Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-07 00:00:00

21 серпня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] (заява про зміну предмета позову від 28.08.2020), в якому просить: - звернути стягнення на предмет застави, а саме: автомобіль «HYUNDAI Н-1», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер кузову (VIN) [NUMBER] , на користь позивача, у рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором позики від 06.11.2019, що станом на 20.08.2020 становить 340 000 грн 00 коп., шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмета застави на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна; - зобов`язати [PERSON] передати транспортний засіб, який є предметом застави, а саме автомобіль «HYUNDAI Н-1», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер кузову (VIN) [NUMBER] та Свідоцтво про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , видане ТСЦ 7441 15 січня 2019 року, позивачу на період до реалізації автомобіля. Ухвалою суду від 25.08.2020 заяву [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову задоволено. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль «HYUNDAI Н-1», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер кузова (VIN) [NUMBER] , який на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , виданого ТСЦ 7441 15 січня 2019 року, належить на праві власності [PERSON] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 09.09.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 22.09.2020. 22.09.2020, у зв`язку з неявкою сторін, розгляд справи відкладено на 08.10.2020. У судове засідання позивач не з`явився, подав заяву, в якій позов підтримав та просив провести розгляд справи без його участі у порядку заочного провадження. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи оповіщений у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомив, відзиву не подав. За письмовою згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, у відповідності до статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України). У відповідності до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 06.11.2019 [PERSON] надав у позику [PERSON] грошові кошти в сумі 350 000,00 грн, які відповідач зобов`язався повернути позивачу в строк до 01.03.2020, про що було складено розписку. В забезпечення виконання свого зобов`язання за договором позики від 06.11.2019 відповідач надав у заставу належний йому на праві власності автомобіль «HYUNDAI Н-1», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер кузову (VIN) [NUMBER] , що підтверджується договором застави транспортного засобу від 06.11.2019, укладеним між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8-9). 10.06.2020 відповідачем в рахунок сплати боргу за договором позики було повернуто позивачу 10 000,00 грн. Відповідач належним чином свої зобов`язання щодо сплати боргу за договором позики не виконував, у зв`язку з чим у червні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики від 06.11.2019 в сумі 340 000,00 грн. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 17.07.2020, яке набрало законної сили 18.08.2020, у справі №750/5144/20, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики в сумі 340 000 грн 00 коп. та 3 400 грн 00 коп. у відшкодування сплаченого судового збору. 18.08.2020 на виконання вищевказаного судового рішення Деснянським районним судом м. Чернігова видано виконавчий лист №750/5144/20 (а.с. 7). На вимогу позивача передати йому в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 06.11.2019, належний [PERSON] на праві власності автомобіль «HYUNDAI Н-1», який забезпечений заставою, відповідач відмовився. Таким чином, на сьогоднішній день сума боргу за договором позики від 06.11.2019, залишається несплаченою, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17.07.2020 у справі №750/5144/20 невиконаним. Як убачається з пункту 1.2 Договору застави транспортного засобу від 06.11.2019, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , в забезпечення виконання зобов`язань вказаних у пункті 1.1 цього Договору Заставодавець на умовах передбачених цим Договором, передає у заставу належний йому на праві власності на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , виданого ТСЦ 7441 15 січня 2019 року, транспорний засіб «HYUNDAI Н-1», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер кузову (VIN) [NUMBER] (а.с. 8). Позивач зазначив, що єдиним реально можливим способом стягнення боргу з відповідача є звернення стягнення на належний [PERSON] на праві власності автомобіль «HYUNDAI Н-1», який забезпечений заставою, оскільки у добровільному порядку відповідач умови договору застави транспортного засобу від 06.11.2019 не виконує. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Відповідно до частини першої статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Отже, застава, як правовий інститут цивільного законодавства виконує забезпечувальну функцію, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору - заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, незалежно від майнового стану боржника, і наявності у нього заборгованості перед іншими кредиторами, отже застава встановлюється для гарантування майнових інтересів кредитора заставодержателя. Відповідно до частини першої статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 590 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Згідно статті 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. За положеннями пункту 3 частини другої статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду мають зазначатись, зокрема, заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні суду, є одним із заходів примусового виконання цього рішення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1136цс17. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що вилучення та передача предмета застави заставодержателю є передбаченим законом примусовим заходом щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження, що вживається на підставі рішення суду на період до його реалізації, якщо такий необхідний. Такий спосіб захисту є ефективним і відповідає правилу статті 5 ЦПК України та природі цивільних відносин, що виникли між сторонами спору. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові №921/107/15-г/16 від 18.09.2018, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення заходів забезпечення та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у спосіб, передбачений законодавством. Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість даного позову та необхідність його задоволення. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: approved