Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-16 00:00:00

21.06.2018 року позивач [PERSON] звернулась до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, в якій просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON] -[INFO] за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] на період з 30.07.2018 року по 10.08.2018 року до Болгарії та інших країн Шенгенської Угоди. 11.07.2018 року представником позивача [PERSON] було надано нову редакцію позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька. В обґрунтування позову посилається на те, що 16.05.2008 року позивачка одружилася з відповідачем. Шлюб зареєстровано виконавчим комітетом Малинецької сільської ради про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено актовий запис № 04. Від шлюбу вони мають доньку [PERSON] - [INFO]. Зазначає, що на даний час шлюб між сторонами не розірвано, однак подружнім життям сторони не проживають близько двох років, спільного господарства не ведуть, подружніх відносин не підтримують. Малолітня дитина - проживає разом з матір'ю в с. Санківці, Хотинського району та перебуває на її утриманні. Дитина часто хворіє простудними захворюваннями. Мати має можливість та намір оздоровити доньку, звозивши її на море в Болгарію. Однак відповідач відмовляється надати у передбачений законодавством України порядок дозвіл на виїзд малолітньої дитини разом з позивачем за кордон для відпочинку та оздоровлення на морі, саме тому вона вимушена звернутись до суду. Виїзд дитини разом з позивачами за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини, добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, так як дитина цікавиться багатьма речами, займається в різних розвиваючих кружках, фізично та морально зміцнить її, пристосує її до комунікабельності, вивченню різних мов, розширить її кругозір. Таким чином, відмова відповідача надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон його малолітньої дитини, порушує права дитини. На підставі викладеного просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON] -[INFO] за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] на період 14 календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили до Болгарії та Італії через перетин кордону інших країн Шенгенської Угоди. Крім того, 11.07.2018 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він вважає позов необґрунтованим та безпідставним виходячи з того, що вони з позивачкою належним чином піклуються про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Дозвіл на виїзд його дитини за кордон він не надає. Оскільки позивачка просить без визначення конкретної держави прямування. Позивачка тільки повернулася на Україну з Італії і у нього виникає підозра, що після виїзду дитини за кордон більше її не побачить, а позивачка не дасть йому можливості побачити його доньку. Крім того вказує, що чинним законодавством не передбачено надання дозволу на багаторазові тимчасові виїзди дитини без дозволу батька/матері без визначення конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у такій державі окремо. Просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, але її представник [PERSON] в судовому засіданні посилаючись на доводи вказані в позовній заяві позовні вимоги підтримав, просив позовну заяву задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач вказав, що виїзд його доньки за кордон порушить його права на участь у вихованні дитини та спілкування з нею. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який між ними зареєстровано 16.05.2008 року у Малинецькій сільській раді Хотинського району Чернівецької області, за актовим записом № 4, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER]. У сторін від спільного сімейного проживання народилася донька [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 24.12.2008 року. Згідно довідки виданої Санковецькою амбулаторією загальної практики сімейної медицини № 80 від 14.06.2018 року вбачається, що [PERSON]. 2008 р.н. часто хворіла на ГРВІ, ангіну, ШКТ. Відповідно довідки виданої фізичною особою-підприємцем [PERSON] № 40 від 14.06.2018 року вбачається, що [PERSON] забронювала та оплатила передплату за відпочинок з неповнолітньою дитиною [PERSON], [INFO]. Як вбачається із довідки виданої виконкомом Санковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області № 353 від 20.06.2018 року [PERSON], 1982 року народження та [PERSON], [INFO] дійсно проживають без реєстрації за адресою: [ADDRESS] Представник позивача вказав чіткий проміжок часу, обмежений часовими рамками, у 14 календарних днів, що унеможливить порушення батьківських прав [PERSON], оскільки останній визнав, що не планував вчинення жодних дій щодо виконання батьківського виховання. На підставі зібраних доказів суд установив, що дитина постійно проживає разом з матір'ю, відповідач проживає окремо, мати дитини піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, забезпечує дитину усім необхідним. Відповідач не заперечує проти проживання дочки з матір'ю, однак згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон не надав, указуючи при цьому, що позивачка порушує його права на участь у вихованні дитини та спілкування з нею. Згідно постанови Верховного Суду від 04.08.2018 року загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір'ю (проти чого відповідач не заперечує), яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд дійшов висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір'ю до Болгарії із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини. Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким вона проживає та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, тому позовна заява підлягає задоволенню частково, а саме в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON] -[INFO] за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON], на період 14 календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили до Болгарії через перетин кордону країн Шенгенської Угоди. Крім того, оскільки суду не надано доказів того, що дитина буде перебувати на відпочинку в Італії, крім того проїзд до Болгарії не передбачає перетин кордону Італії, то в задоволенні заяви в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON] -[INFO] без дозволу батька до Італії слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: partial