Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-03 00:00:00

21.10.2020 р. [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача, просить зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ВФ Ритейл» видати оригінал її трудової книжки, зазначивши датою її звільнення фактичний день видачі трудової книжки, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу по дату ухвалення рішення. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що з 10.01.2019 р. працювала у структурному підрозділі відповідача на посаді спеціаліста з продажу та обслуговування, 17.01.2020 р. її змусили написати заяву про звільнення з 20.01.2020 р. за угодою сторін, коли 22.01.2020 р. прийшла за трудовою книжкою, їй відмовилися її видати, із наказом про звільнення не ознайомили, в грубій формі запропонували переписати заяву про звільнення. У позовній заяві позивач вказує, що вона в цей період була вагітна, а [INFO] народила дитину, відсутність трудової книжки і протиправні дії відповідача позбавили її можливості стати на облік у центр зайнятості, отримати державну допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами. 22.10.2020 р. позовну заяву [PERSON] передано судді (протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями). Ухвалою суду від 27.10.2020 р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою суду від 04.01.2021 р. здійснено перехід у розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «ВФ Ритейл» подано відзив на позовну заяву. Подано заяву про застосування строків позовної давності. Суд, вислухавши представника позивача [PERSON] , представника відповідача Линник Л.С. , допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно норм статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно зі статтею 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Основні засади судочинства, установлені частиною другою статті 129 Конституції України, доповнюють основоположний принцип верховенства права, який визнається і діє в Україні відповідно до статті 8 Основного Закону, і означена норма є визначальною у системі державної політики щодо захисту прав та свобод людини і громадянина. Такі конституційні положення кореспондуються із положеннями статтей 2, 4 ЦПК України, статті 5-1 КЗпП України, статті 15 ЦК України. За приписами частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтею першою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», передбачено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції закріплено такі елементи права на судовий захист, як право на розгляд справи; справедливість судового розгляду; публічність розгляду справи та проголошення рішення; розумний строк розгляду справи; розгляд справи судом, встановленим законом; незалежність і безсторонність суду. Справедливий розгляд справи включає в себе такі аспекти належного відправлення правосуддя, як право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду. Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права. Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно частини першої статті 116, частини першої статті 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Надані суду документи свідчать про те, що наказом № ЛС-476-К від 04.01.2019 р. [PERSON] з 10.01.2019 р. прийнято на посаду спеціаліста з продажу та обслуговування у структурний підрозділ Товариства з обмеженою відповідальністю «ВФ Ритейл» за строковим трудових договором до 09.02.2020 р.; підстава: заява [PERSON] ; наказом № ЛС-75-К від 20.01.2020 р. звільнено 20.01.2020 р. за угодою сторін згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України; підстава: заява [PERSON] , отже між керівником товариства та [PERSON] досягнуто домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін). При таких обставинах сторони трудового договору працівник та роботодавець досягли угоди про припинення трудового договору та вчинили юридично значимі дії на виконання цієї угоди: [PERSON] - шляхом подання відповідної письмової заяви від 18.01.2020 р., отримання належного їй розрахунку при звільненні, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ВФ Ритейл» - шляхом видання наказу № ЛС-75-К від 20.01.2020 р., проведення повного розрахунку при звільненні, видачі трудової книжки, з чого суд вбачає, що сторони погодилися припинити трудовий договір. Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Так, [PERSON] у заяві про звільнення від 18.01.2020 р. просила звільнити її з займаної посади 20.01.2020 р., а відповідач погодився з цим, видавши наказ про звільнення [PERSON] з посади 20.01.2020 р., з чого суд вбачає, що сторони погодили дату звільнення. Факт отримання повного розрахунку при звільненні позивачем не оспорюється, позивач вказує на те, що її змусили написати заяву про звільнення з 20.01.2020 р. за угодою сторін, втім жодного доказу означених обставин суду не надано, будь-яких інших доказів про вчинення тиску на позивача суду не надано. Отже судом встановлено, що відповідачем здійснено повний розрахунок по заробітній платі з позивачем, остання, звертаючись до суду із вказаним позовом, вважає, що датою звільнення має бути фактична дата видачі їй трудової книжки, що має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу про день ухвалення рішення у справі. Надані Товариством з обмеженою відповідальністю «ВФ Ритейл» документи, пояснення у судовому засіданні представника відповідача Линник Л.С. , пояснення свідків, які позивачем у встановленому законом порядку не спростовані, свідчать про те, що [PERSON] 18.01.2020 р. написала заяву про звільнення за угодою сторін з 20.01.2020 р. Відповідно до наказу № ЛС-75-К від 20.01.2020 р. вона звільнена з посади спеціаліста з продажу та обслуговуванню з 20.01.2020 р. на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України (угода сторін) і в цей же день з нею проведено повний розрахунок. 20.01.2020 р. [PERSON] не з`явилась на своє робоче місце, а тому з наказом про звільнення вона була ознайомлена в день, коли з`явилась, а саме: 22.01.2020 р. Позивач відмовилась засвідчити своїм підписом на наказі факт ознайомлення з наказом та забрати свою трудову книжку, що підтверджується актом № 1/220120 від 22.01.2020 р. У зв`язку з цим безпосередній керівник [PERSON] неодноразово телефонувала і писала [PERSON] повідомлення з проханням забрати трудову книжку, пропонувала завезти її особисто, однак позивач під різними приводами з особистих причин відтерміновувала день отримання трудової книжки. 16.07.2020 р. на адресу товариства надійшов лист від [PERSON] , у якому вона просила надати документи та переслати оригінал трудової книжки, на що всі документи, запитувані [PERSON] , їй були надіслані, окрім оригіналу трудової книжки. Відповідач зазначає, що відповідно до пункту 4.2. Інструкції № 58 якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то роботодавець у цей день надсилає працівникові поштове повідомлення з вказівкою про необхідність отримання трудової книжки у зв`язку зі звільненням. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Враховуючи те, що відсутня письмова згода працівника про пересилання трудової книжки поштою, товариство не мало законних підстав на пересилання трудової книжки поштою. Суд не приймає до уваги посилання позивача [PERSON] в позовній заяві, її представника [PERSON] в судовому засіданні на те, що коли 22.01.2020 р. прийшла за трудовою книжкою, їй відмовилися її видати, із наказом про звільнення не ознайомили, в грубій формі запропонували переписати заяву про звільнення, такі її посилання спростовані в судовому засіданні поясненнями свідка [PERSON] , із яких вбачається, що позивачу було оголошено наказ про звільнення та надано його для ознайомлення та підпису, позивачу було надано її трудову книжку, однак остання з особистих причин відмовилась підписати наказ та забрати трудову книжку; свідка [PERSON] , із яких вбачається, що в день ознайомлення [PERSON] з наказом про звільнення та видачі трудової книжки він був присутній в приміщенні магазину у м. Дніпро та підтвердив, що позивача було ознайомлено з наказом та було запропоновано поставити підпис про ознайомлення та отримати трудову книжку, на що [PERSON] з особистих підстав відмовилась ставити підпис та забирати трудову книжку. У суду відсутні підстави не довіряти означеним показам свідків, оскільки будь-яких доказів в їх спростування суду не надано, означені обставини знайшли своє підтвердження у судовому засіданні у акт № 1/220120 від 22.01.2020 р., що складений керівником магазину [PERSON] , керівником регіону [PERSON] , спеціалістом з продажу та обслуговування [PERSON] . Дії роботодавця щодо ведення трудових книжок працівників, що є основним документом про його трудову діяльність, визначено Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, що затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту України від 29.07.1993 р. № 58, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 р. за № 110. Так, трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню (абзац другий пункту 1.1 Інструкції). Згідно абзацу п`ятого пункту 4.1 Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку у день звільнення із внесеним до неї записом про звільнення. Згідно пункту 4.2 Інструкції якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то роботодавець у цей день надсилає працівникові поштове повідомлення з вказівкою про необхідність отримання трудової книжки у зв`язку зі звільненням. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Системний аналіз означених норм свідчить, що пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу працівника допускається тільки за письмовою згодою працівника у разі відсутності його на роботі в день звільнення. Як встановлено судом, позивач у день звільнення не надавала таку згоду відповідачу, після її звернення до суду трудова книжка була їй надіслана відповідачем 22.01.2021 р. листом вих.№ R/21/027 від 13.01.2021 р. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтвердив означені обставини, втім наполягав на вимогах [PERSON] про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «ВФ Ритейл» видати [PERSON] оригінал її трудової книжки. Згідно частини п`ятої статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки, власник або уповноважений ним орган виплачує середній заробіток за весь час вимушеного прогулу лише в разі наявності його вини в затримці видачі. Як встановлено судом, 22.01.2020 р. керівник структурного підрозділу [PERSON], в якому працювала позивач, ознайомила її з наказом про звільнення та намагалась вручити трудову книжку, у листі вих.№ R/20/442 від 31.07.2020 р. відповідач нагадав [PERSON] , що її трудова книжка зберігається за адресою структурного підрозділу, в якому вона працювала: [ADDRESS] , і що в будь-який зручний для неї час вона може її забрати, тобто відповідач вживав всіх можливих заходів для видачі позивачу її трудової книжки, а отже відсутня вина відповідача в тому, що [PERSON] не отримала свою трудову книжку. Посилання позивача на те, що відсутність трудової книжки і протиправні дії відповідача позбавили її можливості стати на облік у центр зайнятості, отримати державну допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами не знайшли свого підтвердження, оскільки на першу вимогу працівника, їй було надано всі документи, які роботодавець зобов`язаний законодавством надати, а саме копії: заяви про прийом на роботу, наказу про прийом на роботу, заяви про звільнення, наказу про звільнення, довідку про нараховану та виплачену заробітну плату, довідку про середньомісячну заробітну плату, розрахунок при звільненні. Доказів того, що позивач раніше зверталась з вимогою надати документи і відповідач їй відмовив у цьому, позивачем не надано. Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підтвердження позовних вимог позивачем не надано доказів вини відповідача у несвоєчасній видачі трудової книжки, за таких обставин відсутні підстави для задоволення позову [PERSON] про зобов`язання відповідача видати трудову книжку, внесення запису до трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки право, за захистом якого позивач звернулася до суду не порушене. Крім того, відповідачем було заявлено про застосування строків позовної давності. Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило у випадку звільнення працівника. Частиною першою статті 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Згідно частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Отже за приписами частини першої статті 233 КЗпП України до вимог у справах про звільнення застосовується позовна давність в один місяць з дня вручення копії наказу про звільнення. За загальним визначенням строком звернення до суду є проміжок часу після виникнення спору, наприклад, у трудових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Після закінчення цього часу особа не втрачає права звернутися з позовом, але у задоволенні цього позову може бути відмовлено лише на тій підставі, що пропущено строк звернення. Згідно частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже із сукупності вказаних норм вбачається те, що в окремих категоріях цивільних справ застосовується саме критерії строку «на звернення до суду із позовом», пропуск якого тягне за собою відмову у задоволенні позовних вимог незалежно від волі відповідача та його позиції. У постанові № 751/1198/18 від 02.12.20209 р. Верховний Суд виклав позицію з цього питання, зазначивши, оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше. Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України). Як встановлено судом, [PERSON] звільнено 20.01.2020 р., із нею проведено повний розрахунок, про що позивача повідомлено 22.01.2020 р., копію наказу про звільнення вручено 06.08.2020 р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, описом вкладення у цінний лист № 0500314480247, накладною про відправку № 0500314480247, до суду вона звернулась 21.10.2020 р., тобто після спливу строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позові в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. За таких умов позивач подала позов з пропуском строків позовної давності, доказів, які б підтверджували причини пропуску процесуальних строків для звернення до суду з позовом позивач не надала, крім того, відсутні вимоги про поновлення пропущеного строку. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05. 2018 р. у справі № 369/6892/15-ц). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed