Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-16 00:00:00

20 червня 2019 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернулась [PERSON] із заявою про встановлення факту родинних відносин та факту смерті особи на тимчасово окупованій території, в якій просила суд встановити факт родинних відносин, а саме, що [PERSON] , [INFO] , є рідною донькою [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] та встановити факт смерті громадянки України [PERSON] , [INFO] , уродженки міста Харків, яка померла [INFO] у місті Антрацит, Луганської області. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що вона, [PERSON] , народилась [INFO] у місті Антрацит, Луганської області. До недавнього часу заявник проживала у місті Антрацит, Луганської області. Проте була змушена переїхати до м. Харків, де наразі і мешкає за адресою: [ADDRESS] . [INFO] померла мати заявника, [PERSON] , [INFO] . Заявник вказує, що отримати свідоцтво про смерть у відділі ДРАЦС неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнятий відділом ДРАЦС для здійснення реєстрації смерті. Окрім того, під час огляду документів, заявник з`ясувала, що мають місце розбіжності у написанні в документах її прізвища та прізвища її матері, які виникли при перекладі прізвищ з російської на українську мови. У зв`язку з розбіжностями в написанні дошлюбного прізвища заявника в свідоцтві про шлюб та прізвища матері у її паспорті, заявник позбавлена можливості встановити факт смерті матері та оформити спадщину після її смерті. В судове засідання заявник не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник Новобаварського районного у місті Харкові відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, заперечень щодо заяви у відділу немає. За таких обставин, на підставі ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] , народилась [INFO] у місті Антрацит, Луганської області. До недавнього часу заявник проживала у місті Антрацит, Луганської області. Проте була змушена переїхати до м. Харків, де наразі і мешкає за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 7) [INFO] померла мати заявника, [PERSON] , [INFO] . Як зазначає заявник у своїй заяві, під час огляду документів, вона з`ясувала, що мають місце розбіжності у написанні в документах прізвища мого та моєї матері, які виникли при перекладі прізвищ з російської на українську мови. Так, в Свідоцтві про народження « [PERSON] » (російською мовою) записані: батько - « [PERSON] » (російською мовою), мати - « [PERSON] » (російською мовою). (а.с. 8) 21 серпня 1982 року заявник уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , про що в книзі реєстрації шлюбів Краснолуцької сільської ради Антрацитівського району Луганської області був зроблений актовий запис № 10. У зв`язку з втратою свідоцтва про шлюб, заявник звернулася до відділу РАЦС Антрацитівського міськрайонного управління юстиції Луганської області, яке видало їй повторне свідоцтво про шлюб, серія [NUMBER] від 16 червня 2005 року, де дошлюбне прізвище заявника було записане українською мовою « [PERSON] ». (а.с.9) У той же час, у паспорті матері заявника прізвище, ім`я, по-батькові вказано українською та російською мовами: українською мовою - « [PERSON] », російською мовою - « [PERSON] ». (а.с. 10) У довідці про присвоєння ідентифікаційного номера прізвище матері заявника українською мовою вказано « [PERSON] ». (а.с. 10) Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою яких є встановлення юридичного факту або стану, при цьому в порядку окремого провадження може вирішуватися спір про факт, але не спір про право цивільне. Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України). Встановлення факту родинних відносин між фізичними особами передбачено п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 318 ЦПК України заявник у своїй заяві зобов`язаний зазначити який факт він просить встановити та з якою метою. Судом встановлено, що встановлення даного факту родинних відносин між [PERSON] та її матір`ю [PERSON] необхідно заявнику для отримання свідоцтва про право на спадщину. В п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року, роз`яснено судам, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] підтверджується Договором-замовлення на організацію та проведення поховання № 1907, за яким, [PERSON] виступає замовником організації та проведення поховання померлої [PERSON] , квитанція на сплату послуг з поховання виписана також на ім`я заявника. (а.с. 11, 12) Заявником також було долучено до матеріалів справи світлини на яких зображена родина [PERSON] разом із її матір`ю [PERSON] . (а.с. 33) Окрім того, в заявника є всі документи, які належали [PERSON] . Як вбачається з Свідоцтва про восьмирічну освіту виданого на ім`я заявника, у ньому її прізвище зазначено українською мовою, як « [PERSON] ». (а.с. 32) Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що дійсно [PERSON] , [INFO] , є рідною донькою [PERSON] , [INFO] . Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у м. Антрацит, Луганської області. Відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей», постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», та постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 року «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування», м. Антрацит, Луганської області визнано тимчасово окупованою територією. З приводу факту смерті окупаційними органами було видані так звані «Свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 09.04.2019 року» та «Довідка про причину смерті № 150 від 02.04.2019 року», які не можуть сприйматися державними органами України, як належний та допустимий доказ. (а.с. 17, 18) Відповідно до ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Факт смерті вбачається зі змісту так званих «Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 09.04.2019 року» та «Довідки про причину смерті № 150 від 02.04.2019 року», де зазначено, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у м. Антрацит, Луганської області, причиною смерті стала хронічна серцева недостатність. (а.с. 17, 18) Новобаварським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 26.03.2019 року [PERSON] відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , оскільки заявником для підтвердження факту смерті пред`явлено свідоцтво про смерть, видане на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. (а.с. 16). Отже, оскільки заявник не має можливості надати до відділу ДРАЦС документи, передбачені законодавством України, та які необхідні йому для отримання свідоцтва про смерть, суд приходить до висновку, що з метою захисту законних прав та інтересів громадянина України [PERSON] , необхідно встановити факт смерті її матері - [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] у м. Антрацит, Луганської області. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження та смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог ст. 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у їх сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку ст. 317 ЦПК України. Виходячи із вищевикладеного, взявши до уваги практику Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку, що надана в якості доказу довідка про смерть, видана медичним закладом яка, хоча і не є документом встановленої форми про смерть, водночас вважається доказом, який достовірно свідчить про смерть особи у певний час і за певних обставин, а саме у м. Антрацит, Луганської області, Україна, оскільки судом не встановлено іншого. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту родинних відносин та факту смерті особи на тимчасово окупованій території підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved