Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

1. Стислий виклад позиції позивача та третіх осіб, заперечень відповідача. У листопаді 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вище зазначеним позовом до відповідачів, який обґрунтовує тим, що вона є власником однокімнатної квартири за [ADDRESS] придбаної в результаті відкритих електронних торгів (аукціону) з реалізації активу публічного акціонерного товариства «Дельта-банк» на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 10 липня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюк А.В. Право власності на придбану квартиру зареєстроване нею 10.07.2019 року у встановленому законом порядку за номером 32325697, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Проте, вона позбавлена можливості розпоряджатися та користуватися власним майном, позаяк її квартиру безоплатно та всупереч її волі використовують стороні для неї особи, відповідачі у справі. З`ясувавши, що реєстрація місця проживання [PERSON] в квартирі була здійснена 28.07.2015 року, тобто після набрання законної сили судового рішення Хмельницького міськрайонного суду, яке було підставою звернення стягнення на предмет іпотеки /квартиру та припинення права власності подружжя [PERSON] , вона звернулася з заявою про скасування реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] до управління з питань державної реєстрації Хмельницької міської ради. Однак, листом за № 3197 від 18.09.2019 року їй відмовлено у скасуванні реєстрації, оскільки встановити законність підстав місця реєстрації [PERSON] у спірній квартирі неможливо. Управління державної міграційної служби у Хмельницькій області повідомило, що питання реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування. Скасування реєстрації місця проживання фізичної особи до компетенції ДМС не відноситься. Реєстрація місця проживання відповідачів у належній їй квартирі створює її перешкоди у здійсненні права власності. Направлена нею пропозиція відповідачам знятися зх. Реєстрації в добровільному порядку залишилась ними не виконаною. Просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні її майном, шляхом визнання їх такими, що втратили на користування ним. В судовому засідання позивач заявлений позов підтримала, просить його задовольнити із викладених у заяві підстав, оскільки вважає свої права, як власника житла, порушеними та такими, що підлягають захисту відповідно до статті 391 ЦК України порушеними та Конституції України, Крім того, Велика Палата Верховного Суду надала правовий висновок, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Колишні власники втратили право користування квартирою, перейшло до ПАТ «Дельта банк», та як наслідок право користування нею припинилося і у відповідачів, адже таке право користування було похідним від права авансиків колишніх власників квартири. Вона не може надати доказів факту не проживання у квартирі відповідачів та спростувати надані докази проживання у квартирі, але просить зважити на те, що належна їй на праві власності квартира є однокімнатною, а [PERSON] має у власності інше житло, що підтверджується витягом з реєстру речових прав. Відповідачі та їх представник в судове засідання не з`явились, повідомлені про розгляд справи у передбаченому законом порядку, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Поданого позову не визнали, вважають його безпідставним, позаяк вони проживають у вказаній квартирі, та зареєстровані у ній. В підтвердження вказаних обставин посилаються на те, що постійно проживають у вказаній квартирі та користуються нею, що об`єктивно підтверджується актами будинкоуправління. Управління з питань реєстрації відділу реєстрації місця проживання управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради просить розглядати справу за відсутності повноважного представника. 2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 08.11.2019 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 21 лютого 2020 року підготовче провадження закрито та справу призначено до розгляду справу по суті. Подані уточнення позовних вимог направлені суду заявою від 06 квітня 2021 року шляхом вселення її до квартири, виселення відповідачів з квартири та визнання їх такими, що втратили право на житло, зобов`язати не чинити їй як власнику перешкод та надання їй ключів від квартири, судом не прийняті, позаяк підготовче провадження у справі закрито 21 лютого 2021 року. 13.08.2020 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення суду. 3. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Заслухавши доводи позивача, заперечення відповідачів, викладені у поданій заяві, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, проаналізувавши законодавство, що регулює дані правовідносини, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.. Судом достовірно установлено, що позивач, [PERSON] є власником квартири за [ADDRESS] , придбаного на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського районного нотаріального округу Черленюх Л.В., за реєстровим номером 1363. Право власності позивача підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. У належній [PERSON] квартирі на праві власності згідно довідки за № К-03-36185 від 30.06.2020 року, виданої відділом місця проживання управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради, зареєстровані та проживають [PERSON] з 08.11.2007 року та [PERSON] з 28.07.2015 року. Обставини місця проживання відповідачів у квартирі належній позивачеві підтверджуються актами Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління Позивач є власником квартири відповідно до договору купівлі-продажу, а відповідачі залишаються бути зареєстрованим та фактично проживають у вказаній квартирі, що створює перешкоди теперішньому власнику у користуванні власним житлом. 4. Мотивована оцінка аргументів сторін, порушення прав. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд вважає права позивача порушеними, однак в обраний ним спосіб захисту не підлягають. При цьому, суд виходить із того, що відповідачі проживають у спірній квартирі та зареєстровані у ній, що підтверджуються належними та допустимим доказами - актами будинкоуправління. Доказів протилежного позивач не надала, разом з тим, до матеріалів справи не додано доказів, що [PERSON] та [PERSON] не проживають у спірній квартирі або чинять перешкоди позивачу у користуванні цією власністю, а також що позивач зверталась до відповідачів із заявами (вимогами) про звільнення спірного приміщення в зв`язку з тим, що останні в ньому проживають, а також наявності інших визначених законом підстав для визнання їх такими, що втратили право користування квартирою. В ході судового розгляду справи по суті [PERSON] заявила, що таких у неї не має. Факт наявності у відповідача [PERSON] на праві власності однієї другої частини квартири [ADDRESS] не спростовує висновку позивача про не проживання його у спірній квартирі [ADDRESS] . 5. Норми права, які не підлягають застосуванню. Позивач, звертаючись до суду з означеним посилається на задоволення його шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на житло та застосування ст. 405 ЦК України, проте вказана норма матеріального права до правовідносин, що виникли між сторонами застосована бути не може, оскільки регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Насамкінець, матеріалами справи підтверджено, а відповідачем не спростовано, що відповідачі проживають у спірній квартирі та користуються нею. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до вимог статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Позивач [PERSON] , як новий власник, яка придбала житло на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки члени сім`ї попереднього власника, який втратив право власності на житло, відмовляються звільнити його. Позивач вважає, що її конституційні права і свободи як титульного власника майна, оскільки призводить до того, що вони стають декларативними й такими, що позбавлені реального механізму захисту, крім того, покладають на нового власника, який не був пов`язаний з попереднім власником умовами іпотечного договору. У свою чергу власник, який придбав спірну квартиру на прилюдних торгах, не може реалізувати свою правомочність власника, оскільки квартира фактично обтяжена правом на проживання у ній членів сім`ї колишнього власника житла. Отже, порушується справедливий баланс інтересів сторін у справі, оскільки новий власник несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden), який полягає у тому, що він не може в повній мірі використовувати свою власність. Тому позивач вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин вимоги статті 391 ЦК України і захистити її права неволодіючого власника шляхом усунення перешкод у здійснені права власності права користування та розпорядження майном та визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщення. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Велика Палата Верховного Суду вважає, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника. Зважаючи на викладене, немає підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених постановах Верховного Суду. Не підлягає до застосування до вказаних правовідносин правова позиція Великої Палати Верховного Суду у справі за № 447/455/17 від 13.10.2020 року. Однак такий висновок не узгоджується з положенням частини четвертої статті 156 ЖК УРСР, у якій зазначено, що припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє членів сім`ї права користування займаним приміщенням. Насамкінець в контексті заявленого позову позивачем не вірно обрано спосіб захисту порушеного права, тому із наведених підстав позов задоволенню не підлягає. Відповідно до вимог пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову судовий збір покладається на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed