Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-02 00:00:00

20.08.2015 року до суду надійшов вищевказаний позов, у якому позивач просить стягнути з відповідача: 6094 грн. 83 коп. - у відшкодування надміру виплаченої пенсії. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що в період з 01.04.2002 року по 31.12.2009 року, позивачем відповідачу виплачувалась пенсія, а відповідач у цей період працював і отримував дохід про який, відповідач позивача не повідомив. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просив про його задоволення. Відповідач позов не визнав, подавши письмові заперечення проти позову, в яких просив про застосування позовної давності. Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, оглянувши матеріали пенсійної справи відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд у судовому засіданні встановив наступне. Відповідач перебуває у позивача на обліку, як пенсіонер, якому призначена пенсія за віком у відповідності до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.021991 року № 796-12. Відповідно до наявної у матеріалах справи і наданої позивачем, копії листа Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, відповідач у період з 01.04.2002 року по 31.12.2009 року, окрім пенсії, отримував доходи за місцем роботи, про що не повідомляв органи Пенсійного фонду України і що в свою чергу, призвело до переплати пенсії відповідачу. Як вбачається з наявної в матеріалах пенсійної справи відповідача, листа ДПІ у Деснянському районі м. Києва від 24.03.2009 року, адресованого позивачу, копія якого є в матеріалах судової справи, податкова інспекція повідомляла позивача про те, що відповідач працює і отримує доходи за місцем роботи. Тобто, про отримання відповідачем окрім пенсії, ще й заробітної плати до 31.12.2009 року, позивач достовірно знав, ще в 2009 році, про чого представник позивача не заперечував у судовому засіданні. Однак, з вищевказаним позовом, позивач звернувся до суду лише в 2015 році. Згідно зі ст. ст. 256, 257, 267 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Будь-яких конкретних правових доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску ним трирічного строку позовної давності, позивач суду не надав і судом таких доказів не здобуто. За таких обставин, позов задоволенню не підлягає за пропуском позивачем строку позовної давності. Оскільки позов не задовольняється, а позивач при подачі позову, був звільнений від сплати судового збору, то понесені по справі судові витрати у вигляді судового збору, покладаються на рахунок держави.

Outcome: dismissed