Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

20 березня 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свій позов мотивує тим, що вона є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. У вказаному будинку окрім неї, сина, невістки з дитиною, зареєстрована також колишня дружина сина, [PERSON], та двоє неповнолітніх дітей, [PERSON] та [PERSON] В лютому 2010 року, після припинення шлюбних відносин з її сином, відповідачка разом з дітьми виїхала із зазначеного жилого приміщення в інше будинковолодіння, забравши всі свої речі. Оскільки реєстрація відповідача та дітей в спірному будинку перешкоджає їй розпоряджатися ним, просила усунути перешкоди в користуванні належним їй житловим приміщенням, визнавши [PERSON], [PERSON] та [PERSON], такими, що втратили право користування цим житлом. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, не заперечувала щодо постановлення заочного рішення по справі. В судове засідання відповідач не з'явилася, хоча була повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи. В судовому засідання представник третьої особи - органу опіки та піклування Любомльської РДА, Сацюк О.П., позовні вимоги визнала частково, заперечувала проти визнання неповнолітніх дітей, [PERSON] та [PERSON], такими, що втратили право користування житловим приміщенням. За погодженням з позивачем суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач являється власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], на підставі договору дарування від 01 жовтня 2009 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.5). Згідно зі ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до довідки, виданої Римачівською сільською радою Любомльського району Волинської області від 02 березня 2015 року, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з свідоцтва про розірвання шлюбу, 12 лютого 2010 року шлюб між сином позивача та [PERSON] було розірвано. У лютому 2010 року відповідачка разом з неповнолітніми дітьми добровільно виїхала із зазначеного жилого приміщення в інше будинковолодіння, забравши всі свої речі, що підтверджується вищезазначеною довідкою. Відповідачка хоч і зареєстрована в спірному будинку, однак про житло не турбується, витрат по його утриманню не несе, що створює позивачці перешкоди у здійсненні нею права власності в повній мірі та на власний розсуд, пов'язані із додатковими витратами на утримання будинку. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 71 ЖК України встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. За вказаних обставин, оскільки судом встановлено, що відповідач з неповнолітніми дітьми, добровільно покинула будинок у якому зареєстрована, ніяких перешкод в проживанні у ньому їй ніхто не чинив, і з лютого 2012 року не проживає в будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], який належить позивачу, то в силу ст. 405 ЦК України, вбачаються підстави для визнання їх такими, що втратили право на користування цим житлом, а тому позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача понесені судові витрати.

Outcome: approved