Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

21 грудня 2016 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 08 грудня 1990 року перебуває з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, від якого сторони мають двох дітей: повнолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає окремо, та неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з батьками. Позивач бажає припинити подружні стосунки, так як у подружжя відсутні спільні інтереси та взаєморозуміння. Сварки постійно погіршували сімейні стосунки та призвели до знищення шлюбу. Подальше збереження шлюбу позивач вважає неможливим, оскільки відповідач постійно нехтував такими сімейними цінностями як повага до дружини, піклування про створення в сім'ї доброзичливої морально-психологічної атмосфери. Кожен із сторін має діаметрально протилежні погляди на сім'ю. На даний момент сумісне сімейне проживання припинено, і позивач не бажає підтримувати сімейні відносини, оскільки між сторонами розвинулась неприязнь один до одного, втрачено почуття поваги та любові. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував, подав письмовий відгук на позову. Відповідач зазначав в своїх заявах, що бажає бути особисто присутнім в судових засіданнях, однак при цьому в судові засідання жодного разу не з'явився, хоча справа призначалась до розгляду п'ять разів. У письмовому відгуку відповідач зазначив, що за двадцять шість років спільного життя між сторонами зберігалася взаємна повага, чутливе ставлення один до одного, вони виховали спільними зусиллями двох дітей. Просив надати строк для примирення подружжя три місяці (а.с. 38-39). Позивач в своїй письмовій заяві заперечувала проти надання строку на примирення, а в разі задоволення його клопотання просила визначити строк на примирення не більше одного місяця (а.с. 40). В судовому засіданні 01 лютого 2017 року за клопотанням відповідача [PERSON] ухвалою суду подружжю було надано строк для примирення тривалістю один місяць, до 03 березня 2017 року (а.с.43), відповідно до ст. 111 СК України, згідно якої суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Після закінчення строку на примирення відповідач до суду не з'являвся, подавав заяви про відкладення розгляду справи в зв'язку з неможливістю явки, при цьому відповідач зазначав, що він бажає бути особисто присутнім в судовому засіданні (а.с.48,49, 55, 56). В судовому засіданні 15 травня 2017 року представник позивача позов підтримував, пояснив, що примирення не відбулось, і позивач наполягає на розірванні шлюбу. Пояснив, що наданий час в провадженні суду перебуває інше провадження щодо поділу майна подружжя, відносини неприязні, а тому говорити про примирення подружжя немає підстав. В судовому засіданні 15 травня 2017 року представник відповідача проти позову заперечувала, просила відмовити в задоволенні позову, пояснила, що її довіритель [PERSON] вважає, що шлюб можна зберегти, оскільки сторони спільно прожили багато років, у подружжя є діти, менший син на даний час закінчує школу, проживає в м. Суми з батьком, в той час як мати проживає в м Києві. У сина на даний час відповідальний період життя, і у нього психологічна травма, викликана розлученням батьків. Відповідач вважає, що насправді позивачкою не вказано ніяких вагомих причин для розірвання шлюбу, а тому суд повинен зберегти сім'ю та відмовити в розірванні шлюбу. Вислухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що сторони 08.12.1990 року зареєстрували шлюб у відділі ЗАГС міськвиконкому м. Суми, актовий запис № 2771, що підтверджується наданою копією свідоцтва про укладення шлюбу (а. с. 10). Від шлюбу мають двох дітей: повнолітнього сина [PERSON], [INFO], та неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст. 55 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік зобов'язані піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження - є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Суд вживав заходів щодо примирення подружжя, надавши строк на примирення, однак таке примирення не відбулось, про що свідчить подана позивачем заява, та наявність її категоричного заперечення проти збереження шлюбу. Враховуючи вищезазначені норми закону та особливий характер сімейних відносин і їх об'єктивну недоступність для оточуючих, суд не може покласти обов'язок збереження сім'ї на одного з подружжя при наявності на це його категоричного заперечення. Неявку жодного разу в п'ять судових засідань належним чином повідомленого відповідача - суд розцінює як відсутність з його боку заінтересованості у збереженні сім'ї. Суд вважає, що оскільки подружні відносини між сторонами фактично припинені, примирення не відбулось, то подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам кожного з них, тому позовні вимоги підлягають задоволенню і шлюб підлягає розірванню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесений позивачем судовий збір. За заявою позивача суд вважає необхідним залишити позивачу [PERSON] після розірвання шлюбу її шлюбне прізвище «[PERSON]». У відповідності до ст.ст. 24, 55, 56, 105, 110, 112 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved