Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

20.09.2019 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги обгрунтував тим, що він з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 21.08.2013 року. У шлюбі у них народилася одна дитина: дочка [PERSON] , [INFO] , яка на даний час є малолітньою та проживає з відповідачем. Причиною розірвання шлюбу є те, що в них з відповідачем стали виникати різні непорозуміння, їхні подружні відносини з відповідачем припинилися, крім доньки їх вже нічого не пов`язує. Вони на даний час разом не проживають, примирення між ними є недоцільним. Весь цей час шлюб між ними існує формально. Просив шлюб розірвати, місцем проживання малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , визначити за місцем проживання відповідача. Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився, однак в позовній заяві просив у випадку його неявки в судове засідання, розгляд справи провести без його участі. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилася, однак на адресу суду надіслала заяву, в якій позов визнала та просила справу розглянути в підготовчому судовому засіданні без її участі. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав: Згідно з положеннями п. 3 ч. 2 ст. 18, ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Судом встановлено, що сторони згідно свідоцтва про шлюб, перебувають в зареєстрованому шлюбі з 21.08.2013 року (а.с. 4). У шлюбі у них народилося одна дитина: дочка [PERSON] , [INFO] , яка на даний час є малолітньою, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 5). Сімейне життя у сторін не склалося, у них різні характери та погляди на життя, протягом останніх місяців разом не проживають. Шлюб між сторонами існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення, а тому шлюб слід розірвати. В силу вимог ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи те, що відповідач просила після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище, суд вважає, що після розірвання шлюбу їй слід залишити шлюбне прізвище « [PERSON] ». Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Враховуючи те, що позивач просив місцем проживання малолітньої дитини доньки [PERSON] , [INFO] , визначити місце проживання її матері - відповідача по справі, а відповідач повністю визнала позовні вимоги, суд, вважає, що місцем проживання малолітнього доньки [PERSON] , [INFO] , слід визначити місце проживання її матері. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки таке становище має місце по даній справі, суд вважає встановленими обставини, викладені позивачем в позовній заяві на обгрунтування своїх вимог. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За встановлених судом обставин, позов слід задовольнити. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за позовною вимогою майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (що у 2019 році становить 768 грн. 40 коп.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При такому вирішенні позову, враховуючи те, що позивачем при подачі позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 768 грн., тобто недоплачено 0 грн. 40 коп. судового збору, відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, суд вважає, що позивачу слід повернути 50 відсотків судового збору з державного бюджету, сплаченого ним при поданні позову, з врахуванням недоплаченої суму, а саме в розмірі 383,80 грн., а решту понесених судових витрат по сплаті судового збору в сумі 384,20 грн. (квитанція № 0.0.1471773913.1 від 20.09.2019 року, а.с. 1) слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі ст.ст. 110, 112, 113 СК України,

Outcome: approved