Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

20.11.2017 року позивач [PERSON], в особі свого представника [PERSON], звернулась до суду із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Вимоги позивача мотивовано тим, що за рішенням суду від 01.08.2017 року, шлюб між сторонами розірвано. Під час спільного проживання в шлюбі подружжям набуто майно, зокрема - житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами № 39 по вул. О.Невського\~\~в с. Красна Поляна,\~Великоновосілківського району Донецької\~\~області, а також земельну ділянку для обслуговування даного будинку. До моменту звернення позивача до суду відповідач заперечував факт виникнення права спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно та стверджував, що будинок належить йому на праві особистої приватної власності. Крім того згідно правовстановлюючих документів він зазначений одноособовим власником житлового будинку. Взаємної згоди щодо поділу майна придбаного за час спільного проживання з відповідачем позивач не отримувала, що змусило її звернутись до суду з даним позовом. Враховуючи викладене, позивач просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями і спорудами № 39 по вул. О.Невського в с. Красна Поляна,\~Великоновосілківського району Донецької\~\~області та 1/2 земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га., розташованої за тією ж адресою. Також позивач просила розподілити порівну з відповідачем витрати понесені нею по сплаті судового збору у розмірі 1000 грн. В судовому засіданні відповідач факту спільного набуття майна не спростовував проти його поділу не заперечив про що подав відповідну письмову заяву. Обґрунтованість заявлених вимог підтверджується також і зібраними у справі доказами. Так, розглянувши матеріали справи, судом встановлено: З урахуванням даних копій паспортів позивача та відповідача, згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-НО № 325881 від 23.05.1976 року, сторони перебували у законному шлюбі (а.с. 6-9). Згідно копії рішення суду від 01 серпня 2017 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 10). Відповідно до Державного акту серії ДН № 119271 від 05.01.2005 року, свідоцтва про право власності № 32714680 від 27.01.2015 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідачеві, на праві приватної власності належить житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами № 39 по вул. О.Невського в с. Красна Поляна, Великоновосілківського району Донецької області, а також земельна ділянка для обслуговування даного будинку, кадастровий номер 1421283000:03:004:0008, розташована за тією ж адресою (а.с. 11-13). Суд критично оцінює подану відповідачем копю заповіту від 26.05.1977 року, відповідно до якого будинок за адресою: вул. О.Невського, № 35, с. Красна Поляна, Великоновосілківського району Донецької області, 1947 року побудови, залишено [PERSON] [PERSON] [PERSON], оскільки згідно копії технічного паспорта від 05.01.2015 року, спірний будинок та господарсько-побутові будівлі і споруди зніходяться за іншою адресою: вул. О.Невського, № 39, с. Красна Поляна, Великоновосілківського району Донецької області, побудовані в проміжку між 1977 року та 1992 рік, тобто в період перебування сторін справи у зареєстрованому шлюбі. Отже, фактично будинок придбано (збудовано) позивачем в період перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем, що сторонами справи заперечено не було. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до положень ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно вимог ст. 60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що сторони з 1976 року перебували у зареєстрованому шлюбі, шлюб розірвано 01.08.2017 року. Інформації стосовно дітей та інших членів сімї сторонами не надано. З матеріалів справи вбачається, що за час спільного проживання в шлюбі позивачем та відповідачем, в період з 1977 року по 1992 рік, збудовано майно - житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами за адресою: вул. О.Невського, № 39, с. Красна Поляна, Великоновосілківського району Донецької області. Також у власності відповідача перебуває земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. О.Невського, № 39, с. Красна Поляна, Великоновосілківського району Донецької області, площею 0,2500 га, яку згідно державного акту на право власності на земельну ділянку відповідачеві передано Краснополянською сільською радою Великоновосілківського району Донецької області за рішенням від 11.11.2004 року. Відповідно до розяснень, викладених в п. 182 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16.04.2004 року відповідно до положень статей 81,116 ЗК України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частки будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України. Згідно з ч.ч. 1,4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруди, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно з ч.1 ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з вимогами ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, позовні вимоги є доведеними та незапереченими відповідачем, а тому підлягають задоволенню. З огляду на зміст ст. 141,142 ЦПК України, беручи до уваги відповідне клопотання позивача, суд вважає за можливе відшкодувати сплачений судовий збір частково. У відповідності до ст. 55 Конституції України, п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, ст. ст. 60, 70 СК України,

Outcome: approved