Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

19 травня 2020 року позивач звернувся до суду із позовом в якому просить визнати [PERSON] , малолітню [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що перебував у шлюбі з [PERSON] , який рішенням Лисичанського міського суду від 14.02.2020 р. розірваний. Перебуваючи у шлюбі вони проживали та були зареєстровані у квартирі [ADDRESS] , яка належить йому на праві приватної власності. Разом з ними у цій квартирі були зареєстровані та проживали їх сумісна донька [PERSON] , [INFO] та син колишньої дружини від першого шлюбу [PERSON] . У травні 2015 року фактичні шлюбні відносини між ним і [PERSON] припинилися, вона з сумісною донькою [PERSON] та її сином [PERSON] виїхали з м. Лисичанська до своєї матері в село Нижньопокровка Старобільського району і з того часу житлом у квартирі не користуються більше року без поважних причин. Ухвалою від 22.06.2020 у цивільній справі відкрито загальне позовне провадження. Роз`яснено відповідачам їх право подати відзив на позов протягом 15 днів з дня отримання ухвали. Копії зазначеної ухвали були направлені сторонам, а відповідачам разом із копією позову та додатки. У встановлений судом строк відповідачі відзив на позов не подали, жодних пояснень, заяв чи клопотань від них суду не надходило. У судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та завчасно. Від позивача раніше надходили заяви про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує. Під час розгляду справи судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачів про місце, день та час розгляду справи шляхом направлення судових повісток та шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик, особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Таким чином, враховуючи вжиття судом всіх передбачених законом заходів для сповіщення відповідача, на підставі ч. 11\~ст. 128 ЦПК України, суд вважає відповідача належним чином повідомленим про розгляд справи. У визначений судом строк відповідачі відзив на позовну заяву не направили, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надходило. З урахуванням положень ст. ст.\~223,\~280 ЦПК України\~та думки позивача щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що заочним рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 14.02.2020 р., шлюб між [PERSON] і [PERSON] , розірвано (а.с.4). З копії договору дарування серії ААК №708373 від 04.02.1998 року, вбачається, що [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар квартиру, розташовану у [ADDRESS] (а.с.5). З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 10.04.2020 №6927 вбачається, що станом на 10.04.2020 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.8). З копії довідки КП ЛЖЕК №1 №46 від 15.05.2020 р., що за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 4 особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . В період з жовтня 2016 і по теперішній час [PERSON] та її діти [PERSON] та [PERSON] за даною адресою не живуть місце їх фактичного проживання не відомо, довідку засвідчено підписами сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.9). Відповідно до ч. 1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права. Оскільки з\~обставин справи вбачається, що питання визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням стосується члена сім`ї власника житлового приміщення, тому спір підлягає вирішенню відповідно до\~статті 405 ЦК. Згідно вимог\~ст. 405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналогічно порядок користування житлом та втрати такого права врегульовано ст.ст.72,\~156 ЖК України. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга\~статті 386 ЦК). Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій\~статті 405 ЦК, не може бути\~ЖК УРСР. Застосування положень\~ЖК УРСР\~до цих відносин не виключається. Але переважно підлягають застосуванню норми\~глави 32 ЦК. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім`ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі\~статті 3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім`ї власника помешкання на користування ним, чинним є правило частини першої\~статті 405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім`ї. Відповідно до\~статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Вказане дає можливість суду прийти до висновку про визнання втрати такого права користування житловим приміщенням. При цьому, предметом спірних відносин є як встановлення факту відсутності більше року користування житлом (а не наявність чи відсутність у члена сім`ї нового місця для реєстрації), так і наявна добровільна домовленість між власником та членом сім`ї щодо продовження такого права користування. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про втрату права користування ним. Що стосується визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування, то слід зазначити наступне: Так, відповідно до ч. 2\~ст. 3 СК України\~дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до\~ст. 141 СК України\~батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Статтею\~11\~та\~12 Закону України «Про охорону дитинства»\~передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки неповнолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітня [PERSON] набула права власності або права постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Проживання дитини за місцем проживання своєї матері не є підставою для втрати права користування житлом за місцем проживання батька, оскільки він має рівні з матір`ю права та обов`язки щодо дитини, зокрема щодо забезпечення її права на користування житлом, власником якого він є. Після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем, відповідно до ст. ст.\~81,\~83 ЦПК України, вони вважаються судом належними, допустимими, достовірними та достатніми згідно зі ст. ст.77,\~78,\~79,\~80 ЦПК України\~та свідчать про наявність підстав для часткового задоволення позову Згідно з ч.1\~ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст.\~319,\~321,\~386,\~391,\~405 ЦК України\~та ст. ст.\~10-13,\~81,\~141,\~258-259,\~263-265,\~280-282 ЦПК України, суд

Outcome: partial