Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

21.11.2017р. [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на неповнолітню дитину. Позивач у позовній заяві в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 17.11.2012р. у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області вона зареєструвала шлюб з [PERSON], актовий запис № 804, у зв'язку з чим своє прізвище [PERSON] змінила на прізвище чоловіка - [PERSON]. Від спільного шлюбу сторони мають малолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося, через різні погляди на сімейне життя та обов'язки. Можливості зберегти сім'ю немає. Подружні відносини між позивачем та відповідачем припинені, спільне господарство не ведеться, спору про поділ спільного майна немає. Між сторонами досягнуто згоди, згідно якої донька залишається проживати з матір'ю. За таких обставин позивач вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить її інтересам. На примирення не погоджується, просить суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем. Крім того, позивач у поданому до суду позові зазначає, що відповідач працює в ДТЕК «Дніпрообленерго», отримує заробітну плату і може надавати матеріальну допомогу на утримання їх спільної доньки. Між позивачем та відповідачем було визначено розмір аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 гривень на місяць (а.с. № 3 - 4). У наданій суду заяві від 21.12.2017р. позивачка позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, шлюб укладений між нею та відповідачем розірвати, а також стягнути аліменти на утримання дитини у розмірі 3000 грн. на місяць, винести рішення в судовому засіданні за її відсутності, на фіксуванні судового процесу технічними засобами не наполягала (а.с. № 24). Відповідач направив до суду заяву, в якій позовні вимоги та їх обґрунтування визнав, проти розірвання шлюбу та стягнення з нього аліментів на утримання доньки у розмірі 3000 грн. щомісячно не заперечував. Справу просив розглянути за його відсутності, на фіксуванні судового процесу технічними засобами не наполягав (а.с. № 22 - 23). В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 24 Сімейного кодексу України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3 ст. 105 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно до ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 17.11.2012р. у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області позивач зареєструвала шлюб з [PERSON], актовий запис № 804, у зв'язку з чим своє прізвище [PERSON] змінила на прізвище чоловіка - [PERSON] (а.с. 8). Від спільного шлюбу сторони мають малолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]. (а.с. № 9). Дитина проживає разом з матір'ю, даний факт відповідачем не заперечується. Судом встановлено, що спільне життя сторін не склалося через різні погляди на життя, відсутність в родині взаєморозуміння з питань ведення господарства, втрату почуття любові та поваги. Сторони проживають окремо, мають роздільний бюджет, спільне господарство не ведуть, не підтримують подружніх відносин. Відповідач в поданій до суду заяві позовні вимоги та їх обґрунтування визнав, не заперечував проти розірвання шлюбу, строку на примирення просив не надавати, вважає, що сімейні відносини зберегти неможливо. З'ясувавши позицію сторін та оглянувши докази в межах заявлених вимог суд вважає, що в наявності вбачаються законні підстави ухвалити рішення для задоволення позову, оскільки відповідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, відповідачу відомо про наслідки вчинення таких процесуальних дій, а тому є підстави прийняти рішення про задоволення позову. З огляду на вищевикладене та приймаючи до уваги те, що шлюбні відносини між сторонами по даній справі остаточно припинені та більше не відновлювалися, позивач від позову не відмовилась, а відповідач позовні вимоги визнав, суд дійшов висновку про те, що родина сторін розпалася остаточно, відновлення бути не може, і шлюб підлягає розірванню. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO]., у твердій грошовій формі у розмірі 3000 грн. на місяць, суд дійшов наступного висновку. Малолітня дитина мешкає зі своєю матір'ю [PERSON] та знаходиться на її утриманні. Даний факт відповідачем не заперечується, з цього питання між сторонами досягнуто згоди. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На підставі ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на дитину до 6 років з 1 грудня 2017 року складає 1492 гривні. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. В поданій до суду заяві відповідач позовні вимоги про стягнення аліментів визнав у повному обсязі та не заперечував проти стягнення з нього на користь позивачки на утримання їх спільної дитини аліментів у твердій грошовій формі у розмірі 3000 грн. щомісячно. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вирішуючи позовні вимоги в частині визначення розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки на утримання їх спільного малолітньої доньки, з урахуванням того, що відповідач позовні вимоги визнав в повному обсязі, суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] аліменти у розмірі 3000 грн. щомісячно, що є більшим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на неповнолітню дитину. Обговорюючи питання щодо розподілу судових витрат, з огляду на те, що позивачка при пред'явленні позову за вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини була звільнена від сплати судового збору та нею сплачено лише судовий збір за вимоги про розірвання шлюбу у розмірі 640 грн., то на підставі ст. 141 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 640 грн., а також стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved