Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

21 лютого 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області про визнання права власності в порядку спадкування. В позовній заяві зазначає, що [INFO] помер [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть, виданим 26.04.2018 р. Радехівським районним відділом державної РАЦС Головного управління юстиції у Львівській обл. [PERSON] являвся двоюрідним братом Позивача - [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. До складу спадкового майна, окрім іншого, входило нерухоме майно - земельна ділянка загальною площею 2,2492 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області та належала померлому на підставі Державного акту на право власності на землю, серії ІV-ЛВ № 048542 від 18.09.1998 р. на підставі розпорядження голови Радехівської райдержадміністрацїї від 16.09.1998 р. № 532. За життя [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження у вигляді заповіту від 13.11.1996 р., посвідченого головою виконавчого комітету Стоянівської сільської ради Радехівського р-ну Львівської обл. та зареєстрованого в реєстрі за № 71, де заповів Позивачу [PERSON] усе майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, взагалі все те, на що б він мав право. Даний заповіт не був предметом оскарження, не був визнаний недійсним. Також даний заповіт не скасовувався заповідачем шляхом видачі нового заповіту. Позивач на момент смерті брата проживав разом із ним, прийняв спадщину та здійснював догляд за нею, про що свідчить довідка Стоянівської сільської Ради Радехівського р-ну Львівської обл. від 12.12.2018 р. № 2689. На даний час Позивач виявив бажання зареєструвати за собою право власності на нерухоме майно - земельна ділянка загальною площею 2,2492 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області, однак нотаріус відмовляється видати Позивачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом по причині відсутності оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно, що відкрилася після смерті брата Позивача. Крім цього нотаріусом було вказано на те, що правовстановлюючий документ на земельну ділянку було видано спадкодавцю після його смерті. Наведене в цілому унеможливлює реалізацію спадкових прав позивача у позасудовому порядку. За таких обставин Позивач не вбачає іншого дієвого виходу з ситуації, що наразі склалася, не інакше як звернутися до суду з даним позовом з метою захисту свого невизнаного майнового права. Просить визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку загальною площею 2,2492 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області, що належала [PERSON] на праві приватної власності відповідно до Державного акту на право власності на землю, серії ІV-ЛВ № 048542 від 18.09.1998 р. в порядку спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . У підготовче судове засідання представник позивача з`явився, позов підтримує повністю та просить задоволити. Представник відповідача Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області, скерував суду заяву, в якій позовні вимоги визнав повністю, просив розгляд справи проводити без участі представника (а.с.30). У відповідності до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд встановив, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , повторно виданим 26 квітня 2018 року Радехівським районним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Львівської області (а.с.9). Згідно Державного акту на право приватної власності на землю, серії IV-ЛВ №048542, виданого 18.09.1998 року головою Радехівської райдержадміністрації на підставі розпорядження голови Радехівської райдержадміністрації від 16.09.1998 року №532, та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2302, вбачається, що земельна ділянка, площею 2,2492 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області, належала [PERSON] (а.с.10 - зворот). Як вбачається із розпорядження Радехівської райдержадміністрації від 16.09.1998 року №532, таким затверджено проект передачі земельних ділянок (паїв) у приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва громадянам с.Стоянів та с.Збоївська, які розташовані на території Стоянівської сільської ради, в тому числі і [PERSON] , площею 2,2492 га (а.с.31-33). За життя [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження у вигляді заповіту від 13.11.1996 р., посвідченого головою виконавчого комітету Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області та зареєстрованого в реєстрі за № 71, згідно якого вбачається, що [PERSON] заповів [PERSON] усе майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, взагалі все те, на що б він мав право (а.с.11). З довідки №2689 від 12.12.2018 року, виданої виконкомом Стоянівської сільської ради, вбачається, що [PERSON] , 1931 р.н., який помер [INFO] на день смерті проживав та був зареєстрований в [ADDRESS] . На день смерті разом з гр. [PERSON] 1931 р. н. був зареєстрований та проживав [PERSON] , 1950 р. н. (а.с.12). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Нормами п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За змістом ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст.549 ЦК УРСР). Перешкодою в реалізації позивача його законних прав та інтересів, є те, що він позбавлений у позасудовому порядку оформити спадщину, після смерті [PERSON] . Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення.

Outcome: approved