Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

21 жовтня 2013 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 80000 доларів США, еквівалентної станом на 02.10.2013 року за курсом НБУ - 639440 гривень, три відсотки річних у розмірі 31972 гривні, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ в сумі 15568,07 гривень та витрати по справі: 3441 гривень - сплачений судовий збір, 114,70 гривень - судовий збір сплачений за заяву про забезпечення позову. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 25.01.2012 року між ним та відповідачем - [PERSON], був укладений договір позики на суму 80000 доларів США, еквівалентної станом на 02.10.13 за курсом НБУ - 639440 гривень. Вказана грошова сума була передана останньому в березні 2011 року. Після чого 25.01.2012 року [PERSON] була написана розписка про отримання ним вищевказаної грошової суми зі строком повернення коштів до 05.02.2012 року. Однак до цього часу борг позивачу не повернутий, [PERSON] всіляко ухиляється від зустрічі з позивачем, на телефонні розмови не відповідає, у зв'язку з чим позивач змушений звернутися до суду. У судовому засіданні позивач та представник позивача по довіреності [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, посилаючись на підстави викладені у позові. Представник відповідача по довіреності [PERSON] позов [PERSON] не визнав, при цьому пояснив, що гроші дійсно були передані [PERSON] за виконання певних послуг, а не за договором позики. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності всі досліджені у справі докази, суд приходить до наступного. Згідно ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У судовому засіданні встановлено, 25.01.2012 року між [PERSON] та [PERSON], був укладений договір позики на суму 80000 доларів США, еквівалентної станом на 02.10.13 за курсом НБУ дорівнює 639440 гривень, які останній отримав у березні 2011 року. Після чого 25.01.2012 року [PERSON] була написана розписка про отримання ним вищевказаної грошової суми зі строком повернення коштів до 05.02.2012 року. Даний факт підтверджено оригіналом розписки в матеріалах справи (а.с. 22). Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Стаття 202 ЦК України вказує, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Положення статті 207 ЦК України визначають, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно вимог ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (Позикодавець) передає у власність другій стороні (Позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦКУ визначені вимоги до форми договору позики, а саме договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені цим договором. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Грошова сума повинна була бути повернута до 05.02.2012 року, про що зазначено у розписці. Проте, як встановлено у судовому засіданні та не спростовано відповідачем, відповідач у зазначений строк, суму позики позивачу не повернув, крім того, всіляко ухилявся від зустрічі з позивачем, на телефонні розмови не відповідав, тобто, добровільним шляхом вирішити спір не намагався. Суд не погоджується з доводами представника відповідача, оскільки вони спростовуються законодавством. Згідно з правилом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. На підтвердження укладення договору позики та його умов представлена розписка позичальника, що посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Матеріалами справи підтверджується, що між сторонами було укладено саме договір позики, відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримав грошову суму і зобов'язувався повернути у визначений строк. Згідно із ч.3 ст. 10 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. За таких обставин, враховуючи встановлену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, яка може бути спростована за позовом про визнання його судом недійсним з підстав, встановлених законом, а не шляхом визнання його судом неукладеним. Посилання відповідача на те, що між сторонами виникли інші правовідносини не знаходить підтвердження у матеріалах справи. Так, відповідно до вимог абз.2 ч.1 ст.1051 ЦК України рішення суду про недійсність договору позики, укладеного у письмовій формі, не може ґрунтуватись на свідченнях свідків для підтвердження неодержання позичальником грошей від позикодавця або одержання у меншій кількості, ніж встановлено договором, й, відповідно до цього, відповідачем не доведено факт неотримання грошей за розпискою, що є його обов'язком, згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України. Відповідно до ст. 611 ч. 1 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 625 ч. 1 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливості виконання ним грошового зобов'язання. Зазначені вимоги відповідач за час розгляду справи у суді також не виконав. Зобов'язання повинні виконуватись належним чином, згідно з вимогами договору та у встановлений строк, що передбачено ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України. Крім того, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань, повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Таким чином, суд погоджується з доводами позивача в частині нарахованих трьох відсотків річних від простроченої суми, решта частина позовних вимог задоволенню не підлягає. Так, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Вирішуючи питання про відшкодування позивачу інших витрат, пов'язаних з оплатою судового збору за подання позову та заяви про забезпечення позову, суд приходить до наступного. Відповідно до вимог ст. 79 ЦП України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Таким чином, вимоги позивача, про стягнення з відповідача на його користь судових витрат - підлягають задоволенню. Таким чином, заслухавши доводи позивача та заперечення відповідача, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial