Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

1.Позиція позивача. 30.08.2016 року акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до Заводського районного суду міста Дніпродзержинськ Дніпропетровської області із позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за кредитним договором - 13 940,03 гривень та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1378,00 гривень. Позовні вимоги Позивач обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору № DNUHGA0000000008 від 24.03.2008 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 113 928,58 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24.03.2021 року. Відповідно до статуту Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 21.05.2018 року №519, змінено найменування Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на Акціонерне Товариство Комерційний Банк «ПриватБанк». [INFO] позичальник [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. На час відкриття спадщини спадкоємець який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є [PERSON] . Вказана обставина підтверджується копіями паспортів Позичальника та відповідача де в якості адреси зазначено: [ADDRESS] . 20.02.2015 року позивачем було отримано відповідь Першої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори, в якій зазначено, що спадкоємці померлої [PERSON] із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії ПАТ «Приватбанк».30.12.2015 року до [PERSON] , було направлено лист претензію, згідно яких позивач пред`явив свої вимоги. Не виконуючи належним чином зобов`язання за вказаним договором Відповідач порушив зазначені вище умови кредитного договору, тому позивач вимушений звернутись з даним позовом до суду. 2. Позиція відповідача. Відповідач [PERSON] подала відзив, в якому зазначила, що позовні вимоги Позивача обґрунтовані тим, що 24.03.2008 р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № DNUHGA0000000008, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у сумі 113 928,58 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,08 % річних за період користування кредитом строком до 24.03.2021 р. Позивач, просить Суд стягнути із Відповідача заборгованість за пенею у розмірі 13940,03 грн. [INFO] позичальник [PERSON] померла. Єдиним спадкоємцем, що постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та є таким, що прийняв спадщину - є її чоловік, [PERSON] . 30.12.2015 р. Позивач звернувся у встановленому ч. 2 ст. 1282 ЦК України порядку із письмовою вимогою до [PERSON] , згідно яких Позивач пред`явив йому свої вимоги згідно даного кредитного договору. [INFO] [PERSON] помер, та ухвалою від 27.08.2019 р. було залучено у якості відповідача його спадкоємця - [PERSON] . В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо звернення Позивачем із вимогами до спадкоємця [PERSON] - [PERSON] у порядку, визначеному ч. 2 ст. 1281 ЦК України.Відповідно до п.п. 2.1 п. 2, п.п. 3.11 п. З гл. 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, зареєстрованої Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595, нотаріус за місцем відкриття спадщини приймає претензії від кредиторів спадкодавця та реєструє їх у Книзі обліку та реєстрації спадкових справ. Таким чином, претензії мають бути заявлені у письмовій формі і прийняті незалежно від строку настання права вимоги. Про претензію, що надійшла, нотаріус доводить до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, або виконавця заповіту. Не зважаючи на те, що ухвала Суду про залучення спадкоємця до справи була винесена ще 27.08.2019 р., кредитор на сьогодні не звертався із письмовими вимогами до спадкоємця [PERSON] . Оскільки законодавством передбачено окрему спеціальну процедуру пред`явлення вимоги Кредитором, то пред`явлення даного позову безпосередньо до [PERSON] , як спадкоємця [PERSON] , є передчасним та має тягнути за собою відмову у задоволенні таких позовних вимог. Більш того, в силу ч. 4 ст. 1281 ЦК України, Кредитор спадкодавця має бути позбавлений права вимоги, оскільки минули строки пред`явлення вимоги (претензії) до спадкоємця [PERSON] . Щодо спливу позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за пенею у розмірі 13940,03 грн. Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки. Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом. Якщо позовна давність до основної вимоги сплила до звернення Позивача до суду, то вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з Відповідача штрафу та пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. Аналогічний правовий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18 Враховуючи що Позичальник [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконував, 29.01.2010 року ним було сплачено останній платіж - проценти у сумі 1959,47 грн. Починаючи з 25.06.2010 р. Позивач нараховує Позичальнику суму тіла кредиту у розмірі 92897,03 грн. - як залишок простроченої заборгованості по кредиту, тобто такої, строк сплати якої ВЖЕ настав. Починаючи з 09.04.2014 року і поточна, і прострочена заборгованість по тілу кредиту складає 0,00 грн. При цьому пеня за прострочення строків погашення тіла кредиту була нарахована: -8480,68 грн. - станом на 10.06.2013 року (на прострочене тіло кредиту у розмірі 92742,03 грн.) -1205,46 грн. - станом на 16.08.2013 року (на прострочене тіло кредиту у розмірі 92742,03 грн.) - 3961,57 грн. - станом на 09.04.2014 року (на прострочене тіло кредиту у розмірі 92742,03 грн.), А всього 13 940,03 грн., які таким чином Позивач нарахував як пеню за період з 10.06.2013 по 09.04.2014 рік. Починаючи з 09.04.2014 року по 23.06.2016 р. - розмір пені вже не змінювався і становить 13 940,03 грн., які Позивач просить стягнути з Відповідача. Враховуючи вищевказані правові висновки та наведені правові норми, прострочення тіла кредиту у повному обсязі відбулось з 25.06.2010 р., та саме з цієї дати у Позивача виникло право вимоги за вказаною сумою, тобто з 25.06.2010 р. кредитор дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, що має наслідком початок перебігу позовної давності. Даний позов було подано лише 05.09.2016 р., тобто за межами трирічного строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 92742,03 грн. (вказаний строк закінчився 25.06.2013 року). Якщо давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. Позивач нарахував пеню на тіло кредиту, яке вже не підлягає стягненню через сплив строку давності, за період з 10.06.2013 по 09.04.2014 року у загальній сумі 13940,03 грн., а тому дана позовна вимога також задоволенню не підлягає. Крім того, відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Сума пені у розмірі 13 940,03 грн., яку просить стягнути Позивач, була нарахована за період з 10.06.2013 р. по 09.04.2014 р., тобто за межами однорічного строку позовної давності, оскільки Позивач звернувся до суду 05.09.2016 р., і пеня у межах позовної давності мала б бути нарахована за період з 05.09.2015 р. по 05.09.2016 р., але після 09.04.2014 р. пеня залишалась незмінною і становила 13 940,03 грн. Крім того, позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою, як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом. Заявлено позовної вимоги про стягнення пені, нарахованої на прострочену заборгованість по кредиту, без заявлення позовної вимоги про стягнення самої заборгованості по кредиту, чинним законодавством не передбачено та має бути наслідком відмову у задоволенні таких вимог. 3. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи. 30.08.2016 року Акціонерне Товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» звернулось до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до відповідача [PERSON] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи справа передана на розгляд судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області Гібалюк Т.Я. Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинськ Дніпропетровської області від 05 вересня 2016 року відкрито провадження та призначено до судового розгляду. 17 листопада 2016 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи справа передана на розгляд судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області [PERSON] після звільнення з посади судді [PERSON] . Представником відповідача [PERSON] адвокатом Деміновим О. І. подано клопотання про витребування доказів. Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинськ Дніпропетровської області від 10 жовтня 2017 року клопотання залишено без руху. Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинськ Дніпропетровської області від 20 лютого 2018 року згідно до пп.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України визначено порядок розгляду справи в загальному позовному провадженні, призначивши підготовче судове засідання. 18 жовтня 2018 року Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинськ Дніпропетровської області задоволено клопотання представника позивача Гайворонського О.Г. «про витребування доказів». 20 лютого 2019 року Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинськ Дніпропетровської області задоволено клопотання представника позивача Провоторова Ю.В. «про проведення удового засідання в режимі відеоконфереції». 03 травня 2019 року Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинськ Дніпропетровської області зупинено провадження, у зв`язку зі смертю відповідача. 27 серпня 2019 року Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинськ Дніпропетровської області залучено у якості відповідача [PERSON] . Представником позивача до суду надане клопотання про розгляд справи за його відсутності, на заявлених вимогах наполягає з підстав, наведених у заявах по суті справи. Відповідачем [PERSON] до суду надане клопотання про розгляд справи за її відсутності, проти заявлених позивачем вимог заперечує з підстав, наведених у поясненнях по справі. 4. Фактичні обставини встановлені судом. Відповідно до укладеного договору № DNUHGA0000000008 від 24.03.2008 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 113 928,58 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24.03.2021 року (а.с.7) Відповідно до статуту Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 21.05.2018 року №519, змінено найменування Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на Акціонерне Товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» 04.12.2009 року позичальник [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 1465 (а.с.14). 21 липня 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» в порядку статті 1281 ЦК України направив претензію кредитора до Першої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори відносно боржника [PERSON] , померлої [INFO] , яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.19). 05 лютого 2015 року Перша Дніпродзержинська державна нотаріальна контора повідомила ПАТ КБ «Приватбанк», що у відповідності до п. 2.1 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого Наказом Міністерством юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, заведена спадкова справа № 73/2015. (а.с.20). 28 грудня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» направив лист-претензію до [PERSON] , на адресу: [ADDRESS] , в якому зазначив, що станом на дату смерті [PERSON] заборгованість за договором складає - 24 230,16 гривень (а.с.21). 30 серпня 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до відповідача [PERSON] . Відповідно до копії спадкової справи №73/2015 заведеної після померлої [INFO] [PERSON] , [NUMBER] , спадкова справа - заведена на вимогу кредитора ПАТ КБ «Приватбанк», що у відповідності до п. 2.1 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого Наказом Міністерством юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року (а.с. 138-147). [PERSON] , [INFO] - помер, [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про смерть Серія № [NUMBER] , виданого Заводським районним у місті Кам`янське відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Відповідно до відповіді Першої Кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області встановлено, що 20 серпня 2019 року була отримана заява про прийняття спадщини після померлого [INFO] , [PERSON] , на підставі заяви [PERSON] заведена спадкова справа № 626/2019 . Відповідно до довідки СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали кримінального провадження № 12019040160000757 від 08.04.2019 року за ч.1 ст. 185 КК України за фактом викрадення майна, а саме паспорту громадянина України на ім`я [PERSON] . 5. Правові норми законодавства застосовані судом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч. 1). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини (ч. 2 п. 1). Згідно ст. 207 цього Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (абз. 1 ч. 1). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч.2). Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1). Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1).Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ч. 2). Згідно правового висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц, Провадження № 14-468цс18 зазначено: Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Положеннями статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та положення статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому, незважаючи на умови кредитного договору, їх одночасне застосування за одне і те саме правопорушення (порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором) свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. На підставі викладеного суд дійшов висновку про неможливість одночасного стягнення з відповідача штрафів (як процентної, так і фіксованої частин) та пені у межах відповідальності за зобов`язаннями за одним і тим самим кредитним договором. Такі правові висновки відповідають усталеній практиці Верховного Суду, викладеній у постановах: від 13 лютого 2019 року у справі № 216/2813/15 (провадження № 61-38341св18), від 13 лютого 2019 року у справі № 523/17197/15-ц (провадження № 61-24792св18), від 13 лютого 2019 року у справі № 2-884/10 (провадження № 61-24993св18) та іншими. Крім того, статтею 266 ЦК України унормовано застосування позовної давності до додаткових вимог. Так, за змістом указаної статті зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Таким чином, вимоги банку про стягнення пені задоволенню не підлягають. У абзаці третьому пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Крім того відповідно до змісту частини першої статті 1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (правова позиція ВС у постанові від 30.01.2018 року, справа № 161/16891/15-ц). У постанові Верховного Суду від 30.05.2018 року зазначено: «Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.» Таким чином виключно на позивача, яким виступає банк у цій справі, покладено тягар доведення фактів: укладання кредитного договору на певних умовах, видачі певної кредитної картки, активація цієї картки саме відповідачем, зарахування банком кредитних коштів, отримання відповідачем готівки або використання іншим способом кредитних коштів, укладання кредитного договору, невиконання відповідачем кредитного договору, обґрунтований розрахунок заборгованості, тощо. Враховуючи вимоги процесуального законодавства, належними та допустимими доказами, які підтверджують факт заборгованості інших осіб перед боржником, можуть бути виключно первинні документи, адже саме вони посвідчують виконання зобов`язань - констатують (фіксують) певні факти фінансово-господарської діяльності у правовідносинах між сторонами та мають юридичне значення для встановлення обставин дотримання сторонами умов договору; саме первинні фінансові документи виступають підставою для формування фінансової та податкової звітності підприємства, а не навпаки. Так правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16 липня 1999 року № 996-ХIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-ХIV). Відповідно до статті 1 цього Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов`язкові ознаки: відомості про господарську операцію і підтвердження її реального (фактичного) здійснення. Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконати дії (операції) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання. Відтак слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. 6. Висновки та мотиви прийнятого рішення. Вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, Що наявності підстав для застосування до вимог позивача наслідків спливу позовної давності: згідно ст.257 ЦК України Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.3-4 ст.267 ЦК України Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. Вирішуючи питання щодо доказів, суд враховує інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову. Принцип належності доказів полягає в тому, що суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення. Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову. Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання. Традиційно правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків. Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи. Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування. Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір від 24 березня 2008 року укладений зі [PERSON] , яка померла [INFO] , позивач подає до нотаріальної контори претензію кредитора 21 липня 2014 року, таким чином початок строку перебігу позовної давності необхідно рахувати з дня коли позивач дізнався про порушення своїх прав, а саме з дня прострочення чергового платежу за кредитним договором, а саме з січня 2010 року. Позивач просить стягнути заборгованість за кредитним договором, яка складається з пені - 13 940,03 гривень відповідно до п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Таким чином, позивач подав претензію кредитора через 4 роки після останнього платежу за кредитним договором, та після подачі претензії кредитора позивачем була та отримані відповідь, від Першої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори, яка датована 05 лютого 2015 року, а позивач звернувся з позовом у серпні 2016 року, таким чином порушив строки спеціальної позовної давностізвернення до суду за захистом своїх прав - що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Безпідставне поновлення судом давності звернення до суду за захистом (позовної давності) було б порушенням верховенства права, моїх правомірних очікувань щодо сталого розвитку суспільних відносин у яких я приймаю участь, правової визначеності, яка є складовим елементом верховенства права, тощо. У зв`язку із чим прошу суд застосувати до вимоги позивача наслідки спливу загальної та спеціальної позовної давності та відмовити у позові. Відповідно дост.129 Конституції України Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини, та рішень Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року, від 22.10.2010 року, від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011 принцип правової визначеності (основу якого утворює ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин визначених правових наслідків) є складовим елементом верховенства права. Відповідно до підпункту «m» пункту 1, також п. 47, 49 висновків та рекомендацій Висновку № 11 (2008) Консультативної ради Європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень (від 18.12.2008р.), якість судового рішення залежить насамперед від якості його обґрунтування, яке може містити тлумачення юридичних принципів; при цьому завжди необхідно дбати про забезпечення правової визначеності та послідовності. Однак коли суд вирішує відійти від попередньої практики, у рішенні слід чітко вказати про це. При цьому законність судового рішення виступає однією з гарантій встановлення істини у справі та забезпечення захисту прав і свобод людини. У цьому зв`язку законодавчий зміст принципу законності є тим положенням, яке гарантує абсолютний правовий захист, що надає можливість суб`єктам права бути захищеними у правовий спосіб незалежно від будь-яких обмежень приватного чи державного характеру. Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 21 лютого 2018 року, справа № 736/719/16-ц, провадження № 61-2068св18 істотним порушенням норм процесуального права є зокрема, порушення судами першої та апеляційної інстанцій процедури встановлення фактичних обставин справи на підставі припущень, без підтвердження їх доказами. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. А тому суд приходить до висновку про відмову у задоволені позовних вимог у повному обсязі. 7. Судові витрати. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволені позовних вимог в повному обсязі, судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed