Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

21.07.2017 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві про зняття арешту з нерухомого майна [PERSON], накладений відповідно до постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві Оліяр Лесі Ігорівни від 17.03.2014 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесеної в межах виконавчого провадження №41906007. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на виконання виконавчого листа №2-5819/11 від 27.10.2011 року, виданого Шевченківським районним судом м.Києва про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції було винесено постанову від 17.03.2014 року у виконавчому провадженні №41906007 про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження. При цьому, у зв'язку з тим, що вжитими державним виконавцем заходами розшукати майно боржника, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу, не виявилося можливим, постановою державного виконавця від 28.05.2014 року, винесеної в межах виконавчого провадження №41906007, виконавчий лист №2-5819/11 від 20.04.2012 року було повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 та ст.50 Закону України «Про виконавче провадження». Однак, позивач зазначає, що незважаючи на завершення виконавчого провадження, в рамках якого було накладено арешт на все його нерухоме майно, станом на день звернення до суду з цим позовом питання зняття арешту з майна боржника державним виконавцем вирішено не було, а запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна - не вилучено. Крім того, позивач зауважує, що арешт на нерухоме майно було накладено безпідставно, адже згідно Витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, будь-яке майно в нього відсутнє. За вказаних обставин, а також посилаючись на порушення своїх прав, позивач просить суд позов задовольнити. Ухвалою суду від 24.07.2017 року було відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом. Разом з тим, 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В свою чергу, як передбачено ч.2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. З огляду на вищенаведені положення чинного процесуального законодавства, а також з урахуванням вимог ст.ст. 19, 274 ЦПК України, у судовому засіданні, яке відбулося 21.02.2018 року, ухвалою, постановленою судом без видалення до нарадчої кімнати, було вирішено продовжити розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження. Також, у судовому засіданні, яке відбулося 21.02.2018 року, ухвалою, постановленою судом без видалення до нарадчої кімнати, було задоволено клопотання позивача про приєднання до матеріалів справи копії матеріалів виконавчого провадження №41906007. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач свого представника у судове засідання не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки свого представника суд не сповістив. Водночас, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що на примусовому виконанні у Відділі державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві знаходився виконавчий лист №2-5819/11 від 27.10.2011 року, виданий Шевченківським районним судом м.Києва про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» суми заборгованості за договором у розмірі 27 021,01 грн., судового збору у розмірі 270,21 грн., витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120,00 грн., а всього - 27 411,22 грн. Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві Оліяр Лесею Ігорівною від 17.03.2014 року було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] у межах суми звернення 27 411,22 грн., а також заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить боржнику. Поряд з цим, як вбачається з матеріалів виконавчого провадження №41906007, у зв'язку з тим, вжитими державним виконавцем заходами розшукати майно боржника, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу, не виявилося можливим, постановою державного виконавця від 28.05.2014 року, винесеної в межах виконавчого провадження №41906007, виконавчий лист №2-5819/11 від 20.04.2012 року було повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 та ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» та роз'яснено право останнього повторно пред'явити виконавчий лист №2-5819/11 до виконання в строк до 28.05.2015 року. Звертаючись з вказаним позовом до суду, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що незважаючи на завершення виконавчого провадження, в рамках якого було накладено арешт на все його нерухоме майно, станом на день звернення до суду з цим позовом питання зняття арешту з майна боржника державним виконавцем вирішено не було, а запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна - не вилучено. Так, згідно наявного в матеріалах справи копії супровідного листа ВДВС Шевченківського районного суду м.Києва за №232дв/14, судом встановлено, що 22.05.2014 року вищевказану постанову від 20.04.2012 року та оригінал виконавчого листа №2-5819/11 було повернуто на адресу стягувача. Разом з тим, будь-яких відомостей стосовно повторного пред'явлення до виконання виконавчого листа №2-5819/11 як у вище встановлені строки, так і день розгляду справи, матеріали справи не містять. При цьому, як встановлено в судовому засіданні, арешт, що був накладений на все нерухоме майно позивача в межах виконавчого провадження №№41906007, державним виконавцем не знято. В свою чергу, за приписами ч.1 та п.3 ч.2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Аналогічні положення наведені й в п.3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року за №512/5. Таким чином, виходячи з вищенаведених вимог законодавства, а також враховуючи встановлені обставини справи, після повернення виконавчого документа стягувачу державний виконавець повинен був скасувати вжиті ним заходи примусового виконання рішення, а саме: зняти арешт та заборону на відчуження майна, що належить [PERSON], чого, в свою чергу, у даному випадку зроблено не було. Між тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Разом з тим, як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15.03.2013 року у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Отже, враховуючи те, що обставини, які стали підставою для арешту майна позивача, відсутні, а дія арешту порушує права останнього, як власника, суд дійшов висновку, що спосіб захисту, обраний позивачем у вигляд зняття арешту з нерухомого майна, обґрунтований та передбачений законом. На підставі викладеного та

Outcome: approved