Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

20.01.2021 року з Голосіївського районного суду м.Києва надійшла вищезазначена цивільна справа, направлена за підсудністю до Воловецького районного суду Закарпатської області. Позовні вимоги мотивовано тим, що 11.08.2019 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , було укладено договір позики, який сторони оформили розпискою в порядку, передбаченому ст. 1047 ЦК України. За договором позики відповідач [PERSON] отримав у власність від позивача грошові кошти в сумі 75 000,00 гривень, що підтверджується оригіналом розписки, яка знаходиться у позивача [PERSON] . Факт отримання відповідачем коштів засвідчується його підписом у даній розписці. За досягнутою домовленістю відповідач зобов`язався повернути кошти позивачці до 11 серпня 2020 року, що також зазначено у розписці. Так, на виконання даного договору, в часткове погашення боргу [PERSON] повернув [PERSON] грошові кошти в сумі 24 500,00 гривень. Таким чином, сума боргу, яка залишилася і яку відповідач повинен був повернути позивачці до 11.08.2020 р. складає 50 500,00 гривень. До теперішнього часу відповідач свої зобовязання належним чином не виконав, зазначену в розписці суму в передбачені даною розпискою строки не повернув, від будь-яких зустрічей та перемовин щодо виконання договору позики відмовляється. З метою повернення своїх коштів, 31.07.2020 р. позивачкою за місцем реєстрації відповідача була направлена письмова претензія про повернення боргу в повному обсязі, згідно розписки від 11.08.2019 р., однак лист повернувся позивачці у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Через що, позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. Також, на підставі положень ст. 1048 ЦК України позивач посилається на те, що має право на одержання від відповідача процентів за користування грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ за період з 12.08.2019 р. по 11.08.2020 р., а також в зв`язку з несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання, згідно положення ст. 625 ЦК України - 3% річних від суми простроченого зобов`язання за період 12.08.2020 р. по 08.10.2020 р. За наведених обставин, просить стягнути із відповідача [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу за договором позики у розмірі 50500,00 гривень, проценти від суми позики в розмірі 8633,18 гривень, три проценти річних у розмірі 240,08 гривень, а також судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 840,80 гривень та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 гривень. Ухвалою Воловецького районного суду Закарпатської області від 08.02.2021 р., відкрито провадження в даній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, у позовній заяві просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі з підстав викладених в такій. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлений, про причину неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а відтак про відмову в задоволенні позову виходячи з наступних підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини. Підставою позову у цій справі є невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення позивачу коштів. Як зазначає представник позивача у позовній заяві, 11.08.2019 р. між [PERSON] та [PERSON] , було укладено договір позики, який було оформлено розпискою, згідно якої відповідач має повернути позивачу запозичені кошти. На підтвердження позовних вимог про стягнення коштів за договором позики стороною позивача надано копію розписки від 11.08.2019 р., в якій вказано, що відповідач [PERSON] зобов`язується повернути [PERSON] грошові кошти в сумі 75 000,00 гривень протягом одного року. Як вказує сторона позивача, на виконання даного договору, в часткове погашення боргу [PERSON] повернув [PERSON] грошові кошти в сумі 24 500,00 гривень, таким чином, сума боргу, яка залишилася і яку відповідач повинен був повернути позивачці до 11.08.2020 р. складає 50 500,00 гривень. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (статті 1047 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно з статтями 509, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 06 квітня 2020 року у справі №464/5314/17 (провадження № 61-10789св18). Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналізуючи зміст копії розписки від 11.08.2019 р., суд виходить з того, що вона не містить даних, підтверджень про отримання відповідачем від позивача грошових коштів в борг і передачу позивачем [PERSON] грошових коштів відповідачу [PERSON] , а також дати такої передачі. Крім того, зі змісту даної розписки неможливо встановити, що зобов`язання повернути грошові кошти позивачці виникли у відповідача саме з договору позики. Разом з тим, надана позивачем на підтвердження укладення договору позики копія розписки, яка досліджена судом, не може бути підтвердженням укладення між сторонами договору позики, оскільки з її змісту відсутня фіксація факту передачі відповідачу грошових коштів від позивача [PERSON] , в якості позики із зобов`язанням відповідача [PERSON] їх повернення, оскільки відомості у розписці на підтвердження того, що [PERSON] отримав фактично кошти взагалі відсутні. Згідно копії розписки від 11.08.2019 р., [PERSON] лише зобов`язався повернути гроші в розмірі 75 000,00 гривень [PERSON] , а не повернути отриману у борг суму коштів. Сам лише факт наявності оригіналу розписки у позивача не може безумовно свідчити про існування договору позики між нею та відповідачем. Таким чином, з огляду на те, що розписка може підтверджувати факт укладення договору позики, однак лише в тому випадку, коли в ній вказані умови договору, відомості про передачу у власність другій стороні (позичальникові) грошових коштів або інших речей, які визначені родовими ознаками, зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у визначені строки та у визначеному порядку, надана ж позивачем розписка, не підтверджує в розумінні положень ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України існування укладеного у письмовій формі між сторонами саме договору позики. У відповідності до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази, беручи до уваги норми чинного законодавства, які регулюють даний вид правовідносин, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми боргу за договором позики від 11.08.2019 р. не підлягають задоволенню в зв`язку з недоведеністю факту отримання відповідачем таких коштів в борг. Оскільки вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за користування коштами, а також 3% річних є похідними від вирішення спору щодо стягнення безпосередньо суми заборгованості за договором позики, і враховуючи, що судом не встановлено підстав для задоволення таких вимог, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення процентів від суми позики в розмірі 8633,18 гривень, 3% річних у розмірі 240,08 гривень, також не підлягають задоволенню. Враховуючи зазначене, позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. У порядку ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з огляду на повну відмову у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи (судовий збір, витрати на професійну правничу допомогу) покладаються на позивача.

Outcome: dismissed