Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

20.10.2017 р. позивач [PERSON] звернулась в суд із позовом до відповідача [PERSON], в якому просить: визнати об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право особистої власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право особистої власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні 27.12.2018 р. представником позивача [PERSON] - [PERSON] подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої, окрім позовних вимог, заявлених позивачем у позовній заяві, просить: визнати об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] автомобіль марки «Toyota Camry», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов [NUMBER]; визнати за [PERSON] право особистої власності на 1/2 частки автомобіля марки «Toyota Camry», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов [NUMBER]; визнати за [PERSON] право особистої власності на 1/2 частки автомобіля марки «Toyota Camry», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов [NUMBER]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 16 липня 2006 року, відповідно до рішення Личаківського районного суду м.Львова від 07.10.2015 р. шлюб розірвано. Під час перебування в шлюбі, в період 2008-2009 років ними придбано квартиру [ADDRESS]. За спільною згодою подружжя дану квартиру було приватизовано на відповідача [PERSON], хоча у такій проживає вона разом із малолітньою донькою [PERSON], [INFO] Після розірвання шлюбу між сторонами була домовленість, що квартира, яка є предметом позову, буде подарована їх доньці, однак по даний час договору дарування не укладено, відповідач ухиляється від його укладення, а відтак змушена звертатись до суду за захистом свого порушеного права. Окрім цього, сторонами за час перебування у шлюбі було придбано автомобіль марки «Toyota Camry», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов [NUMBER], який зареєстрований за позивачем [PERSON] З покликанням на ст.ст. 60, 69 ЦПК України, просить здійснити поділ майна, а саме вищевказаної квартири та автомобіля, що є об'єктами спільної сумісної власності подружжя. Ухвалою від 07.11.2017 р. відкрито провадження у даній цивільній. Відповідно до ухвали суду від 18.06.2018 р. в затвердженні мирової угоди у даній цивільній справі відмовлено. В судове засідання позивач та її представник не з'явились, від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причин своєї неявки не повідомив та не подав до суду відзив на позовну заяву. Враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання та відсутність заперечень представника позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони [PERSON] та [PERSON] з 16.07.2006 р. перебували у шлюбі, зареєстрованому Міським відділом реєстрації актів цивільного стану ЛМУЮ, актовий запис №1817 (а.с.6 - копія свідоцтва про шлюб). Відповідно до рішення Личаківського районного суду м.Львова від 07.10.2015 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.7 - копія рішення). Встановлено, що за період перебування у шлюбі сторонами було набуте таке майно: - автомобіль марки «Toyota Camry», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов [NUMBER], який був придбаний 17.12.2010 року. Власником згідно свідоцтва про реєстрацію є [PERSON] (а.с.38 - копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу); - квартира [ADDRESS] (державний реєстраційний номер об'єкта - 30375305), яка згідно свідоцтва про право власності [NUMBER] від 26.11.2009 р. належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.8). Вирішуючи по суті даний спір, який виник між сторонами, щодо поділу майна подружжя, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). У відповідності до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. N 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз'яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Окрім цього, вищезазначеними нормами презюмується, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності, якщо належними та допустимими доказами не буде доведено, що це майно в цілому набуте одним із подружжя за особисті кошти. Відповідно до ст. ст. 11-13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ст.ст.76-78, 80-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки між сторонами не досягнуто домовленості про порядок поділу спільного майна, а також такими не надано доказів на підтвердження підстав відступлення від засади рівності часток подружжя, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, визнати об'єктами спільної сумісної власності сторін квартиру та автомобіль, а також визнати за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частки вказаного майна. Окрім цього, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, в розмірі 1 500 грн.

Outcome: approved