Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

20 січня 2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] , в якому просить суд: - визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначила, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . В цій квартирі зареєстровані позивач та її син [PERSON] , [INFO] . У 2002 році її син виїхав до Росії, з того часу він працює та постійно проживає в Росії, до України повертатися не планує. У квартирі позивач проживає одна, сама сплачує комунальні платежі, які нараховуються згідно з чисельністю зареєстрованих осіб, тому змушена сплачувати і за відповідача. Проте це досить тяжко для позивача, з огляду на її невелику пенсію. Як пояснила позивач, вона не чинить перешкод в користування зазначеною квартирою відповідачу. Він добровільно виїхав в іншу країну, має інше місце проживання і спірним жилим приміщенням не користується понад одного року, а саме з 2002 року без поважних причин, особистих речей відповідача в квартирі немає. При цьому, як зазначила позивач, факт реєстрації відповідача у вказаній квартирі порушує право позивача на вільне розпорядження і користування вказаною квартирою, бо зокрема, позбавляє її можливості продати квартиру. Тому, позивач, вважаючи, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тривалою понад одного року, а саме з 2002 року, без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, звернулась до суду з позовом. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 11.03.2021 року було відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. У судове засідання, призначене на 08.04.2021 року, відповідач не з`явився, проте до початку судового засідання надав до суду нотаріально посвідчену письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив про те, що визнає позовні вимоги у повному обсязі та просив суд задовольнити їх повністю та визнати його особою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] (а.с. 21-24). Суд на підставі ст.ст. 211, 223 ЦПК України, прийняв визнання відповідачем позову в підготовчому засіданні та розглянув справу за відсутності відповідача. Під час розгляду справи судом були заслухані пояснення представника позивача, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи. 08.04.2021 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є власником квартири [ADDRESS] , яка належить їй на праві приватної власності. Це підтверджується копіями свідоцтва про право власності на житло від 14.08.1997 року, договору купівлі-продажу від 18.06.2019 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.5-9). Позивач [PERSON] , [INFO] (співвласниця) та відповідач [PERSON] (син співвласника) зареєстровані в квартирі [ADDRESS] . Це підтверджується копіями паспорта громадянина України позивача та довідки № 3689 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (а.с.11-12). За відомостями з нотаріально посвідченої довіреності від 03.03.2021 року м. Москва, Російська Федерація, з перекладом з російської мови на українську мову, відповідач [PERSON] , [INFO] , зазначив, що з 2002 року він за власною ініціативою не проживає в квартирі [ADDRESS] , не має наміру коли-небудь користуватися вказаною квартирою та вважає позовні вимоги законними і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі (а.с.21-24). Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321, ст. 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до пунктів 3, 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналіз викладених вище норм вказує, що, зокрема, власник житлового приміщення або будинку має право, у тому числі власник житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушено право та з яких підстав. Тобто при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності, а підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09.12.2020 року, справа № 209/2642/18, яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України береться судом до уваги. Також суд бере до уваги те, що відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. У ході судового розгляду справи було встановлено, що відповідач зареєстрований в квартирі, що є приватною власністю позивача, проте не проживає в ній з 2002 року, тобто понад встановлені законом строки, втративши інтерес до користування вказаною квартирою. При цьому суд враховує те, що відповідач постійно проживає в іншій країні, не має наміру продовжувати користуватися вказаною квартирою, визнав позовні вимоги у повному обсязі. Так, у відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною ч. 3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до змісту пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно зі ст. 1, ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI, судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Суд зазначає, що порядок повернення судового збору регламентований, зокрема ст. 7 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI та Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787. Відповідно до ч. 3, ч. 5 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. Відповідно до п. 5, п. 10 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 року за № 650/24182, повернення судового збору (крім помилково зарахованого) здійснюється за судовим рішенням, яке набрало законної сили. Заява та подання або копія судового рішення, засвідчена належним чином, подається до відповідного органу Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, визнаються відповідачем, визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, у зв`язку з чим, суд вважає можливим прийняти визнання відповідачем позову, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі. З приводу розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. З урахуванням положень ч. 1 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України, а також того, що позов [PERSON] задоволений повністю, відповідач визнав позов повністю до початку розгляду справи по суті, суд доходить висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 454,00 грн, тобто 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем під час подання позову, а інші 50 відсотків - підлягають поверненню позивачу з Державного бюджету України, тобто сплачена позивачем частина судового збору у розмірі 454,00 грн. Суд додатково зазначає, що документ на переказ, який підтверджує зарахування судового збору до Державного бюджету України міститься в матеріалах цивільної справи № 203/255/21, а саме: квитанція № 0.0.1983444625.1 від 19.01.2021 року на суму 908,00 грн (а.с.4). При цьому суд зазначає, що одержувачем коштів, відповідно до вказаного дубліката квитанції, є Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, тому воно і виступає органом, який має здійснити повернення сплаченого позивачем судового збору. З огляду на викладене вище, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача частину судового збору у розмірі - 454,00 грн, а іншу частину у розмірі 454,00 грн - повернути позивачу з Державного бюджету України.

Outcome: approved