Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

20.05.2014 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності, в якому просила припинити право власності відповідача на 1/3 частину квартири [ADDRESS]; визнати за нею ([PERSON].) право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS]; виплатити [PERSON] внесену позивачем на депозитний рахунок суду компенсацію за 1/3 частину вказаної вище квартири № 5. Пізніше [PERSON] доповнила свої позовні вимоги та просила стягнути з [PERSON] понесені нею судові витрати, а саме сплачений судовий збір та витрати, пов'язані з оплатою проведеної судової будівельно-технічної експертизи. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] вказала, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON], від якого сторони мають двох повнолітніх дітей. Сумісне життя не склалося через те, що [PERSON] зловживав алкогольними напоями, вчиняв сварки та бійки. Позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів, однак, вказані звернення не принесли позитивного результату, у зв'язку з чим [PERSON] була змушена залишити квартиру, де вона мешкала із відповідачем, залишивши все нажите спільне майно. Спочатку [PERSON] мешкала у знайомих, а потім винаймала кімнату у гуртожитку, де й проживає і на даний час. Діти створили власні сім'ї та виїхали за межі Харківської області. 15.02.2005 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Як зазначалося вище сторони мешкали у квартирі [ADDRESS], яку 16.12.2003 року ними та їх донькою - [PERSON] було приватизовано. 14.03.2014 року [PERSON] викупила у своєї доньки - [PERSON] належну їй 1/3 частинку вказаної квартири № 5, ставши таким чином власником 2/3 частин цієї ж квартири. [PERSON] та [PERSON] більше 10 років мешкають окремо, позивач є практично безпритульною особою, оскільки іншого житла, окрім квартири [ADDRESS], вона не має, позивач неодноразово пропонувала відповідачу відшкодувати їй вартість належної частини квартири для придбання власного житла, однак, [PERSON] ігнорував вимоги колишньої дружини. Отже, враховуючи, що спірна квартира є однокімнатною, житлова площа 14 кв. м, квартира не може бути поділеною, частка відповідача в ній є незначною - 4,6 кв. м і також не може бути виділеною в натурі, спільне проживання сторін неможливе, [PERSON] вважала, що є підстави, відповідно до ст. 365 ЦК України, для припинення права [PERSON] на частку у спірній квартирі за рішенням суду. На підставі викладеного, [PERSON] була змушена звернутися до суду із даним позовом, вказуючи, зокрема, на те, що за отримані кошти (в рахунок відшкодування частки в квартирі) [PERSON] зможе придбати собі недорогий будинок або кімнату в гуртожитку, що не завдасть істотної шкоди його інтересам. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягали. [PERSON] стверджувала, що між нею та колишнім чоловіком існують неприязні стосунки, [PERSON] зловживає спиртними напоями, в період шлюбу вчиняв сварки та бійки, з дітьми не спілкується, перешкоджає позивачу та дітям у доступі до квартири, хоча й сам часто відсутній у ній, що свідчить про незаінтересованість останнього в утриманні спірної квартири. [PERSON], будучи власником 2/3 частин квартири [ADDRESS], була змушена спочатку скитатися по знайомим та родичам, а потім винаймати кімнату у гуртожитку для власного проживання, в якій не має змоги приймати дітей, онуків, друзів. Позивач має намір мати власний «куток», своє житло, дії [PERSON] порушують її права. В той же час, [PERSON] має право оформити своє право на спадщину після смерті матері, отримавши у спадок житловий будинок у с. Скрипаї Зміївського району Харківської області. Тобто відповідач має інше житло. Крім того, внесені [PERSON] кошти (майже 3000 доларів США) на депозитний рахунок суду нададуть можливість [PERSON] придбати або будинок у селі, або кімнату у гуртожитку. Представник позивача [PERSON] вказувала на наявність всіх підстав, передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України, для позбавлення [PERSON] права власності на 1/3 частини квартири [ADDRESS], на підставі рішення суду. Також, [PERSON] вважала, що інтереси [PERSON] не будуть порушені, оскільки він має змогу придбати житло з більшою житловою площею, ніж він має у спірній квартирі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти позову [PERSON] заперечували, вказуючи на його необґрунтованість та наявність обставин, які не відповідають дійсності. Так, відповідач [PERSON] у своїх письмових запереченнях зазначив, що він дійсно перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], від якого вони мають доньку [PERSON] Сім'я відповідача проживала у квартирі [ADDRESS], яка була надана йому в найм як працівнику Зміївської ТЕС. 16.12.2003 року вказану квартиру було приватизовано і [PERSON], [PERSON] та [PERSON] стали її власниками в рівних частинах. 15.02.2005 року шлюб між сторонами було розірвано. З того часу [PERSON] мешкає у спірній квартирі один, оплату комунальних послуг здійснює самостійно. Позивач з власної ініціативи залишила житло, весь цей час не цікавилася ним, не пред'являла вимог щодо існування перешкод у користуванні ним або проживанні. В той же час, [PERSON] має інше місце проживання, а саме будинок, який залишився після смерті її матері. Крім того, позивач перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншим чоловіком, що також свідчить про наявність іншого житла у неї. [PERSON] не цікавить сама квартира, вона має наміри її продати. [PERSON] категорично не погоджувався із тим, що його частка у спірній квартирі є незначною, а також вважав, що його інтересам буде спричинена шкода. Відповідач стверджував, що він постійно проживає у квартирі № 5, іншого житлового приміщення не має, є людиною похилого віку для того, щоб починати «все спочатку», припинення його права на частку спірного майна взагалі позбавить його на будь-яке житло. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні письмові заперечення [PERSON] підтримала, окрім того, звертала увагу суду на те, що відповідно до положень Житлового кодексу норма жилої площі на одну особу встановлюється в розмірі 13,65 кв. м, враховуючи ж розподіл часток між сторонами, [PERSON] належить 9,33 кв. м, а [PERSON] - 4,67 кв. м. Тобто, неможна говорити про наявність незначної частки, оскільки, жодна з вказаних житлових площ сторін не відповідає житловій нормі на одну особу. При цьому, [PERSON] погоджувалася, що частка [PERSON] є більш незначною у порівнянні із часткою [PERSON] Також, представник відповідача зазначала, що внесена [PERSON] сума коштів, яка є компенсацією за частку [PERSON] в спірній квартирі, є незначною і не надасть відповідачу змоги придбати власне, ізольоване житло, що поставить [PERSON] у скрутне положення, змусить його змінити місце проживання, влаштовувати нове життя, шукати спосіб як приїздити на роботу. Позивач обирає для себе більш вигідні умови проживання. Показання свідків [PERSON] вважала суб'єктивними, жоден із допитаних не міг бачити, яка атмосфера складалася у сім'ї сторін. На підставі викладеного, [PERSON] та його представник [PERSON] просили відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних вимог. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що з [PERSON] він знайомий з 2005 року, вони разом працюють. На час знайомства відповідач вже був розлучений, про причини розірвання шлюбу із [PERSON] не розповідав. [PERSON] у спірній квартирі проживає сам, оплачує комунальні послуги, іншого житла ймовірно немає, в селі живе його сестра, у якої є будинок. Крім того, [PERSON] вказував на те, що [PERSON] не зловживає алкогольними напоями, оскільки працює трактористом та кожен день проходить медичний огляд. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що знайома з родиною [PERSON] більше 20 років, починаючи з 2002 року вони мешкають в одному під'їзді. [PERSON] підтвердила той факт, що [PERSON] вживав спиртні напої, після чого вчиняв сварки, бив дружину - [PERSON], виганяв її з дому, іноді взагалі без одежі, ключів, у зв'язку з чим вона часто ночувала у друзів, зокрема у [PERSON] Позивач викликала працівників міліції, але як впливали працівники правоохоронних органів на відповідача свідок не змогла пояснити, оскільки не володіла такою інформацією. Вважала, що спільне проживання сторін є неможливим. Крім того, [PERSON] вказувала на те, що приблизно пів року вона не зустрічає [PERSON], світло в квартирі не горить. На даний час [PERSON] мешкає у гуртожитку, перед цим мешкала у матері в селі. Аналогічні показання надала суду свідок [PERSON], яка показала, що [PERSON] вона знає з 1986 року, з відповідачем познайомилися пізніше. У період шлюбу [PERSON] зловживав спиртними напоями, вчиняв сварки, бійки, у зв'язку з отриманими тілесними ушкодженнями [PERSON] змушена була робити операцію. Відповідач завжди виганяв дружину, вона була змушена ночувати у друзів, сусідів. Саме вказані обставини стали підставою для розірвання шлюбу. [PERSON] стверджувала, що спільне проживання [PERSON] та [PERSON] неможливе, знову виникатимуть сварки та бійки, вони давно розлучилися та є один одному чужими людьми. [PERSON] не спілкується із сім'єю, дітьми, не впускає їх до квартири, на дзвінки не відповідає. На даний час [PERSON] винаймає кімнату у гуртожитку, яка є дуже маленькою, що порушує права позивача. Свідок вважала, що у разі припинення права [PERSON] на частину квартири, його інтереси жодним чином не будуть порушені, оскільки він буде мати змогу придбати інше житло. Суд, вислухавши думку позивача та відповідача, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку: Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який 15.02.2005 року було розірвано /а.с. 5/. Як вбачається з копії Свідоцтва про народження, серія [NUMBER], сторони мають доньку [PERSON] /а.с. 9, 10/. Відповідно до копії Свідоцтва про право власності на житло від 16.12.2003 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] були власниками житлової квартири [ADDRESS], по 1/3 частині кожний. Однак, на підставі Договору купівлі-продажу від 14.03.2014 року [PERSON] продала свою 1/3 частину вказаної квартири своїй матері - [PERSON], таким чином остання стала власником 2/3 частин квартири № 5. Окрім того, [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою /а.с. 6, 7, 11, 12, 39/. Квартира [ADDRESS] є однокімнатною з житловою площею 14 кв. м /а.с. 8/. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності. Сторони у справі не оспорюють той факт, що [PERSON] належить 2/3 частини квартири, а [PERSON] - 1/3 частина спірного майна. Частиною 1 статті 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту частини 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Один з таких випадків наведено в ст. 365 ЦК України, яка регулює порядок, підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 сформулював правову позицію від 15.05.2013 року, згідно з якою прийшов до висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Під час розгляду іншої справи № 6-68цс14, Верховний Суд України також сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою роз'яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зі змісту практики Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, яка обов'язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті. Оцінюючи подані сторонами докази та встановлені судом обставини, є всі підстави вважати, що в даних правовідносинах встановленими і доведеними є всі умови, передбачені ч. 1 ст. 365 ЦК України. Неможливість спільного володіння та користування майном обґрунтовується недоброзичливими стосунками між співвласниками, що перешкоджають один одному у повному здійсненні прав володіння та користування. В судовому засіданні встановлено та підтверджено показаннями свідків [PERSON], [PERSON], що стосунки між сторонами у справі є напруженими, неприязними і такими, що часто створюють конфліктні ситуації між ними, зокрема, часті бійки з вини відповідача. В той же час, показання свідка [PERSON] не містять будь-яких фактичних даних щодо предмету спору, оскільки свідок не зміг пояснити чи були напружені відносини у [PERSON] з його колишньою дружиною, чи перешкоджає відповідач [PERSON] у користуванні спільною квартирою. Напруженість у відносинах також підтверджується тим фактом, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, сторони протягом тривалого часу проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують подружніх стосунків, зокрема, підставою для розірвання шлюбу і була аморальна поведінка відповідача. [PERSON] часто виганяв [PERSON] з квартири, чим змушував її притулок на ніч, що в кінцевому результаті призвело до того, що позивач пішла з квартири, спочатку проживала у матері, а потім, і до теперішнього часу, винаймає кімнату у гуртожитку. Такі дії дають достатні підстави для висновку, що спільне користування майном між сторонами є неможливим, що дає підстави вважати встановленим, що в даних правовідносинах наявні умови, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, які дають право суду ухвалити рішення про припинення права на частку в спільному майні. Крім того, суду не представлено доказів того, що частка відповідача може бути виділеною в натурі і квартира підлягає поділу, тобто не спростованими залишаються положення п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 365 ЦК України, які також є самодостатніми підставами для ухвалення рішення про припинення права на частку у спільному майні. В сукупності з наведеними вище мотивами, дані обставини також враховуються судом під час ухвалення рішення. Навпаки, відповідно до висновків судової будівельно-технічної експертизи від 18.02.2015 року № 13936/1373, з технічної точки зору, враховуючи об'ємно-планувальне рішення квартири, її розмір, ідеальні частки співвласників, поділити квартиру [ADDRESS] або виділити 1/3 її частину неможливо, оскільки кожному з співвласників необхідно влаштувати окремі виходи з приміщення квартири, житлові кімнати не менше, ніж 15 кв. м, приміщення кухні не менше, ніж 7 кв. м, санвузли, виділювані частки повинні відповідати вимогам ДБН В.2.2-15-2005, що технічно є неможливим. Крім того, вказаним висновком встановлено, що ринкова вартість 1/3 частини спірної квартири складає 61273 грн., які були внесені [PERSON] на депозитний рахунок суду /а.с. 78-88, 140/. Судом не приймаються до уваги твердження відповідача та його представника про те, що [PERSON] самостійно несе витрати по утриманню спірної квартири (копії квитанцій - а.с. 40-57), яка є єдиним його житлом, в той час, коли позивач має право оформити свої спадкові права на будинок, який належав матері [PERSON], а також про те, що припинення права [PERSON] на частку у квартирі, завдасть шкоди його інтересам, оскільки він буде змушений змінити місце проживання, у зв'язку з чим витрачатиме більше часу на проїзд до місця роботи, і взагалі, за перераховану [PERSON] суму коштів відповідач не зможе придбати нормальне комфортне житло. Так, [PERSON] надано оригінали квитанцій, з яких вбачається, що позивач також виконує свої обов'язки по утриманню належного їй майно, сплачує комунальні послуги /а.с. 107-130/. Відповідно до листа Скрипаївської сільської ради Зміївського району Харківської області від 26.05.2015 року вих. № 02-19/265, у с. Скрипаї знаходиться житловий будинок, який належить померлій матері відповідача. У вказаному будинку зареєстрований син сторін по справі - [PERSON], [INFO]. Той факт, що відповідач не оформив свої права на спадщину не свідчать про відсутність у нього іншого житла, оскільки, [PERSON] не був позбавлений можливості звернутися до нотаріуса із відповідною заявою про прийняття спадщини. Крім того, відповідач також має право звернутися до суду із позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. В той же час, [PERSON] та його представником, в порушення ст. 60 ЦПК України, не надано жодних доказів на підтвердження того факту, що [PERSON] має інше житло, зокрема, в матеріалах справи відсутні будь-які документи, з яких би вбачалося, що позивач оформила або має право оформити свої спадкові права на житловий будинок після смерті матері. Крім того, [PERSON] стверджувала, що спадковий будинок належить її сестрі, та в якому остання проживає /а.с. 145/. Доводи [PERSON] про недостатню кількість грошей для придбання іншого житла спростовуються копіями роздруківок з інтернет-сайта оголошень про продаж нерухомого майна /а.с. 141-144/. Посилання [PERSON] на те, що у разі задоволення позову він буде змушений змінити звичний для нього образ життя, взагалі є некоректними, оскільки поняття «істотна шкода» не узгоджується з поняттям «незадовільний стан житла», або віддаленість його від місця роботи. Житловий будинок у селі або кімната у гуртожитку є придатними приміщеннями для проживання, а тому, неможна вважати їх незадовільний стан істотним порушенням прав [PERSON], при тому всьому, що стан житла завжди є оціночним поняттям. Житлові права відповідача в такому випадку не порушуються, а тому, не можна говорити про істотну шкоду. Як зазначалося раніше ринкова вартість 1/3 частини квартири [ADDRESS] визначена висновком судової експертизи та складає 61273 грн. Кошти були внесені [PERSON] на депозитний рахунок суду. Все вище наведене свідчить, що обов'язкові умови для припинення права на частку, які повинні бути в сукупності та передбачені ч. 1 ст. 365 ЦК України мають місце в даних правовідносинах, і враховуючи наведені вище висновки Верховного Суду України, є всі підстави для ухвалення рішення про припинення права відповідача [PERSON] на частку в спільному майні, тобто є всі підстави вважати позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] належить стягнути понесені позивачем судові витрати, зокрема, пов'язані зі сплатою судового збору та оплатою проведення судової експертизи.

Outcome: approved