Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

20 червня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати причину пропуску строку для звернення з позовом до суду поважною, поновити даний строк та визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири № 158 у будинку № 22 на мікрорайоні 4-й Зарічний в м. Кривому Розі. В обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що перебуваючи з відповідачем у шлюбі, за їх спільні кошти, ними було придбано нерухоме майно - квартира № 158 у будинку № 22 на мікрорайон 4-й Зарічний в м. Кривому Розі. Правовстановлюючі документи на спірну квартиру були оформлені на відповідача. Після розірвання шлюбу, неодноразові намагання вирішити питання про поділ майна, у добровільному порядку, не давали жодного позитивного результату, відповідач також відмовляється сплати частку вартості майна, тому за захистом своїх порушених прав, була змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Просить поновити строк звернення з позовом до суду, вважає що пропустила його з поважних причин, оскільки на протязі тривалого часу намагалася вирішити дане питання у добровільному порядку. Крім цього, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею чотирьох років, дитина часто хворіє, що потребує додаткових зусиль на лікування та виховання. Позивачка через канцелярію суду подала заяву, в якій просила справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. При цьому наполягала на ухваленні заочного рішення по справі. Відповідач про час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, що знаходить підтвердження в матеріалах справи, проте до суду не прибув, заяву про відкладення судового розгляду не подав, про причину неявки не повідомив. Проаналізувавши обставини справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами ст. 16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 23 жовтня 2004 року, який рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 2013 року у справі № 0413/13527/2012, 2/212/1087/13, розірвано (а.с. 3,5). 24 травня 2013 року [PERSON] уклала шлюб, після якого їй присвоєно прізвище [PERSON], що підтверджено копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 6). Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 12 червня 2006 року, [PERSON] придбав у власність квартиру № 158 житловою площею 12,0 кв. м, загальною площею 22,3 кв. м, у будинку № 22 на мікрорайоні 4-й Зарічний в місті [PERSON], право власності зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 14359975. З огляду на зазначене, суд погоджується з доводами позивача, що спірна квартира була придбана подружжям у шлюбі, що підтверджено наданими до позову доказами. Витягом про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно підтверджується, що квартира № 158 у будинку № 22 на мікрорайоні 4-й Зарічний у м. Кривому Розі належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.06.2006 року, при цьому придбана у період перебування сторін у шлюбі, є спільною сумісною власністю. Задовольняючі позовні вимоги [PERSON], суд приходить до висновку, що вимоги є обґрунтованими та законними, оскільки ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що передбачено ст. 70 СК України. Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. ч. 1, 2\~ст. 372 ЦК України та ч. 1 ст. 70 СК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно п. п. 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ст. 71 Сімейного Кодексу, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Так, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Частиною 4 ст. 60 ЦПК України установлено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в сукупності. Посилаючись на поважність причин пропуску строку звернення з позовом до суду, позивач зазначає, що на протязі тривалого часу намагалася вирішити дане питання у добровільному порядку, вона не працює, знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною, має тяжке матеріальне становище, крім цього на її утриманні знаходиться їх спільна з відповідачем дитина, на утримання якої [PERSON] аліменти не сплачує, має заборгованість понад 30 тис. грн. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач довів поважність причин пропуску строків звернення до суду з позовом, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд керується ч. 3 ст. 88 ЦПК України та стягує з відповідача в дохід держави судовий збір по справі.

Outcome: approved