Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

21.08.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ спільно нажитого майна до [PERSON], третя особа ПАТ КБ «Приватбанк». В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивачем з урахування уточнень, зазначено, що вона з 06.02.1988 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від шлюбу мають двох дітей - дочку [PERSON], [INFO], яка є інвалідом дитинства та перебуває на її утриманні та сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Московського місцевого суду м. Києва від 18.07.2001 року, шлюб між ними розірвано. Однак, розірвання шлюбу ними не було зареєстровано в органах РАЦС, після ухвалення рішення про розірвання шлюбу, вони продовжували проживати однією сім'єю, вели спільне господарство. З січня 2015 року відносини погіршились, подружнє життя з відповідачем не склалося, оскільки останній став зловживати спиртними напоями, не приділяв уваги вихованню дітей, створював конфліктні ситуації, принижував усіх членів родини, ображав, відмовлявся від дітей, допускав хуліганську поведінку. Крім того, [PERSON] почав проживати з іншою жінкою. 05.05.2015 року звернулась до органів державної реєстрації актів цивільного стану з заявою про видачу свідоцтва про розірвання шлюбу. За період шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, було укладено депозитні договори між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], на яких розміщено їх спільні кошти, а саме: № [NUMBER] від 30.10.2013 року, за умовами якого було зараховано вклад на суму 39 135, 63 грн., відсоткова ставка 16 % річних; № [NUMBER] від 09.12.2013 року, за умовами якого було зараховано вклад на суму 10 000, 00 дол. США, відсоткова ставка 7 % річних. Зазначені грошові суми є спільною сумісною власністю подружжя, і мають бути поділені в рівних частках між подружжям. У зв'язку з викладеним вище, просила встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON] після розірвання шлюбу - 18.01.2001 року до травня 2015 року, а також виділити у її власність та визнати за нею право власності на 1/2 частини депозитного вкладу, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], стягнути з останнього 1/2 частину депозитного вкладу: № [NUMBER] від 09.12.2013 року на суму 22 698, 66 грн.; № [NUMBER] від 30.10.2013 року на суму 5 000, 00 дол. США., а також понесені судові витрати по сплаті судового збору. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник підтримали заявлені позовні вимоги з урахуванням уточнень з зазначених у позовній заяві підстав, просили задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник заперечували проти позову, просили відмовити у його задоволенні. Як видно зі змісту письмових заперечень відповідача [PERSON], останній не визнає заявлених [PERSON] вимог з тих підстав, що шлюб між ними було розірвано 18.07.2001 року на підставі рішення суду, яке не оскаржувалося [PERSON] Обґрунтовуючи позовні свої вимоги, [PERSON] зазначає, що після розірвання шлюбу, вони проживали разом, що відповідає дійсності, однак, це мало місце лише тому, що житло, в якому вони проживали та зареєстровані, було та є єдиним житлом, яке перебувало в їхньому користуванні. Проживаючи в одній квартирі зі своїми дітьми, він самостійно придбавав продукти харчування, готував для себе та дітей, шлюбних стосунків з [PERSON] не підтримував. Їхні діти постійно відпочивали в селі, у його батьків, однак це не є підставою вважати, що вони проживали однією сім'єю. 04.02.2016 року Голосіївським районним судом м. Києва ухвалено заочне рішення за позовом [PERSON] до нього про стягнення аліментів. Як видно зі змісту зазначеного рішення, судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 06.02.1988 року по 18.07.2001 року, а за правилами ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь та самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. З огляду на викладене просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Третя особа ПАТ КБ «Приватбанк» явку свого представника у судове засідання не забезпечило, про дату, час та місце розгляду справи повідомлене належним чином, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталося. Заслухавши думку позивача, відповідача та їх представників, дослідивши матеріали справи, врахувавши показання свідків, суд прийшов до висновку, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. За правилами ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом; суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги; суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.02.1988 року (а.с. 9). Від шлюбу сторони у справі мають двох дітей - дочку [PERSON], [INFO], яка є інвалідом дитинства та перебуває на утриманні [PERSON] та сина [PERSON], [INFO], що визнано сторонами у судовому засіданні. Рішенням Московського місцевого суду м. Києва від 18.07.2001 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 11). Як видно зі змісту рішення суду, яким було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], мотивуючи позовні вимоги про розірвання шлюбу позивач [PERSON] посилалася на те, що «сімейне життя з відповідачем склалося вкрай невдало по причині того, що між подружжям існують складні стосунки, оскільки вони люди різних поглядів на життя, мають різні вподобання, внаслідок чого у них часто виникають скандали та чвари, які повністю віддалили їх одне від одного. В даний час між подружжям не існує сімейно-шлюбних стосунків, не ведеться спільне господарство, фактично їх сім'я розпалася повністю і примирення між ними неможливе». Державну реєстрацію розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] було вчинено відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві 05.05.2015 року за заявою [PERSON] (а.с. 10). За правилами ст. 44 Кодексу про шлюб та сім'ю України, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] зазначає, що їх з [PERSON] шлюб є розірваним з 05.05.2015 року, оскільки після ухвалення рішення про розірвання шлюбу, вона та відповідач [PERSON] продовжували проживати однією сім'єю, вели спільне господарство, з січня 2015 року відносини між ними погіршились, у зв'язку з чим шлюб було припинено і тільки 05.05.2015 року, розірвання шлюбу було зареєстровано органом державної реєстрації актів цивільного стану за її заявою на підставі рішення суду від. 18.07.2001 року. [PERSON] також стверджувала, що у період її з [PERSON] шлюбу між її чоловіком та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено депозитні договори, на яких були розміщено їх спільні кошти, а саме: № [NUMBER] від 30.10.2013 року, за умовами якого було зараховано вклад на суму 39 135, 63 грн., відсоткова ставка 16 % річних; № [NUMBER] від 09.12.2013 року, за умовами якого було зараховано вклад на суму 10 000, 00 дол. США, відсоткова ставка 7 % річних. Зазначені грошові суми вважає їх спільною сумісною власністю подружжя, що має бути поділена між ними в рівних частках (а.с. 12, 13). За правилами ст. ст. 60, 61, 62, 63 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту; об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя; якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, щопісля розірвання шлюбу, а саме з 18.07.2001 року, він та позивач [PERSON] дійсно проживали в одній квартирі, однак зазначене мало місце тільки тому, що житло, в якому вони проживали та зареєстровані, було та є єдиним житлом, яке було в їхньому користуванні, однак, проживаючи в одній квартирі зі своїми дітьми та позивачем, він не проживав однією сім'єю з [PERSON] Уточнюючи позовні вимоги, позивач [PERSON] також просила встановити факт її проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] після розірвання шлюбу - 18.01.2001 року до травня 2015 року. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] не підтвердили суду факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю. Зазначені свідки підтвердили суду, що позивач та відповідач проживали в одній квартирі, що також не заперечували і самі сторони. Так, 04.02.2016 року Голосіївським районним судом м. Києва ухвалено заочне рішення за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. Рішення набрало законної сили 15.03.2016 року (а.с. 118-121). Як видно зі змісту зазначеного вище рішення, судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 06.02.1988 року по 18.07.2001 року. Крім того, за даними заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухваленого 04.02.2016 року за позовом [PERSON], остання звертаючись до [PERSON] з позовом про стягнення аліментів, в обґрунтування заявлених вимог послалася на те, що «перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 06.02.1988 року. В шлюбі були народжені діти [PERSON], [INFO] - інвалід дитинства, яка перебуває на її утриманні та [PERSON], [INFO]. 18.07.2001 року рішенням Московського місцевого суду м. Києва шлюб було розірвано. Дочка сторін у справі [PERSON] - є інвалідом дитинства 1-ї групи та потребує постійного стороннього догляду, нагляду та допомоги, рекомендовано спостереження невролога. Відповідач після досягнення донькою повноліття не надає матеріальної допомоги, хоча остання її потребує, вона проживає з нею, у зв'язку з чим цілодобовий обов'язок якої полягає не тільки у її матеріальному забезпеченні, а ще й у постійному вихованні, контролі, що потребує більших моральних витрат. Крім того, дочка потребує постійного додаткового лікування та придбання ліків, а коштів, які вона отримує в якості пенсії по інвалідності, на нормальне життя, розвиток, харчування та постійне лікування не вистачає. Практично весь щомісячний дохід позивача витрачається на потреби дитини-інваліда для забезпечення її особливих потреб та на додаткове постійне лікування. На лікування дочки-інваліда потребує постійних додаткових витрат у розмірі 500, 00 грн.». За правилами ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами у справі припинено з дня винесення рішення суду про розірвання шлюбу, а саме з 18.07.2001 року, оскільки така обставина встановлена судовим рішенням, що набрало законної сили, а тому не підлягає доказуванню. Враховуючи встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що зазначені позивачем підстави для позову не знайшли свого підтвердження, оскільки відносини, що мали місце у цей період між позивачем та відповідачем не можна вважати такими, що притаманні подружжю, а відтак вимоги позивача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме грошових коштів, що розміщені на депозитних рахунках у ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі укладених між останнім та [PERSON] договорів № [NUMBER] від 30.10.2013 року, № [NUMBER] від 09.12.2013 року, не підлягають задоволенню судом з огляду на те, що шлюб між сторонами у справі розірвано до укладення зазначених договорів, а саме 18.07.2001 року, з цього ж часу фактично і припинено шлюб. З огляду на висновки суду про відсутність підстав для задоволення заявленого позову, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню позивачу за правилами ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed