Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

1 грудня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, який потім уточнив, мотивував його тим, що він є власником житлового будинку [ADDRESS]. [PERSON] є колишньою дружиною позивача. З травня 2014 року відповідач не проживає в будинку, не приймає участі в утриманні будинку, його ремонті, сплаті комунальних платежів. У липні 2014 року він розірвав шлюб з [PERSON] Відповідач не бажає добровільно знятися з реєстрації. Позивач просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач вимоги підтримав з мотивів, які зазначені в позовній заяві, пояснив, що відповідач в травні 2014 року залишила житло, в якому вони проживали, забрала з будинку свої особисті речі, переїхала на проживання в інший будинок, де мешкає в даний час, має намір придбати той будинок. Він (позивач) одружився, живе з іншою жінкою у власному будинку, але не може її зареєструвати в ньому, оформити житлову субсидію. У судовому засіданні представник відповідача вимоги не визнав, пояснив, що позивач вигнав з будинку [PERSON], яка мала можливість та забрала з будинку свої речі. Відповідач намагалася вселитися, але [PERSON] заборонив їй це робити. Відповідач та її представник у судове засідання 22 травня 2017 року не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки до суду не повідомили, не просили розгляд справи відкласти. Суд розглядає справу у відсутності відповідача та його представника за наявними у справі доказами. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. З копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 6 червня 2002 року (а.с. 6) вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON]. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знає позивача з 2009 року, а відповідача - з 2011 року. Сім'я [PERSON] розпалась. [PERSON] зраджувала своєму чоловіку, вела своє особисте життя та не рахувалася з думкою [PERSON]. Відповідач залишала свою дочку їй (свідку) під нагляд, а сама їхала з дому у власних справах. Відповідач ніде не працювала, вимагала гроші, купувала речі, які їй були не потрібні (придбала спідницю, не носила її, а потім продала). Вона (свідок) з чоловіком приходила в гості до [PERSON] з метою підтримати його морально. Після того, як відповідач забрала з будинку свої особисті речі (зняла, навіть, штори та тюлі), то в будинку залишились ліжко, пральна машина, кухонний стіл. [PERSON] не мала наміру повертатись у будинок. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з серпня 2015 року знає позивача, з жовтня 2015 року перебуває з ним у зареєстрованому шлюбі. З того часу відповідач неодноразово влаштовувала сварки з позивачем, серед ночі била вікна у його будинку. У будинку позивача нема особистих речей, які б належали відповідачу. Показання свідків суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки вони добуті відповідно до чинного законодавства, узгоджуються з іншими доказами, підтверджують обставини, на які посилався позивач. [PERSON], [INFO], зареєстрована в житловому будинку [ADDRESS], але фактично там не проживає, що підтверджується поясненнями свідків [PERSON], [PERSON] У судовому засіданні встановлено, що відповідач не проживає в будинку позивача з травня 2014 року, її особистих речей в будинку немає, [PERSON] постійно проживає в житловому будинку [ADDRESS], що підтверджується поясненнями позивача, які суд визнає належними, достатніми та достовірними, оскільки вони узгоджуються з іншими доказами по справі. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Суд приймає до уваги той факт, що на час розгляду справи в суді відповідач не ставить питання ні про вселення, ні про зобов'язання позивача не вчиняти перешкод в користуванні жилим приміщенням. Таким чином, оцінюючи у сукупності добуті в судовому засіданні докази, суд знаходить достовірно встановленим, що відповідач вибула на постійне проживання в інше житлове приміщення, не проживає у будинку позивача більше шести місяців, а тому втратила право користуватися його житловим приміщенням з дня вибуття. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані на законі і підтверджені доказами, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивач [PERSON] сплатив судовий збір в сумі 551,20 грн. Судові витрат підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved