Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

21 листопада 2013 року [PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом, уточнивши свої вимоги в судовому засіданні, обґрунтовувала їх тим, що [PERSON], яка є її онукою, запропонувала їй передати у власність квартиру, взамін обіцяла її доглядати та забезпечити її старість, на що позивачка погодилась і 18 листопада 2010 року між ними було укладено угоду, яка була оформлена як договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], однак, ніяких коштів за цим договором вона від онуки не отримувала і отримувати не збиралась, оскільки вважала, що право власності на вказану квартиру перейде до її онуки після її смерті, тобто була впевнена, що то є договір довічного утримання. Після укладення договору вона одна зареєстрована і продовжує проживати у цій квартирі, несе витрати по її утриманню. Онука відразу після укладення договору, як і до його укладення, приїздила до неї майже кожного дня і надавала допомогу. Після розірвання шлюбу між [PERSON] - матір'ю [PERSON], та [PERSON] - батьком відповідачки та сином позивачки, у 2012 році, її стосунки з онукою різко погіршились і остання стала вимагати, щоб вона звільнила квартиру. У зв'язку з тим, що вона помилялася щодо правової природи зазначеного правочину та його наслідків, змісту прав і обов'язків сторін, вона просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 18 листопада 2010 року, посвідчений державним нотаріусом Путивльської районної державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі за №2129. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, які підтримали позовні вимоги, відповідачки та її представника, які позов не визнали і наполягали на тому, що позивачка розуміла, що укладає договір купівлі-продажу, і гроші за вказаним договором отримала, показання свідків, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що у 2006 році [PERSON] після смерті свого чоловіка - [PERSON], отримала у спадок квартиру [ADDRESS]. 18 листопада 2010 року між [PERSON] та її онукою - [PERSON], укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений державним нотаріусом - Пустовойтовим І.В. Згідно з цим договором [PERSON] продала належну їй на праві власності однокімнатну квартиру [ADDRESS] за 32420 грн. [PERSON] (а.с.19-20). Після укладення вказаного договору [PERSON] залишилась проживати у спірній квартирі, несе витрати по її утриманню, іншого житла не має. У вказаній квартирі зареєстрована лише [PERSON], [PERSON] зареєстрована та проживає за іншою адресою (а.с.16). Як вбачається з показань свідків [PERSON] та [PERSON], зі слів позивачки їм відомо, що вона мала намір «переоформити» квартиру на свою онуку - [PERSON], натомість остання буде її доглядати та забезпечить її старість. Після розірвання шлюбу між батьками відповідачки, остання перестала надавати допомогу та догляд позивачці і стала вимагати, щоб та звільнила квартиру. Відповідно до ч 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Ст.655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Зважаючи на те, що позивачка після укладення оспорюваного договору продовжує проживати у вказаній квартирі, несе витрати по її утриманню, іншого житла не має, зареєстрована за місцем проживання, відповідачка не вимагала передачі їй цього житла, до погіршення стосунків з позивачкою надавала їй допомогу та забезпечувала доглядом, суд дійшов висновку, що на момент укладення договору позивачка не мала наміру передавати відповідачці квартиру, яка належала їй на праві власності, і помилково вважала, що взамін набувач повинна довічно забезпечувати її утриманням та доглядом, якого вона потребує внаслідок похилого віку та стану здоров'я, тобто її волевиявлення було спрямоване не на оплатне відчуження належного їй нерухомого майна, а на укладення договору довічного утримання. Таким чином, її дії не могли об'єктивно відображати її внутрішню волю як суб'єкта цивільних правовідносин досягти бажаного юридичного результату, оскільки форма зовнішнього волевиявлення виявилась неадекватною її внутрішній волі внаслідок юридично значущої помилки у сприйнятті нею очікуваного юридичного результату вчиненого правочину. Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент його вчинення. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину надійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Не можна вважати підтвердженням волевиявлення позивачки про намір продати належне їй нерухоме майно той факт, що позивачка та відповідачка і її мати неодноразово консультувались щодо виду договору у нотаріуса, що останній підтвердив у судовому засіданні, будучи допитаним у якості свідка. Крім того, жоден із свідків не підтвердив того, що ініціатором укладення договору була саме позивачка, натомість свідок [PERSON] показала, що зі слів позивачки їй відомо, що відповідачка разом зі свою матір'ю запропонували укласти угоду позивачці, вказуючи на її похилий вік та стан здоров'я. Та обставина, що позивачка і після укладення договору залишилась проживати у спірній квартирі, несе витрати по її утриманню, зареєстрована за вказаною адресою одна, в той час як відповідачка не зареєструвалась у цій квартирі, тривалий час не претендувала на передачу майна та не несе витрат по його утриманню, свідчить про відсутність волевиявлення сторін саме на оплатне відчуження нерухомого майна. Таким чином, при відчуженні на користь відповідачки нерухомого майна [PERSON] внаслідок похилого віку та стану здоров'я неправильно сприйняла правову природу цього правочину, зміст прав і обов'язків сторін, оскільки бажала завдяки переданому майну влаштувати свою старість, отримати догляд і допомогу, тобто помилялась щодо обставин, які мають істотне значення - правових наслідків договору. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст.ст.85, 88 ЦПК України підлягають розподілу між сторонами судові витрати.

Outcome: approved