Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

20 листопада 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк (ПАТ КБ) «Приватбанк» звернулося до суду з вищевказаним позовом. Позовна заява мотивована тим, що 25 грудня 2007 року з [PERSON] був укладений кредитний договір № HAYWGK01270054, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти в розмірі 11500 доларів США, а [PERSON] зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та порядку, встановлені кредитним договором для погашення заборгованості за кредитом, що складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. У випадку порушення зобов'язань за кредитним договором відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць. Нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач посилається на те, що банк свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у вищевказаному розмірі, а відповідач зобов'язання за договором належним чином не виконувала, унаслідок чого, станом на 31.07. 2015 року виникла заборгованість в сумі 5156,94 доларів США, яка складається: із заборгованості за кредитом в розмірі 4378,29доларів США; із заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 275,53 доларів США; із заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 120 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в розмірі 126,53 доларів США, а також штрафів відповідно до договору: 11,57 доларів США - фіксована частина та 245,02 доларів США - процентна складова. У зв'язку із чим позивач просив стягнути з [PERSON] зазначену заборгованість за кредитним договором та понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1114,41 грн. Ухвалою судді Чугуївського міського суду Харківської області Панаїд І.В. від 03 грудня 2015 року відкрито провадження у вказаній справі. У запереченнях на позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» відповідач [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів наявності правонаступництва ЗАТ «Приватбанк» за спірним кредитним договором та розміру заборгованості за ним. 12 жовтня 2016 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання зобов'язання за кредитним договором № HAYWGK01270054 від 25.12.2007 року припиненим у зв'язку із належним виконанням, посилаючись на те, що за цим договором нею сплачено 14774,78 доларів США, а розмір та порядок здійснення щомісячних платежів в рахунок повернення позики визначені умовами кредитного договору ( так як між сторонами договору не було укладено графіку повернення кредитних коштів), слід вважати, що зобов'язання нею виконано. 24 січня 2017 року [PERSON] уточнила свій зустрічний позов та просила визнати кредитний договір № HAYWGK01270054 від 25.12.2007 року недійсним в частині абз.2 п.7.1 з дати його укладання та визнати зобов'язання за цим кредитним договором припиненим у зв'язку із належним його виконанням. В обґрунтування доводів позову посилається на те, що нею з банком був укладений споживчій кредит, умови якого в частині розміру комісії, визначеній в сумі 20 доларів США не відповідає вимогам ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», в іншій частині доводи позову не змінювала. Ухвалою судді Чугуївського міського суду Харківської області Панаїд І.В. від 22 лютого 2017 року зустрічний позов [PERSON] прийнято до спільного розгляду з позовом ПАТ КБ «Приватбанк». У зв'язку із закінченням повноважень судді Чугуївського міського суду Харківської області Панаїд І.В. зазначена цивільна справа була передана на повторний автоматизований розподіл відповідно до вимог ст. 11-1 ЦПК України (в ред. 2003 року). Ухвалою судді Чугуївського міського суду Харківської області Карімова І.В. від 27 березня 2017 року зазначена цивільна справа прийнята до провадження та призначена до розгляду в судовому засіданні на 27 квітня 2017 року. 27 квітня 2017 року та 27 грудня 2018 року [PERSON] подала до суду уточнену позовну заяву про визнання кредитного договору № HAYWGK01270054 від 25.12.2007 року недійсним в частині абз.2 п.7.1 з дати його укладання та визнання зобов'язання за цим кредитним договором припиненим у зв'язку із належним його виконанням із посиланням на наявність судової практики з розгляду справ про визнання кредитних договорів недійсними, обґрунтовуючи доводи позову тими ж обставинами, які були викладені нею в позовних заявах від 12 жовтня 2016 року та від 24 січня 2017 року. В запереченнях на зустрічний позов представник ПАТ КБ «Приватбанк» посилається на його безпідставність, зазначаючи, що сторони кредитного договору погодили його положення в тих межах, які сторони бажали викласти у самому договорі, який виконувався [PERSON] протягом тривалого часу. і доказів того, що відповідач не мала можливості прочитати договір перед його укладенням та чітко не усвідомлювала обсяг своїх зобов'язань, до суду не надано. Також не надано відповідачем належних доказів, які б спростували наявність заборгованості за кредитним договором, зазначеного банком у своєму розрахунку, доданому до первісного позову. Із розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник з лютого 2015 року постійно перебуває на про строчці, а тому їй окрім відсотків за порушення зобов'язання нараховується ще й пеня. Також просить застосувати до вимог зустрічного позову наслідки спливу строку позовної давності. У зв'язку з чим просить відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] та задовольнити позовні вимоги ПАТ «Приватбанк». Сторони до суду не з'явилися, повідомлялися про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, у зв'язку із чим суд вважає можливим розглянути справу за їх відсутністю на підставі наданих доказів. Перевіривши та дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходмить до наступних висновків. Судом встановлено, що 25 грудня 2007 року між ЗАТ «Приватбанк», правонаступником прав якого є ПАТ КБ «Приватбанк», був укладений кредитний договір № HAYWGK01270054 на умовах його повернення, строковості, платності. Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 23.12.2007 р. до 24.12.2017 р. включно у вигляді поновлюваної лінії в розмірі 10 000 доларів США на придбання нерухомості, а також 1500 доларів США на оплату страхових платежів у випадках, передбачених п.п.2.1.3,2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати відсотків за дострокове повернення кредиту згідно з п. 3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6. 2 даного договору. Періодом сплати вважати період з 20 по 24 числа кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором ( за випадком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту, здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 158, 85 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Згідно п. 7.1.1. [PERSON] зобов'язалася повернути кредит згідно порядку та в строк, які вказані в п. 7.1. Повне погашення кредиту повинно бути проведено в останній день строку, вказаного в абз.1, п.7.1 даного договору. Для виконання даного договору банк відкриває позичальникові рахунок 29097058019373 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді, іншим платежам (пункт 7.21 договору). Відповідно до п.п. 2.2.2, 2.2.3 договору позичальник зобов'язалася сплатити банку відсотки за користування кредитом відповідно до п.7.1.,2.3.1,2.3.2,2.3.3.,3.1,3.2. даного договору та винагороду згідно п.7.1 та 6.2 договору. Згідно п. 4.1 договору у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту позичальник сплачує банку пеню у розмірі. Який зазначений в п.7.4. договору за ожен день прострочки При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до пені не зараховуються. Сплата пені здійснюється в гривні. Якщо кредит видається в іноземній валюті. Пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Відповідно до п. 7.4 договору при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, але не менше 1 гривні. Пунктом 4.3 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів. Позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 55 від суми позову. Відповідно до додатку №1 до кредитного договору його сторони визначили загальну вартість споживчого кредиту, в забезпечення якого виступає іпотека нерухомості - квартира№9 по вул.. Дружби, буд.7Б, м. Чугуїв ( п. 7.3 договору), річну фіксовану процентну ставку, розмір щомісячного платежу, визначили реальну процентну ставку - 14,66%, розмір щомісячного платежу -158,85 доларів США, суму % та щомісячної комісії -9062,00 грн.(а.с. 10-13 т.1). Укладаючи вищевказаний договір, [PERSON] взяла на себе зобов'язання, передбачені кредитним договором. За змістом положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. У договорі про надання споживчого кредиту зазначається у тому числі детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (набрали чинності 06 червня 2007 року), зобов'язовували банки надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту або в кредитному договорі, або додатку до нього. Спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. [PERSON] на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; умови кредитного договору містять повну інформацію щодо умов кредитування: періоду надання кредиту, розміру процентної ставки, порядку її нарахування, переліку, розміру й бази розрахунку неустойки; періоду внесення платежів, відповідальності за порушення умов договору. За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Однак, заявляючи зустрічний позов про визнання кредитного договору № HAYWGK01270054 від 25.12.2007 року недійсним в частині абз. 2 п.7.1 з дати його укладання та неодноразово уточнюючи цей позов, [PERSON] не зазначила та не довела належними та допустимими доказами в чому є несправедливими положенняабз. 2 п.7.1 вказаного кредитного договору, який містить наступний зміст: «Погашення заборгованості за цим договором ( за випадком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту, здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 158, 85 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії». Також є недоведеними й доводи [PERSON], що нею виконані всі умови кредитного договору щодо сплати заборгованості за тілом кредиту, процентами за його користування та відсутності неустойки за порушення умов договору. Будь яких доказів, передбачених ст.ст.77-80 ЦПК України, [PERSON] на підтвердження її позовних вимог та спростування доводів позову ПАТ КБ «Приватбангк» до суду не надано За таких обставин суд вважає недоведеними позовні вимоги [PERSON] та відмовляє в їх задоволенні. У зв'язку із чим клопотання представника ПАТ КБ «Приватбанк» про застосування до позовних вимог [PERSON] наслідків спливу строку позовної давності ( що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України) не підлягає задоволенню. З наданого ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунку заборгованості [PERSON] за вказаним кредитним договором вбачається, що у зв'язку з неналежним виконанням останньою умов кредитного договору станом на 31.07. 2015 року виникла заборгованість в сумі 5156,94 доларів США, яка складається: із заборгованості за кредитом в розмірі 4378,29доларів США; із заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 275,53 доларів США; із заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 120 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в розмірі 126,53 доларів США, а також штрафів відповідно до договору: 11,57 доларів США - фіксована частина та 245,02 доларів США - процентна складова. Між тимсуд не може в повному обсязі погодитись з наданим розрахунком заборгованості, виходячи з наступного. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Крім того, як зазначив Верховний Суд України 16 листопада 2016 року за результатами розгляду справи № 6-1746цс16 в правовій позиції: «Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язкуз положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо)». Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, саме тому законодавець визначився з посиленим захистом споживачів і закріпив це у відповідних нормах Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема за положеннями абзацу 3 частини 4 статті 11 Закону (в редакції, що діяла на час правовідносин, що виникли між сторонами), кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів»). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року в справі № 6-2071цс16. Відповідно до ч.2 ст.ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним, судом не вимагається. При розгляді зазначеної справи ПАТ КБ «Приватбанк» не надано достовірних доказів про те, що комісія за користування кредитом в розмірі 120 доларів США є послугою банку у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», а не є супутньою послугою, яку банк здійснює на власну користь. З урахуванням наведеного суд вважає, що слід відмовити у задоволенні позову банку в частині стягнення з [PERSON] комісійної винагороди за обслуговування кредиту в розмірі 120 доларів США. З матеріалів справи вбачається, що з лютого 2015 року [PERSON] не сплачує щомісячні платежі за кредитним договором, внаслідок чого банком відповідно до п.п. 4.1, 4.3 договору була нарахована пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в розмірі 126,53 доларів США та штрафи: 11,57 доларів США - фіксована частина та 245,02 доларів США - процентна складова. Досліджуючи питання щодо стягнення з позичальника пені, обчисленої у доларах США, із перерахуванням її у національну валюту України , суд вважає це незаконним виходячи з наступного. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 3 ст. 533 ЦК України). Такий порядок визначено декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Отже, стягнення з позичальника пені, обчисленої у доларах США, із перерахуванням її у національну валюту України законом не передбачено, а отже є неправомірним. Крім того, відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності , а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15). За таких обставин суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» пеню в розмірі 2734,31 грн. та відмовити останньому у задоволенні позову в частині стягнення штрафів. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. При цьому, визначаючи характер грошового зобов'язання, суд визначає стягнення з [PERSON] суми заборгованості за кредитом та процентами саме в іноземній валюті, без визначення на момент ухвалення рішення визначеного за офіційним курсом НБУ еквівалента у національній валюті України, оскільки зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржників, може внести двозначність до розуміння суті обов'язку боржників, який подалі може бути виконаний примусово за участю державного виконавця. Зазначений висновок суду ґрунтується на правовій позиції, викладеній в постанові від 04 липня 2018 року Великої\~Палати Верховного Суду в рамках справи № 761/12665/14-ц, провадження № 14-134цс18 , в якій вказано, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов'язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов'язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов'язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті Україниза офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Зазначені правові висновки суд враховує при ухваленні рішення відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Таким чином суд вважає, що з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитом в розмірі 4653,82 долари США, яка складається: із заборгованості за кредитом в розмірі 4378,29доларів США; із заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 275,53 доларів США, а також пеня в розмірі 2734,31 грн. У задоволенні позову в частині стягнення штрафів та комісії суд відмовляє за вищевикладеними обставинами. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з [PERSON] підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем, пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 1033,03 грн.

Outcome: partial