0255240, виданим Білопільською районною державною адміністрацією 14 травня 1998 року відповідно до розпорядження від 13 квітня 1998 року №79 (а. с. 9, 67-68). За інформацією Бобрицького старостату заповіт від імені [PERSON] виконавчим комітетом Бобрицької сільської ради не посвідчувався (а. с. 12). На день смерті [PERSON] була зареєстрована за адресою: [INFO] разом із сином - [PERSON], який є позивачем у справі (а. с. 15-16). Згідно з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру, сформованою 27 лютого 2018 року, спадкова справа після [PERSON], яка померла 15 березня 2011 року не заведена (а. с. 28). За загальними правилами про спадкування, передбаченими ст. ст. 1216, 1218, 1220 Цивільного кодексу України 2003 року, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ст. 1261 ЦК України діти спадкодавця мають право на спадкування за законом у першу чергу. В силу ст. ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за законом має право прийняти спадщину шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини чи подачі до нотаріальної контори або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяви про прийняття спадщини. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, враховуючи встановлені фактичні обставини справи та виходячи з наведених вище положень законодавства, якими вони регулюються, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] прийняв спадщину за законом після смерті матері [PERSON] шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та є її єдиним спадкоємцем першої черги за законом. Інші спадкоємці, у тому числі й ті, які за законом мають право на обовязкову частку у спадщині померлої [PERSON] та у встановленому порядку прийняли цю спадщину, відсутні. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Статтями 81, 131 ЗК України передбачено, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, ренти, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. Статтею 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути об'єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Згідно з розясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у п. 11 постанови «Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Тобто, сертифікат на право на земельну частку (пай) спадкодавця є правовстановлюючим документом, що засвідчує наявність у її власника лише однієї правомочності - права розпорядження земельною часткою (паєм), а не права власності, яке виражається у володінні, користуванні і розпорядженні. Тому, коли спадкодавець був наділений лише правом на земельну частку (пай), а не правом власності, то і до спадкоємця переходить лише право на земельну частку (пай), а не право власності. Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що в порядку спадкування за законом позивач має право на земельну частку (пай) у землях колективної власності САПТЗТ «Бобрицьке» розміром 4,66 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яке належало його матері [PERSON] на підставі сертифікату серії СМ №0255240, виданого Білопільською РДА 14 травня 1998 року. Згідно з п. 3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) видача нового сертифікату на ім'я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачена. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. З матеріалів справи вбачається, що представник позивача за довіреністю [PERSON] зверталася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане спадкове майно, однак, їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у звязку з втратою правовстановлюючого документа (а. с. 13-14). З огляду на викладене, позивач не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай), яке залишилося після смерті [PERSON] Згідно зі ст. 55 Конституції України права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. «а» ч. 3 ст. 152 Земельного Кодексу України. Таким чином, враховуючи, що позивач фактично прийняв спадщину після смерті матері [PERSON], яка померла 15 березня 2011 року, але у зв'язку з втратою правовстановлюючого документа - сертифікату на земельну частку (пай) серії СМ №0255240, виданого Білопільською РДА 14 травня 1998 року, не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом та беручи до уваги положення ч. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», відповідно до яких рішення суду про визнання права на земельну частку (пай) є документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), позов [PERSON] підлягає задоволенню в частині визнання права на земельну частку (пай) у землях, які перебували у землях САПТЗТ «Бобрицьке» розміром 4,66 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), з послідуючим проведенням землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельної частки (паю) у натурі у вигляді земельної ділянки та реєстрацією права власності на землю. При цьому суд відмічає, що визнання за [PERSON] права на земельну частку (пай) не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб. Що стосується позовних вимог про визнання права власності земельну частку (пай), право на яку належало померлій [PERSON] на підставі сертифікату серії СМ №0255240, то вони задоволенню не підлягають з підстав, наведених вище у мотивувальній частині рішення, у звязку з тим, що спадкодавець за життя не набув у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку, а був наділений лише правом на земельну частку (пай). На підставі викладеного,

Outcome: partial