Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

19 окремий мостовий загон [INFO] (військова частина [NUMBER] ) (далі Військова частина) звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовною заявою, у якій просить виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з житлового приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що спірна квартира належить до службового житла, а відтак у зв`язку із звільненням [PERSON] з військової служби у 2009 році відповідачі зобов`язані звільнити вказане житлове приміщення. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх повністю. [PERSON] , а також представник [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на наявність у відповідачів права на спірне житло на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Крім того, просили застосувати наслідки пропуску позивачем трирічного строку позовної давності. Інші особи, які беруть участь у справі, явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, натомість подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши викладені у позовній заяві обставини та вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивач у липні 2013 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи [PERSON] , Дніпропетровська міська рада, про заборону вчиняти перешкоди у користуванні службовою квартирою, зобов`язання не створювати перешкоди та не чинити перешкоди у здійсненні права користування службовим житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Рішенням Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська від 05.10.2013р. позов задоволено частково. Заборонено відповідачам створювати будь-які перешкоди Військовій частині у користуванні та використанні за призначенням службовим житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Водночас, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.12.2014р. зазначене рішення суду першої інстанції скасоване з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. Вищевказаним рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.12.2014р. встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] , перебуває на балансі Військової частини за інвентарним номером 10310117 та є державною власністю в особі Міністерства інфраструктури України. Наказом командира Військової частини №\~66 від 13.03.2009 року «Про розподіл службової житлової площі 44-х квартирного житлового будинку» [PERSON] було видано ордер №4 на право зайняття двохкімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 78,38 кв.м., на склад сім`ї чотири особи. Наказом командира Військової частини від 01.11.2009 року №251 старший прапорщик [PERSON] звільнений з військової служби у запас ЗСУ за п.«А» ч.\~6 ст.\~26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з закінченням строку контракту. Наказом командира Військової частини від 13.05.2013 року №127 ордер №4, виданий [PERSON] на право зайняття квартири [ADDRESS] , визнано недійсним, вказану квартиру виділено начальнику штаба першому заступнику командира ВЧ [NUMBER] [PERSON] та членам його родини. Оскільки у цій цивільній справі беруть участь ті самі сторони, вищевказані обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.12.2014р., не підлягають доказуванню на підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Крім того, як вбачається з балансової довідки від 08.07.2015р., житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , знаходиться на балансі Військової частини з 2009 року. Представник позивача у судовому засіданні пояснив, що вказаний будинок є перебудованою військовою казармою та знаходиться у віданні позивача ще з 1980-х років, а [PERSON] був звільнений з військової служби із залишенням на квартирному обліку, а відтак підлягає забезпеченню житлом із державного житлового фонду, а не за рахунок службового житла. Згідно з ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами. Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України. За змістом Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006р. №\~1081 (далі Порядок №\~1081), житлові приміщення надаються тільки військовослужбовцям, які перебувають на обліку, крім випадків, передбачених законодавством. Відповідно до п. 32 Порядку №1081 військовослужбовцям житло надається згідно з чергою. Аналогічні положення містяться у з п.1.4 Інструкції про організацію забезпечення і надання житлових приміщень військовослужбовцям Державної спеціальної служби транспорту та членам їх сімей, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку від 17.12.2007р. №\~1172. Згідно з п. 12 Порядку №1081 службові житлові приміщення надаються військовослужбовцям згідно з рішенням командира військової частини, яке погоджується з квартирно-експлуатаційним органом, за місцем проходження ними військової служби. Відповідно до п. 29 Порядку №1081 військовослужбовці, які перебувають на обліку при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду. Таким чином, ураховуючи, що [PERSON] був звільнений з військової служби у запас із залишенням на квартирному обліку, забезпечення його житлом повинно відбуватись у порядку, встановленому п. 29 Порядку №1081, тобто з державного житлового фонду, а не за рахунок службового житла. Аналогічна права позиція висловлена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.02.2012р. у справі №6-10268св11. Водночас, суд не бере до уваги посилання представника позивача, як на підставу для виселення відповідачів, на визнання недійсним ордеру №4 від 13.03.2009р. наказом командира Військової частини від 13.05.2013р. №127, оскільки за змістом ст. 59 ЖК УРСР ордер на житлове приміщення може бути визнано недійсним лише у судовому порядку, а відповідна вимога могла бути заявлена лише протягом трьох років з дня його видачі, тобто до 13.03.2012р. Крім того, у судовому засіданні [PERSON] , а також представник [PERSON] , просили суд застосувати наслідки пропуску позивачем трирічного строку позовної давності. ЖК УРСР не містить окремих положень про строки позовної давності, проте, як передбачено ст. 62 цього Кодексу, при розгляді спорів, що випливають з договору найму жилого приміщення, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Таким чином, оскільки право на звернення до суду із зазначеним позовом у Військової частини виникло після звільнення [PERSON] з військової служби з 07.10.2009р., то трирічний строк позовної давності закінчився 07.10.2012р. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 27.01.2016р. №6-2903цс15, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Водночас, при зверненні у липні 2013 року до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до відповідачів про заборону вчиняти перешкоди у користуванні службовою квартирою, зобов`язання не створювати перешкоди та не чинити перешкоди у здійсненні права користування службовим житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] , Військовою частиною уже було пропущено трирічний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, а відтак суд доходить висновку що таке звернення до суду не перервало строку позовної давності у спірних правовідносинах. Відповідно до ч.ч. 3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Представник позивача у судовому засіданні з заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності не звертався, поважних причин для пропуску такого строку не навів, натомість пояснив, що, на його думку, Військова частина має право звертатись до суду за захистом своїх прав тоді, коли вважає за потрібне. З огляду на викладене, а також враховуючи, що позивачем при зверненні до суду було пропущено загальний трирічний строк позовної давності, у суду існують визначені ст. 267 ЦК України підстави для відмови у задоволенні позову. За таких обставин судові витрати відповідно до ст.\~88 ЦПК України покладаються на позивача.

Outcome: dismissed