Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

21.01.2015 р. позивач звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області з зазначеним позовом, в якому, посилаючись на ст. ст. 61 ч.4, 1166 ч. 1 Цивільного кодексу України, просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку 23 630, 00 грн. заборгованості за кредитним договором № 387 від 26.10.2006р., яку він вважає матеріальними збитками завданими йому відповідачами. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, надавши пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідач [PERSON] до зали судових засідань не з'явилась, про місце та час судового засідання була повідомлена своєчасно та належним чином, через канцелярію суду подала заяву в якій висловила прохання проводити судовий розгляд справи за її відсутності, та просила суд відмовити в задоволенні позову позивача з підстав пропущення ним строків позовної давності. (а.с.95). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до зали судових засідань не з'явились, про місце та час судового засідання були повідомлені своєчасно та належним чином (а.с. 111, 113-114, ), заяв про відкладення судового засідання або розгляд справи без їх участі не подавали. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, та просила відмовити позивачу у його задоволенні, посилаючись на те, що заборгованість за кредитним договором, яку позивач бажає стягнути з відповідачів не є матеріальними збитками в розумінні ст. 1166 ЦК України, та не підлягає стягненню з наведених позивачем підстав. Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до вироку Чугуївського міського суду Харківської області від 23 січня 2008 року (а.с. 124-163), який набрав законної сили, судом було встановлено, що 23.10.2006 року до [PERSON] звернувся [PERSON], який мав намір укласти кредитний договір з філією Чугуївського відділення № 2834 ВАТ «Ощадбанк» на отримання споживчого кредиту, нібито для придбання побутових товарів а, фактично, в порушення умов кредитного договору, перевести в готівку і використати кредитні грошові кошти на інші цілі. Відповідно до Положення про кредитування фізичних осіб, затвердженого постановою правління ВАТ «Ощадбанк» № 110 2003 р., при укладенні кредитного договору, він повинен був надати документи, які посвідчують його особу, довідку про присвоєння ідентифікаційного номера, рахунок-фактуру на придбання товару, а також довідку про свої доходи за останні три місяці. Однак [PERSON], будучи безробітною особою, не мав можливості укласти кредитний договір на законних підставах, про що він повідомив [PERSON] і попросив її підробити довідку про доходи, на що [PERSON] дала свою згоду. 26.10.2006 р. [PERSON], достовірно знаючи про те, що довідка про доходи на його ім'я є підробленою і відомості, які в ній знаходяться, не відповідають дійсності, звернувся до філії Чугуївського відділення № 2834 ВАТ «Ощадбанк», надавши підроблену довідку про доходи співробітнику кредитного відділу банку [PERSON], яка без перевірки належним чином відомостей, які знаходяться в довідці про доходи, прийняла від нього кредитну заявку і винесла питання про надання споживчого кредиту на засіданні кредитного комітету. 26.10.2006 р. між [PERSON] та філією Чугуївського відділення № 2834 ВАТ «Ощадбанк», було укладено кредитний договір № 387 і надано споживчий кредит на суму 10 000 грн. Вказана сума за розпорядженням бухгалтерії банка була перерахована на розрахунковий рахунок СПДФО [PERSON], а в подальшому отримані в кредит грошові кошти [PERSON], в порушення умов кредитного договору звернув на свою користь. Станом на 25.12.2014 р. заборгованість за кредитним договором [PERSON] № 387 від 26.10.2006 р. складає 23 630,56 (двадцять три тисячі шістсот тридцять гривень) 56 коп. (а.с.6). Згідно ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідальність, передбачена ч. 1 ст. 1166 ЦК України, передбачає прямий зв'язок між виною особи та наслідками, які наступили у результаті неправомірних дій особи. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», при розгляді таких справ, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі або майну громадянина відшкодовується у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, наявності шкоди, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. У ч. 1 ст. 1166 ЦК України міститься пряма вказівка на протиправність поведінки заподіювача шкоди як обов'язкову підставу деліктної відповідальності. Протиправна поведінка в цивільних правовідносинах означає порушення особою вимог правової норми, що полягає в здійсненні заборонених дій, або в утриманні від здійснення наказів правової норми діяти певним чином (бездіяльність). На підставі підробленої довідки про доходи, 26.10. 2006 р. між [PERSON] та філією Чугуївського відділення № 2834 ВАТ «Державний ощадний банк України» був укладений кредитний договір № 387 на суму 10 000 грн. для купівлі комп'ютера, акустичної системи та авто-магнітоли, згідно рахунку-фактури №25 від 25.10.2006 р., який був виписаний ФО-П - [PERSON] ( а.с. 141). Вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 23 січня 2008 року [PERSON] визнано винною у скоєні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 358 КК України, за підроблення документів. Із вироку вбачається, що 23 жовтня 2006 року до [PERSON] звернувся [PERSON]. проханням підробити довідку про його доходи, для подальшого надання до банку для отримання кредиту. Як вбачається з постанови Чугуївського міського суду Харківської області від 26 грудня 2011 р. [PERSON], було звільнено від кримінального покарання в силу акта амністії (Закон України «Про амністію» від 08.07.2011 року).(а.с.120). Крім того, 15.05.2013 р. постановою Чугуївського міського суду Харківської області кримінальну справу за ч. 2 ст. 190 КК України відносно [PERSON] закрито у зв'язку із спливом строків притягнення особи до кримінальної відповідальності. (а.с. 122). Також, постановами Чугуївського міського суду Харківської області від 29.08.2013 р. кримінальні справи за ч. 2 ст. 190 КК України відносно [PERSON] та [PERSON] припинено у зв'язку із спливом строків притягнення особи до кримінальної відповідальності. (а.с. 121, 123). Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження в діях відповідачів повного складу цивільного правопорушення, яке мало б наслідком заподіяння позивачу збитків, що передбачено ст. 1166 ЦК України. Положенням ст. 1190 ЦК України передбачено, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Між тим, судом не встановлено і позивачем не доведено якими спільними діями чи бездіяльністю відповідачів заподіяна майнова шкода позивачу. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання позивача на те, що вина відповідачів у заподіянні шкоди підтверджується тим фактом, що існують постанови суду про закриття кримінальних справ відносно [PERSON], [PERSON] та [PERSON], у зв'язку з закінченням строків давності притягнення осіб до кримінальної відповідальності за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, не є безспірною підставою для задоволення позову. Відносно [PERSON], [PERSON], та [PERSON] вироку за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України немає. Згідно роз'снень, які містяться у абз. 1 п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18. 12. 2009 року «Про судове рішення у цивільних справах», постанова про закриття кримінальної справи у зв'язку з закінченням строків давності має оцінюватись судом в загальному порядку, оскільки вказана постанова не встановлює жодної преюдиції. Таким чином, на думку суду, позивачем під час судового розгляду не було надано достатніх та належних доказів у підтвердження того, що відповідачі спільними діями та маючи єдиний умисел, завдали позивачу матеріальних збитків. В ході судового розгляду встановлено, що кредитний договір, укладений між [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України» за № 387 від 26 жовтня 2006 року не скасований та не визнаний недійсним. За його умовами [PERSON] отримав кредит у розмірі 10 000 грн. і зобов'язався його погасити у встановлені договором строки. Звертаючись з позовом позивач, посилаючись на положення ст. 1166 ЦК України, просив стягнути з відповідачів суму непогашеної [PERSON] заборгованості за кредитним договором у розмірі 23 630, 56, яка складається з: заборгованості за простроченим кредитом - 4 211,02 грн., пені в розмірі - 9 419, 54 грн., та заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі - 10000,00 грн. (а.с.6). Однак, вказана заборгованість за кредитним договором не є матеріальними збитками у розумінні ст. 1166 ЦК України, і не підлягає стягненню з відповідачів з наведених позивачем підстав. При цьому суд зазначає, що позивач не позбавлений можливості звернутися до суду за захистом своїх порушених прав у іншій спосіб. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» необхідно відмовити. Що стосується посилань відповідача [PERSON] на пропуск позивачем строків позовної давності, то суд зазначає, що з урахуванням наявності постанов про закриття кримінальних справ відносно відповідачів від 29.08.203 р.,15.05.2013 року, та враховуючи, що позов позивачем до суду було подано 21 січня 2015 року, то строк позовної давності є не пропущеним.

Outcome: dismissed