Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-06 00:00:00

21.08.2019 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів та просила визнати, що [PERSON] , [INFO] , та її неповнолітні діти [PERSON] , 2004 року народження, [PERSON] , 2007 року народження, та [PERSON] , 2015 року народження, втратили право користування житловим приміщенням в житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В подальшому в поданій позивачем заяві про уточнення позовних вимог відмовилася від позовних вимог про визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, щодо неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Свої вимоги мотивувала тим, що вона має на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями, що розташовані за вищезазначеною адресою. В даному житловому будинку зареєстрована відповідач [PERSON] . На даний час остання не проживає у вказаному будинку, виїхала проживати в інше місце. Не зняття відповідача [PERSON] з реєстрації місця проживання позивача створює їй суттєві перешкоди для здійснення її прав, як власника житла, в тому числі надмірна сплата житлово-комунальних послуг. Тому за захистом свого права позивач змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 09.09.2019 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 23.09.2019 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду надала письмову заяву про розгляд справи без її участі. Уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Надала відзив на позовну заяву, в якому просила розгляд справи проводити без її участі, у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Представник відповідача - Драбинівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області в судове засідання не з`явився, надав заяву № 02-20/261 від 05.03.2020 року про розгляд справи за його відсутності. При вирішенні питання покладається на розсуд суду. Представник відповідача - органу опіки та піклування при Новосанжарській районній державній адміністрації Полтавської області в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Давши оцінку матеріалам справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв`язку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. У відповідності зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» від 24.07.2018 року, [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9-14). З довідки виконавчого комітету Драбинівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області № 564 від 12.08.2019 року, виданої на підставі акту обстеження житлово-побутових умов проживання позивача, вбачається, що відповідач по справі [PERSON] , [INFO] , та її малолітні діти [PERSON] , 2004 року народження, [PERSON] , 2007 року народження, та [PERSON] , 2015 року народження, зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але фактично за даною адресою не проживають з моменту реєстрації. Проживають в м. Полтаві (а.с. 15, 16). З наданого відповідачкою [PERSON] відзиву на позовну заяву вбачається, що вона є колишньою дружиною сина позивачки [PERSON] . В житловий будинок, що належить її свекрусі, вона вселилась разом із дітьми на підставі її письмової згоди на реєстрацію. Однак, сімейне життя з [PERSON] не склалось, а тому відразу після винесення судом рішення про розірвання шлюбу між нею та сином позивачки, остання почала чинити дії щодо перешкоджання відповідачці у користуванні житловим приміщенням, що є поважними причинами, через які вона не проживає у житловому будинку, в якому зареєстроване місце проживання її та її дітей (а.с. 52, 53). Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно із частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно вимог ст. 64 ЖК УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Відповідно до положення ст. 65 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселились в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно із ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причини довготривалої відсутності. Згідно із частинами першою-четвертою статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд при розгляді спору бере до уваги те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2008 року пункт 50 «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно з законом» та не може розглядатись як «Необхідне в демократичному суспільстві» (рішення «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Суд, оцінивши та дослідивши докази, надані сторонами, вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] , Драбинівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, органу опіки та піклування при Новосанжарській районній державній адміністрації Полтавської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не підлягає до задоволення. При цьому, вирішуючи спір, суд враховує думку відповідача про припинення користування спірним майном у зв`язку із вчиненням дій його власника щодо перешкоджання у користуванні житлом, тобто з поважних причин. Також, суд при вирішенні спору враховує норми ст. 29 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», та вважає, що втрата права на користування спірним житловим приміщенням відповідачкою, яка є матір`ю неповнолітніх дітей [PERSON] , 2004 року народження, [PERSON] , 2007 року народження, та [PERSON] , 2015 року народження, які користуються ним, як члени сім`ї наймача, буде порушувати права зазначених неповнолітніх дітей. Така правова позиція знайшла своє відображення у постанові ВС від 27.12.2018 року у справі № 759/19394/15. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач [PERSON] разом з дітьми без поважних причин не проживають в будинку за адресою: [ADDRESS] . Жодного доказу, який би об`єктивно свідчив про не проживання відповідачки в будинку колишньої свекрухи без поважних причин, позивачем суду не надано. Даних про те, що відповідачка має інше придатне для проживання її разом з малолітніми дітьми, житло - матеріали справи не містять. Також, суд зазначає, що понесення позивачкою одноосібних витрат по утриманню спірного житлового приміщення не є підставою для визнання відповідачку такою, що втратила право на користування ним, оскільки такі витрати можуть бути стягнуто нею у судовому порядку. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed