Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

21 листопада 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення суми матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він мав намір купити собі автомобіль для користування. Через Інтернет він знайшов автомобіль, який йому підходив і з продавцем вони зустрілися за попередньою домовленістю за адресою місця проживання відповідача: м.Покровськ, вул.Говора, 28 / вул.Біленького, 68 (кутовий будинок). Позивач зазначає, що 20.07.2016 року він оглянув автомобіль ЗАЗ-Daewoo Т13110, державний номер [NUMBER], номер кузова Y6Dt1311060277820, 2006 року випуску, зеленого кольору. Автомобіль йому сподобався і він із відповідачем узгодив ціну на нього 44000 грн. В цей же день він забрав автомобіль, заплатив відповідачу вказану суму. Відповідач зателефонував якомусь чоловіку, у якого були права на автомобіль і той в телефонному режимі пообіцяв йому, позивачу, надіслати генеральну довіреність на цей автомобіль. Позивач зазначає, що повірив відповідачу на слово і останній написав йому розписку про те, що отримав гроші за проданий автомобіль, віддав техпаспорт на автомобіль та він поїхав додому. Позивач вказує, що він користувався цим автомобілем до 16.11.2016 року, зробив ремонт: провів повну заміну системи щеплення за 2500,00 грн., заміну бензонасосу, фільтрів, частковий ремонт ходової частини і т.п., бо вважав, що це його автомобіль. 16.11.2016 року до нього приїхали слідчий СВ Приморського ВП Центрального ВП ГУНП в Донецькій області ст. лейтенант [PERSON] разом з співробітниками поліції та власником автомобіля [PERSON] та [PERSON] Слідча надала йому ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Маріуполя від 24.10.2016 року про арешт купленого ним автомобіля і в цей же день у нього забрали цей автомобіль, а в нього залишилася копія протоколу виконання ухвали суду про арешт майна від 16.11.2016 року. Позивач вказує, що в ухвалі суду вказано, що він добросовісний набувач автомобіля. Після цього він звернувся до Покровського райвідділу поліції з приводу шахрайських дій відповідача, який продав йому викрадений автомобіль, заволодів його коштами, але йому відмовили. Також позивач вказує, що він намагався в позасудовому порядку врегулювати із відповідачем спір, однак останній відмовився повертати йому сплачені за автомобіль кошти. Крім того, позивач зазначає, що діями відповідача йому було спричинено ще й моральну шкоду, бо він пережив шок від того, що дізнався, що автомобіль крадений, що його ошукали і до цих пір він не може прийти до тями. Він збирав гроші на авто, мріяв користуватися автомобілем, робив ремонт автомобіля, а замість цього залишився і без грошей, і без авто. Свою моральну шкоду він оцінює в 15000 грн. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 44000 грн. матеріальної шкоди, 15000 грн. моральної шкоди, а також повернути суму сплаченого судового збору у сумі 590 грн. та суму за підготовку та складання позову у сумі 500 грн. В судовому засіданні 05.12. 2016 року позивач [PERSON] позов підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просив суд позов задовольнити. В судове засіданні призначене на 19.12.2016 року позивач надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 05.12.2016 року позов визнав, вказавши, що дійсно продав позивач автомобіль без документів за 44\~000 грн., про те, що автомобіль на час продажу був краденим йому нічого не відомо. Також пояснив, що повертати грошові кошти він не буде, оскільки, він також купив цей автомобіль за грошові кошти, і їх йому ніхто не поверне. У судове засідання, призначене на 19.12. 2016 року, відповідач не зявився надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, щодо позову заперечив. Відповідно до ст. 169 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних доказів за відсутності осіб, які беруть участь у справі та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ним позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В свою чергу, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, яка в частині 1 вказує на підстави звільнення від доказування, зокрема, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні судом встановлено, що відповідно до розписки від 20.07.2016 року, відповідач [PERSON], [INFO], проживаючий за адресою: [INFO], продав авто [PERSON] ЗАЗ Daewoo Т13110, державний номер [NUMBER], громадянину [PERSON], [INFO], за 44000 грн., які отримав за продажу авто (а.с.9). Згідно ухвали Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24.10.2016 року клопотання слідчого СВ Приморського ВП Центрального ВП ГУНП в Донецькій області старшого лейтенанта поліції [PERSON], погодженого з прокурором Маріупольської місцевої прокуратури №1 Донецької області [PERSON], про арешт майна задоволено. Накладено арешт на автомобіль 3A3-DAEWOO Т13110, номер кузова У6DT1311060277820, 2006 року випуску, д.н. АН 6322 BE, зеленого кольору, яким на теперішній час користується свідок [PERSON], [INFO], який проживає за адресою: [INFO], з метою недопущення відчуження, знищення та розпорядження спірного майна. Зі змісту вищевказаної ухвали вбачається, що 12.09.2016 року до чергової частини Приморського ВП надійшла заява від [PERSON], [INFO] про те, що [PERSON], [INFO], самовільно, всупереч встановленому законом порядку, продав її автомобіль, який брав в оренду, чим заподіяв значної шкоди інтересам потерпілої. Відомості за даним фактом було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 12016050780001 100 від 09.09.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України. В ході досудового розслідування встановлено, що 08.06.2016 року [PERSON] та [PERSON], з дозволу [PERSON], уклали договір на оренду автомобіля ЗАЗ-DAEWOO Т13110, номер кузова У6БТ1311060277820, 2006 року випуску, д.н. АН 6322 BE, зеленого кольору. Однак, [PERSON], не маючи жодного дозволу, продав автомобіль [PERSON], чим спричинив їй матеріальну шкоду. На теперішній час автомобіль знаходиться у володінні [PERSON], [INFO], який проживає за адресою: [INFO], який добросовісно його придбав у невстановлених осіб (а.с.5,6) Згідно протоколу виконання ухвали про арешт майна від 16.11.2016 року, [PERSON] заборонено відчуження належного йому, а саме автомобіля ЗАЗ- DAEWOO Т13110, номер кузова У6БТ1311060277820, 2006 року випуску, д.н. АН 6322 BE, Вказаний автомобіль вилучено та перевезено до м.Маріуполя для постановки на штраф-майданчик Приморського ВП ЦВП ГУНП в Донецькій області (а.с.7,8). Згідно ч.ч. 1-3, 5ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вбачається з матеріалів справи позивач сплатив кошти відповідачу у сумі 44000 грн. за автомобіль марки ЗАЗ- DAEWOO Т13110, номер кузова У6БТ1311060277820, 2006 року випуску, д.н. АН 6322 BE, котрий не належав останньому, тобто фактично позивача було введено в оману. Згідно ч.ч. 1, 2ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідач у судовому засіданні позов визнав, а саме, що продав автомобіль позивач у без дозволу власника автомобіля та без документів підтверджуючих право власності на автомобіль, за грошові кошти у сумі 44000 грн. З урахуванням наведеного, суд вважає позовні вимоги в частині відшкодування майнової шкоди законними та обґрунтованими, задовольняючи їх в повному обсязі. Що стосується позовних вимог щодо моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Зі змісту п.5 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд, враховуючи вимоги розумності і справедливості, вважає за необхідне стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди кошти у розмірі 3000 гривень. Що стосується позовних вимог [PERSON] щодо стягнення з відповідача витрат за отримання правової допомоги у розмірі 500,00 грн. суд встановив наступне. Відповідно до вимог ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Витрати на правову допомогу - це витрати сторін, які вони несуть у зв'язку із оплатою допомоги адвоката, який бере участь у справі. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду слід надавати договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам, наприклад особисті розписки адвоката про одержання авансу. Витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це оплату. Самі лише докази укладення угоди про надання правової допомоги і її оплати не можуть бути підставою для відшкодування цих витрат, якщо адвокат у судових засіданнях участі не брав. З матеріалів справи вбачається, що згідно довідки від 18.11.2016 року, виданої адвокатом [PERSON], [PERSON] сплатив за консультацію щодо законодавства, підготовки та оформлення матеріалів до суду про стягнення матеріальної та моральної шкоди з [PERSON] - 500 грн. (а.с.10). За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача витрат за отримання правової допомоги у розмірі 500 грн. підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, а саме, судовий збір у сумі 590 грн. (а.с.1).

Outcome: partial