Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

21.04.2015 р. [PERSON] звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з вказаною позовною заявою, у якій зазначила, що під час допиту в якості свідка в Суворовському районному суді м. Одеси у цивільній справі № 523/16002/13-ц за її позовом до [PERSON] про визнання недійсним заповіту та договору довічного утримання, визначення додаткового строку для прийняття спадщини, стягнення моральної шкоди, розповідаючи про відношення [PERSON] до її тітки [PERSON], померлої 14.12.2007 р., відповідач [PERSON] поширила недостовірну інформацію. Зазначені неправдиві відомості, на думку позивача, принижують її честь та гідність. Їй завдано моральну шкоду, вона відчуває сильні моральні страждання і нервовий стрес через особисту образу, в звязку з чим втратила працездатність, порушився нормальний хід її життя. Позивачу доводиться пояснювати і спростовувати брехню, поширювану відповідачем перед рідними і близькими їй людьми, що вимагає додаткової організації її життя. У [PERSON] порушився сон і погіршилися самопочуття та стан здоровя, без того поганий в її віці. Оцінюючи розмір завданої їй моральної шкоди, [PERSON] виходить з вартості необхідних їй для відновлення здоровя ліків та санаторно-курортного лікування і вважає заявлену суму відшкодування моральної шкоди співрозмірною заподіяним відповідачем неподобствам. На підставі зазначеного, позивач просила суд зобовязати [PERSON] спростувати\~шляхом подання письмового спростування до Суворовського районного суду м. Одеси через канцелярію суду наступну розповсюджену нею недостовірну інформацію: «О том, что пишет [PERSON], все ложно, что она помогала»; «Они издевались над [PERSON] живой и сейчас мертвой»; «Все время [PERSON] жалувалась на эту [PERSON], что она систематически приходила устраивала скандалы [PERSON], однажды попросила [PERSON], чтобы пожила её дочь, - и потому уже вдвоём начали издеваться над [PERSON] и она мне позвонила и говорит: «[PERSON], я [PERSON] очень прошу, пожалуйста, приедьте, я уже больше не могу»; «Она ([PERSON]І.) не один раз вызвала милицию на эту [PERSON], которая такие дебоши устраивала [PERSON]»; «Когда [PERSON] пришла, устроила такой дебош в квартире, и было написано заявление начальнику милиции Суворовского района от [PERSON], участника боевых действий, инвалида первой группы, проживающей [INFO]. Заявление: «Убедительно прошу [PERSON] вызвать гражданку [PERSON], проживающую [INFO], чтобы она не приходила ко мне и не терроризировала меня»; «Когда уже заканчивались поминки, я спрашиваю: «[PERSON] а где же Вы будете ночевать?». Она говорит: «Я не знаю, меня здесь не оставляют». Крім того, [PERSON] просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 24\~360 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 243,60 грн., а всього 24\~603,60 грн. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підримали та просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявилася, про дату та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила. У запереченнях, наданих суду, зазначила, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає на підставі наступного. По-перше, будучи повідомленою про кримінальну відповідальність за надання завідомо недостовірної інформації та за відмову надавати докази під час допиту у якості свідка, вона не могла не давати покази, які підтверджені фактичними даними. Крім того, тільки рішенням Суворовського районного суду м. Одеси буде встановлено, чи приймає суд до уваги її покази, надані нею у судовому засіданні. По-друге, [PERSON] вказала, що покази свідка у суді не є розповсюдженням недостовірної інформації, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі пояснень сторін, наданих ними доказів, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні до них правовідносини. В провадженні Суворовського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа № 523/16002/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним заповіту та договору довічного утримання, визначення додаткового строку для прийняття спадщини, стягнення моральної шкоди. [PERSON] оспорює заповіт [PERSON] на користь [PERSON] та договір довічного утримання укладений між [PERSON] та [PERSON] Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 24.06.2015 року зупинено провадження по справі до розгляду справи Суворовським районним судом м. Одеси. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 23.12.2015 року зазначена ухвала районного суду скасована, справу направлено для продовження розгляду. 04.02.2015 р. у вищезазначеній справі [PERSON] була допитана у якості свідка та дала суду показання, що підтверджується роздруківкою показань свідків з журналу судового засідання, прошитою, пронумерованою та скріпленою гербовою печаткою, за підписом секретаря судового засідання, у цивільній справі № 523/16002/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним заповіту та договору довічного утримання, визначення додаткового строку для прийняття спадщини, стягнення моральної шкоди. (т. 1 а.с. 36-89) З цієї роздруківки видно, що показання [PERSON] зокрема стосуються відносин між [PERSON] та спадкодавцем [PERSON] [PERSON] посилається на те, що [PERSON] показала: «О том, что пишет [PERSON], все ложно, что она помогала» Ця частина показань відображена не точно. [PERSON] показала, що «в исковом заявлении и дополнении все написано ложно, оговорив такого честного, доброго человека как [PERSON] и обозвать его мошенником и обманщиком …» (т. 1 а.с. 85) для суду цілком очевидним є та обставина, що [PERSON] висловила суду власне оціночне судження щодо обставин зазначених у позові та оцінки [PERSON], якого вона вважає чесною і доброю людиною. Наступні показання [PERSON]: «Они издевались над [PERSON] живой и сейчас мертвой»; «Все время [PERSON] жалувалась на эту [PERSON], что она систематически приходила устраивала скандалы [PERSON], однажды попросила [PERSON], чтобы пожила её дочь, - и потому уже вдвоём начали издеваться над [PERSON] и она мне позвонила и говорит: «[PERSON], я [PERSON] очень прошу, пожалуйста, приїдьте, я уже больше не могу»; «Она ([PERSON]І.) не один раз вызвала милицию на эту [PERSON], которая такие дебоши устраивала [PERSON]»; «Когда [PERSON] пришла, устроила такой дебош в квартире, и было написано заявление начальнику милиции Суворовского района от [PERSON], участника боевых действий, инвалида первой группы проживающей [INFO]. Заявление: «Убедительно прошу [PERSON] вызвать гражданку [PERSON], проживающую [INFO], чтобы она не приходила ко мне и не терроризировала меня», основані на доказах, які [PERSON] намагалась передати головуючому по справі в Суворовському районному суді м. Одеси і які приєднані до справи колегією суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області. Серед цих доказів є копія заяви [PERSON] від 21.03.2005 р., адресована начальнику міліції Суворовського району м. Одеси з посиланням на наступне: «Наполегливо прошу [PERSON] викликати гр. [PERSON], яка проживає [INFO], щоб вона не приходила до мене і не тероризувала мене, вимагаючи, щоб я поїхала з нею до нотаріальної контори і підписала документи, які вона хоче. Я інвалід першої групи, хворію, її візити до мене приносять моєму здоровю велику шкоду. У мене підвищується цукор, тиск, болить серце, тому, що після її відвідувань я нервую. Я [PERSON] ні про що не просила і мені нічого не потрібно, за мною більше 11 років доглядає сімя [PERSON], яка задовольняє всі мої потреби, ми живемо однією сімєю, ведемо спільне господарство, у нас спільні інтереси в релігійному плані. [PERSON] захистити мене і моїх спадкоємців від відвідин гр. [PERSON] і взяти з неї розписку про те, щоб вона більше не приходила і не приїжджала і не турбувала нас. Все написано вірно з моїх слів моєю довіренною особою [PERSON], про що ставлю свій підпис». (т. 1 а.с. 146) У відповіді начальника Хаджибейського ВМ Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області від 11.04.2015 р. повідомлено [PERSON], що її заяву відносно гр. [PERSON] співробітниками розглянуто, в порушенні кримінальної справи відмовлено, з гр. [PERSON] проведено профілактичну бесіду про недопустимість порушення чинного законодавства. (т. 1 а.с. 147) Позивач та її представник [PERSON], заперечуючи підпис [PERSON] на цій заяві, відмовились надавати відповідні докази на підтвердження своїх заперечень, в тому числі заявляти клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Тому посилання [PERSON] про знущання над [PERSON], про її скарги на поведінку [PERSON] є також оціночними судженнями на інформацію, отриману від [PERSON] та викладених в її заяві. Останній вислів [PERSON], який просить спростувати [PERSON] стосується її розмови з [PERSON] в день поховання її чоловіка після поминок, які відбулися у будинку [PERSON] [PERSON] показує, що «когда уже заканчивались поминки, я спрашиваю: «[PERSON] а где же Вы будете ночевать?». Она говорит: «Я не знаю, меня здесь не оставляют». На переконання суду така інформація, сама по собі не порушує особисті немайнові права [PERSON] Ці відомості у показах [PERSON] суд не може розцінити таким чином, що [PERSON] безпричинно відмовила [PERSON] у ночівлі, яку остання потребувала і для якої була складно ночувати в іншому місці. Можливо це було припущенням самої [PERSON] Тому, такі покази [PERSON] не свідчать про погане і неналежне ставлення [PERSON] до її тітки [PERSON] Для протилежного висновку необхідно встановлювати інші обставини, які передували цій розмові і які відбулися після неї. Встановлення цих обставин не входить до предмету доказування за позовом [PERSON] Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Це право, відповідно до статті 68 Конституції України, обмежується приписом, про те, що кожен зобовязаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обовязок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї. Згідно з частинами третьою і шостою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Пунктом 4 ч. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року (далі Постанова) визначено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Ч. 5 п. 15 Постанови визначено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). П. 18, 19 Постанови передбачено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Таким чином, інформація в показах [PERSON], яку просить спростувати позивач, відноситься до оціночних суджень, в тому числі щодо інформації отриманої від [PERSON] та викладених в її заяві. Показам [PERSON] про слова [PERSON]: «Я не знаю, меня здесь не оставляют.» судом також дана належна оцінка. [PERSON] не поширила відносно позивача недостовірну інформацію, тобто таку, яка не відповідає дійсності, яка викладена неправдиво та містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності у звязку з їх перекрученням. Тому суд відмовляє [PERSON] у задоволенні позовних вимог про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації. В задоволенні позову [PERSON] про стягнення моральної шкоди суд також відмовляє з наступних міркувань. Ця позовна вимога є похідною від вимог про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду у позадоговірних відносинах передбачені ст. ст. 23 і 1167 ЦК України. За загальним правилом така відповідальність наступає за наявності протиправності і вини особи, яка її завдала. Відповідно до вимог ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Дача показань у судовому засіданні не являється протиправними, винними і не тягнуть відповідальності у виді стягнення моральної шкоди. Судом не встановлено, що внаслідок порушення прав [PERSON], у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача щодо неї, яка виразилась у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації, позивачу завдана моральна шкода. Безумовно, у [PERSON] були моральні переживання внаслідок інформації, проголошеної [PERSON] у судовому засіданні, однак зазначені відомості лише спростовують позицію [PERSON] у цивільній справі, що перебуває у провадженні Суворовського районного суду м. Одеси, суперечить її позиції у цій справі, а її переживання, порушення сну і погіршення самопочуття та стану здоровя повязано з наявністю цивільної справи на відновлення її прав у звязку з позбавлення її спадщини піля смерті [PERSON] Оскільки судом не встановлено розповсюдження відповідачем негативної та недостовірної інформації щодо позивача, яка порушує її честь, гідність та ділову репутацію, суд приходить висновку, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню. Вирішуючи позов, суд також керувався ст. 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На підставі вищезазначеного, повно і всебічно зясувавши обставини справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити повністю.

Outcome: dismissed