Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

19 червня 2013 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані або проживають у квартирі [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири; судові витрати по справі просив покласти на відповідача. В обґрунтування позову, позивач вказав на те, що 08 червня 2005 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №DNHDGK00000043. Відповідно до кредитного договору відповідач отримала кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 35400,00 доларів США строком до 06.06.2025 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, був укладений договір іпотеки №DNHDGK00000043, згідно умов якого, відповідач передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS]. Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. У зв'язку з тим, що відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, виникла заборгованість за кредитом; позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04.03.2013 року зміненим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.05.2013 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNHDGK00000043 від 08.06.2005 року в розмірі 29686,60 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], проте, відповідач, до теперішнього часу квартиру не звільнила, у зв'язку з чим, позивач вимушений звернутись до суду. У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що вимога про добровільне звільнення житлового приміщення, яка повинна бути направлена разом з вимогою, передбаченою ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку», на адресу відповідача не надходила та остання її не отримувала. Крім того, на момент укладання договору іпотеки 08.06.2005 року, у відповідача був малолітній син [PERSON], [INFO], який також зареєстрований у квартирі [ADDRESS], що також унеможливлює виселення відповідача та її сина, тому, просив відмовити в задоволенні позовної заяви. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв'язку з наступним. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Встановлено, що рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04.03.2013 року (а.с.15-16) зміненим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.05.2013 року (а.с.17-19), в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNHDGK00000043 від 08.06.2005 року в розмірі 29686,60 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS]. Зазначене рішення суду набрало законної сили. Крім того, рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04.03.2013 року (а.с.15-16) Публічному акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк», вже було відмовлено у позовних вимогах щодо виселення та зняття з реєстрації мешканців житла, яке є предметом іпотеки. В цій частині, рішення суду - залишено без змін та набрало законної сили. Відповідно до ст.109 ЖК України примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Крім того, частинами 2, 3 ст.40 Закону України «Про іпотеку» регламентується певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення, всі мешканці повинні на письмову згоду іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернено стягнення як на предмет іпотеки передбачено в ч.3 ст.109 ЖК України. Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку». У судовому засіданні встановлено, що вимогу про добровільне звільнення житлового приміщення, яка повинна бути направлена разом з вимогою, передбаченою ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку», відповідач не отримувала, інші докази в матеріалах справи відсутні, як і відсутні докази отримання такого листа відповідачем. Також, відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. При цьому, відповідно до положень ст.40 Закону України «Про іпотеку», яка регулює порядок виселення при позасудовій процедурі звернення стягнення (відповідно до ст.33 вказаного Закону, це звернення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя), та порядок виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки з задоволеними вимогами про виселення, встановлено: перед примусовим виконанням рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки з виселенням (ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку») іпотекодержатель за 30 днів направляє вимогу про добровільне звільнення житла, і тільки якщо такого звільнення приміщення не відбулось, звертається до органів ДВС за примусовим виселенням. Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed