Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

20 грудня 2013 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі позивач, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач-1, [PERSON]П.), [PERSON] (далі відповідач-2, [PERSON]С.) про виселення. Ухвалою суду від 30 жовтня 2017 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів [PERSON] міську раду (далі третя особа). Витребувано у [PERSON] міської ради довідку про наявність на території міста [PERSON] постійного жилого приміщення, яке може бути надано громадянам, які примусово виселені за рішенням суду. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 липня 2008 року між позивачем та відповідачем-1 був укладений кредитний договір №Ф1-08/62647-10 відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 60\~000,00 доларів США. В забезпечення виконання зобовязань за цим договором 10 липня 2008 року між позивачем та відповідачем-1 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку передана належна відповідачу-1 квартира за адресою [ADDRESS]. Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2012 року №2-8021/2011 звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на двохкімнатну квартиру № 95 у будинку № 42, розташовану по пр. Соборності у м. Луцьку, що належить на праві власності [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № Ф1-08/62657-10 від 10 липня 2008 року в сумі 1544131 гривню 09 копійок шляхом проведення прилюдних торгів. Посилаючись на положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», а також статті 109 Житлового кодексу Української РСР, просить суд виселити [PERSON] та [PERSON] із двохкімнатної квартири №95 у будинку №42, яка розташована по проспекту Соборності у місті Луцьку, а також зняти вказаних осіб з реєстраційного обліку в квартирі (а.с.3). Представник позивача у судове засідання свого представника не направив, хоча про дату, час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином поштою. У клопотанні від 18 лютого 2014 року просить суд слухати справу за його відсутності (а.с.37). Представник відповідача-1 в режимі відеоконференції просив суд відмовити у задоволенні позову зокрема з тих підстав, що виселення неможливе у звязку з правовою позицією Верховного суду України від 30 вересня 2015 року №6-1892цс15. Відповідач-2 у заяві від 27 листопада 2017 року просив суд відмовити у задоволенні позову, а справу слухати за його відсутності. Заслухавши пояснення відповідача-1, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 липня 2008 року між позивачем та відповідачем-1 був укладений кредитний договір №Ф1-08/62647-10 відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 60\~000,00 доларів США (а.с.4-6). В забезпечення виконання зобовязань за цим договором 10 липня 2008 року між позивачем та відповідачем-1 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку передана належна відповідачу-1 квартира за адресою [ADDRESS] (а.с.7-9). При цьому як слідує з тексту договору іпотеки, а також підтверджується даними Реєстру прав власності на нерухоме майно, вказана квартира була набута відповідачем-1 на підставі договору купівлі-продажу від 22 серпня 2006 року, тобто до укладення кредитного та іпотечного договорів. З цього слідує, що квартира була придбана не за рахунок отриманого 10 липня 2008 року кредиту. Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2012 року №2-8021/2011 звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на двохкімнатну квартиру № 95 у будинку № 42, розташовану по пр. Соборності у м. Луцьку, що належить на праві власності [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № Ф1-08/62657-10 від 10 липня 2008 року в сумі 1\~544\~131 гривні 09 копійок шляхом проведення прилюдних торгів (а.с.11-12). 28 лютого 2013 року позивач направив обом відповідачам вимоги, в яких вимагав на підставі статті 109 Житлового кодексу УРСР добровільно звільнити квартиру (а.с.13-14). Надаючи правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За положеннями частин першої і третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а в частині третій порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 14 грудня 2016 року №6-1141цс16, яка в силу вимог статті 360-7 ЦПК України повинна враховуватися судом під час прийняття рішення. В розглядуваному випадку, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, спірна квартира за адресою [ADDRESS] була придбана [PERSON] ще у 2006 року, тобто не за рахунок кредитних коштів, які отримані 10 липня 2008 року. Отже виселення позивачем відповідачів з цієї квартири можливе виключно у разі одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Однак позивач, всупереч вимогам статті 109 ЖК УРСР не зазначає в позові, а також не надає доказів наявності іншого постійного жилого приміщення, в яке можуть бути виселені відповідачі. Крім того, суд, для повного, всебічного та обєктивного вирішення справи витребував від [PERSON] міської ради інформацію про наявність на території міста [PERSON] постійного жилого приміщення, яке може бути надано громадянам, які примусово виселені за рішенням суду. Згідно листа виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 14 листопада 2017 року №1.1-8/6989, в житловому фонді [PERSON] міської ради постійне житлове приміщення, яке може бути надано громадянам, які примусово виселені за рішенням суду, відсутнє. Враховуючи викладене, що спірна квартира за адресою [ADDRESS] була придбана [PERSON] не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла та у звязку з відсутністю в матеріалах справи відомостей про наявність іншого постійного жилого приміщення, в яке можуть бути виселені відповідачі, враховуючи, що позивач, Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», не наводить таких відомостей у позові, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог про виселення слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed