Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

19 травня 2014 року до суду звернулася [PERSON] з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] на її користь на утримання сина [PERSON], [INFO], аліментів у розмірі 40% усіх його доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, посилаючись на те, що з грудня 2013 року вона з сином проживає окремо від відповідача у своїх батьків. Батько дитини коштів на утримання сина не надає, хоча має задовільний стан здоров'я, постійне місце роботи та стабільну заробітну плату, а тому має можливість надавати грошові кошти на утримання дитини. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та пояснила, що відповідач не виконує зобов'язання по утриманню сина, у добровільному порядку коштів не виділяє. Вона самостійно утримувати сина не може, бо перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, живе за рахунок батьків та допомоги по догляду за дитиною, а цього недостатньо для належного забезпечення життя та розвитку сина. Відповідач [PERSON] позов визнав частково, згоден сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 30% усіх своїх доходів щомісячно, оскільки стягнення їх у більшому розмірі поставить його у скрутне матеріальне становище. Крім того, зазначив, що і до пред'явлення позивачкою позову про стягнення аліментів надавав і продовжує надавати дитині матеріальну допомогу, надсилаючи позивачці кошти, купуючи сину одяг, продукти харчування, іграшки та інше. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON], відповідача [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити часткового з таких підстав. Судом встановлено, що з 2 червня 2012 року сторони перебувають у шлюбі (а.с. 3). Від цього шлюбу позивачка та відповідач мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 4). Сторони припинили спільне проживання. Дитина проживає разом з матір'ю, що підтверджується довідкою, виданою виконкомом Варвинської селищної ради Чернігівської області (а.с. 6) Відповідач матеріальну допомогу на утримання сина надає добровільно, але не регулярно. Ця обставина суперечить положенням Конвенції про ліквідацію усіх форм дискримінації щодо жінок, яка була ратифікована Україною 24 грудня 1980 року та є чинною на території України, і яка проголошує принцип фактичної рівності обов'язків та прав з утримання та виховання дитини. Домовленості між батьками дитини щодо способу виконання своїх обов'язків по її утриманню не досягнуто. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи ті обставини, що відповідач [PERSON] працездатний, має постійне місце роботи, суд приходить до переконання, що він повинен утримувати свого сина [PERSON]. У відповідності з ч. 3 ст. 181 СК України кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її батька. При визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальний стан відповідача та дитини, їх стан здоров'я, а тому вважає, що розмір аліментів повинен становити 1/3 частку усіх видів заробітної плати (доходів) відповідача щомісячно. Крім того, оскільки позивачі за подання позову про стягнення аліментів звільняються від сплати судового збору, у відповідності зі ст. 88 ЦПК України судовий збір у розмірі 243,6 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі ст. ст. 180-184 СК,

Outcome: partial