Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

20 листопада 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що вона є власником 39/100 часток житлового будинку із господарчими будівлями і спорудами №73 по вулиці Пушкінській в м. Вознесенськ Миколаївської області на підставі договору купівлі продажу від 31.07.2002 р. та рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28.10.2008 року про визнання договору купівлі - продажу дійсним. У вказаній квартирі значаться зареєстрованими: позивач [PERSON] її діти [PERSON], [PERSON], які фактично проживають в будинку та колишній чоловік позивача [PERSON], який фактично у вказаному будинку не проживає з 2012 року. Посилаючись на те, що з 2012 року відповідач не проживає у вказаному будинку та його реєстрація в належному позивачу будинку створює останній перешкоди в користуванні, утриманні та розпорядженні житлом, позивач на підставі норм Цивільного кодексу України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» просив визнати відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним нерухомим майном. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності та підтримання позовних вимог у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до п.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. За таких обставин, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до ст. 11 ЦПК України, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема, судом встановлено, що згідно договору купівлі продажу, укладеного на Вознесенській Універсальній Товарно Сировинній біржі від 31.07.2002 р. за №484 та рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28.10.2008 року про визнання договору купівлі - продажу дійсним позивачу належить 39/100 часток житлового будинку із господарчими будівлями і спорудами №73 по вулиці Пушкінській в м. Вознесенськ Миколаївської області. В зазначеному будинку з 21.02.2006 року зареєстрований відповідач [PERSON] [INFO], що вбачається з адресної довідки, наданої СГІРФО Вознесенського МВ УМВС в Миколаївській області. Проте останній за місцем реєстрації не проживає з 2012 року, що підтверджується довідкою виданою головою вуличного комітету від 15.11.2015 року та актом від 11.12.2015 року про не проживання в житловому будинку. Доказів на спростування наведеного в судовому засіданні не надано. Отже, наслідком зазначених обставин є створення позивачу перешкод у користуванні належною йому будинком. Так, Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася\~ 17\~ липня\~ 1997\~ року\~ відповідно\~\~ до\~ Закону України від 17 липня 1997 року\~ № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції,\~ закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди,\~ відповідно\~ до\~ закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316,\~ 317,\~ 319,\~ 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином наданими позивачем суду доказами доведений факт відсутності відповідача в будинку №73 по вулиці Пушкінській в м. Вознесенськ Миколаївської області понад встановлені ст.405 ЦК України строки. Враховуючи викладене, оскільки судом було встановлено, що в будинку проживає позивач та її діти, особисті речі відповідача відсутні, то суд вважає, що позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, обґрунтовані та підлягають задоволенню з урахуванням положень ст.405 ЦК України.

Outcome: approved