Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-06 00:00:00

20.04.2016 року позивач ПАТ «АльфаБанк» звернувся до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з вищевказаним позовом, в ході розгляду справи зменшив позовні вимоги, обґрунтовуючи позов наступним. 17.09.2007 року між Банком та [PERSON] було укладено рамкову угоду та договір про надання траншу, за умовами якого [PERSON] було надано кредитні кошти в сумі 2000000 доларів США (далі кредит). В забезпечення кредитних зобов'язань [PERSON] передав в іпотеку Банку нерухоме майно - нежиле приміщення (адміністративно-житлово-торгівельний комплекс), розташований за адресою: [ADDRESS], про що укладено відповідний договір іпотеки. В зв'язку невиконанням [PERSON] кредитних зобов'язань, 14.07.2010 року приватним нотаріусом Київського МНО [PERSON] було вчинено виконавчий напис № 4190 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Виконавчий напис було пред'явлено на виконання, 03.08.2010 року відкрито виконавче провадження ВП № 20602906. Актом опису та арешту майна боржника від 14.06.2013 року було проведено опис та накладено арешт на належне боржнику нерухоме майно, яке було передано на електронні торги. Електронні торги не відбулись в зв'язку з відсутністю допущених учасників торгів. Згідно ст. 49 ЗУ «Про іпотеку», іпотекодержателем ПАТ «Альфа-Банк» було виявлено бажання придбати предмет іпотеки за початковою ціною в рахунок часткового погашення заборгованості за виконавчим документом. 19.05.2015 року ПАТ «Альфа-Банк» отримало акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки. 14.08.2015 року приватний нотаріус Сумського МНО Шокола Н.В. видав свідоцтво про право власності ПАТ «Альфа-Банк» на зазначене вище нерухоме майно. Позивач вказує, що 04.11.2015 року Банк направив на адресу відповідачів вимоги про виселення з нежилого приміщення за адресою: [ADDRESS], одна вказані вимоги отримані відповідачами не були та були повернуті Банку за закінченням строку зберігання. Відповідач [PERSON] отримав повідомлення про звільнення приміщення 09.09.2016 року, про що сам розписався. Також позивач вказує, що оскільки право власності [PERSON] на вказане приміщення припинено, то і члени його сім'ї: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] втратили право користування цим приміщенням. Позивач зазначає, що відповідачі незаконно займають приміщення, яке належить Банку на праві власності. Посилаючись на норми ст.ст. 316, 317, 319, 321, 383, 386, 391, 572, 575 ЦК України, ч.1 ст.33, ст.ст. 39,40 ЗУ «Про іпотеку», ч.3 ст.109 ЖК України, п.43 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, просить: - виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з нежилого приміщення (адміністративно-житлово-торгівельного комплексу), що є місцем їх проживання, розташованого за адресою: [ADDRESS], із зняттям їх з реєстраційного обліку за цією адресою; - усунути перешкоди в користуванні нежилим приміщенням (адміністративно-житлово-торгівельного комплексом), розташованим за адресою: [ADDRESS] шляхом зобов'язання [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] надати ПАТ «Альфа-Банк» безперешкодний доступ до вказаного об'єкту нерухомості; - скасувати реєстрацію місця проживання [PERSON], [PERSON], які зареєстровані за адресою: [ADDRESS], та зобов'язати Зарічний районний відділ у м. суми Управління Державної міграційної служби у Сумській області зняти з місця реєстрації [PERSON], [PERSON] за вказаною адресою (а.с. 4-10, 149-151). В судовому засіданні представник позивача ПАТ «АльфаБанк» [PERSON] позов підтримав у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судові засідання не з'явились, повідомлялись судом про час та місце розгляду справи належним чином в порядку ч. 5 ст. 74 ЦПК України, за зареєстрованим у встановленому порядку місцем їх проживання (а.с. 75-78). Будь-яких заяв, заперечень, пояснень від відповідачів не надходило. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення правд ставника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволення, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва від 14.08.2015 року, виданого приватним нотаріусом Сумського МНО Шокола Н.В., на підставі акта № 20602906/2 державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 19 травня 2015 року, який посвідчив, що Публічному акціонерному товариству «Альфа-Банк» належить на праві власності майно, що складається з нежилого приміщення (адміністративно-житлово-торгівельного комплексу), загальною площею 1530,0 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS]; на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Сумської міської ради 16.11.2006 року, загальною вартістю 5232600 грн., оскільки майно не реалізоване/торги не відбулися і стягувач Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» виявив бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Сумської міської ради 16.11.2006 року (а.с.11). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що власником об'єкта нерухомості: нежитлове приміщення (адміністративно-житлово-торгівельний комплекс), загальною площею 1530,0 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», форма власності приватна, розмір частки 1 (ціла), дата державної реєстрації 14.08.2015 року (а.с.12). В матеріалах справи мається копія технічного паспорту на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] (а.с. 90-118). Як вбачаться з листа ПАТ «Альфа-банк» від 09.09.2015 року, на адресу в тому числі і [PERSON], ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до [PERSON] з пропозицією у строк до 15.09.2015 року звернутися особисто або письмово до ПАТ «Альфа-Банк» з питання оформлення подальшого права користування зазначеними нежитловими приміщеннями. В іншому випадку, Банк вимагав звільнити приміщення у строк до 16.09.2015 року від особистого майна (а.с.14). З копії даного листа вбачається, що на ньому мається підпис [PERSON] про отримання ним даного повідомлення 09.09.2015 року (а.с.14). З матеріалів справи вбачається, що 04.11.2015 року ПАТ «Альфа-Банк» направив письмові вимоги про виселення з приміщення в порядку ч. 3 ст. 109 ЖК України [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.15-24), рекомендованим відправленням з повідомленням про вручення (а.с.25-28), однак зазначені вимоги повернулись без врученням адресатам, за закінченням строку зберігання (а.с. 29-33). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] у грудні 2015 року звертався до суду з позовом до приватного нотаріуса Шокола Н.В., тертя особа: ПА «Альфп-банк» про визнання недійсним свідоцтва про право власності ПАТ «Альфа-Банк» на нежиле приміщення (адміністративно-житлово-торгівельного комплекс) за адресою: [ADDRESS] (а.с.34-39). Однак, рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12.02.2016 року в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено, дане рішення не оскаржувалось і набрало законної сили (а.с.215) Таким чином, на даний час свідоцтво про право власності ПАТ «Альфа-Банк» на нежиле приміщення (адміністративно-житлово-торгівельного комплекс) за адресою: [ADDRESS] - є дійсним. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В національному законодавстві принцип непорушності права приватної власності закріплено у ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд приймає до уваги доводи представника позивача, що колишній власник вказаного приміщення та члени його сім'ї створюють перешкоди новому власнику приміщення ПАТ «Альфа-Банк» у користуванні приміщенням, оскільки приміщення є закритим, і представники ПАТ «Альфа-банк» не мають вільного доступу до вказаного приміщення. Дані доводи позивача не спростовані відповідачами. За вказаних обставин, суд вважає необхідним задовольнити позов в цій частині та зобов'язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні нежилим приміщенням (адміністративно-житлово-торгівельним комплексом), розташованим за адресою: [ADDRESS] шляхом надання ПАТ «Альфа-Банк» безперешкодного доступу до вказаного об'єкту нерухомості. Стосовно вимоги ПАТ «Альфа-Банк» про виселення відповідачів з нежилого приміщення, скасування реєстрації їх місця проживання та зобов'язання відділ УДМС зняти відповідачів з місця реєстрації, судом встановлено наступне. Як вбачається з довідок про реєстрацію місця проживання особи, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані лише два відповідачі: [PERSON], та [PERSON] (а.с.75, 77). В той же час встановлено, що відповідач [PERSON] не зареєстрована в м. Суми (знята з реєстрації смт. Недригайлів) (а.с.740; відповідач [PERSON] не зареєстрована в м. Суми (знята з реєстрації: [ADDRESS] (а.с.76); відповідач [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] (а.с.78). Вимоги позивача про виселення відповідачів з нежилого приміщення, з посиланням на ст. 33 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України - суд вважає необґрунтованими. Так, відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятий за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.1 і 2 ч. 1 ст. 355 цього Кодексу, є обов'язковими ля всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно висновків Верховного Суду України щодо застосування статті 109 ЖК УРСР та положень Закону України «Про іпотеку», викладених у постанові від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15), постанові від 24 червня 2015 року (справа № 6-447цс15), постанові від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-1484цс15), за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. З позові сам позивач зазначає, що станом на час укладення договору кредиту та іпотечного договору 17.09.2007 року зазначений предмет іпотеки: нежиле приміщення (адміністративно-житлово-торгівельного комплекс) за адресою: [ADDRESS] належав на праві власності іпотекодавцю [PERSON], зокрема на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Сумської міської ради 16.11.2006 року. Таким чином вбачається, що нежиле приміщення (адміністративно-житлово-торгівельного комплекс) за адресою: [ADDRESS] було придбане раніше, ніж укладався кредитний договір, тобто не за рахунок отриманих кредитних коштів. На час вирішення спору в даному приміщенні за адресою: [ADDRESS] зареєстровані лише два відповідачі: [PERSON] та [PERSON] (а.с.75, 77). Чи дійсно фактично проживають вказані особи за адресою їх реєстрації, а також чи проживають у приміщенні за вказаною адресою інші відповідачі, які там не зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та колишній власник [PERSON] - судом достеменно не встановлено, оскільки жодних доказів цьому ні позивачем, ні відповідачами не надано. 04.11.2015 року ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до відповідачів з письмовими вимогами про виселення з приміщення, що є предметом іпотеки, які не були отримані відповідачами (а.с. 15-33). Тобто, враховуючи викладене, в даному випадку відсутні передбачені законом підстав для виселення мешканців із зазначеного приміщення без надання їм іншого постійного житла, а тому позовні вимоги в частині виселення відповідачів та зняття їх з реєстрації - задоволенню на підлягає. В задоволенні позовної вимоги про скасування реєстрації за місцем проживання та зобов'язання Зарічного відділу державної міграційної служби в Сумській області зняти відповідачів з місця реєстрації - суд вважає необхідним відмовити, оскільки позов до вказаної юридичної особи у встановленому законом порядку не пред'являвся, суд не може зобов'язати третю особу вчинити будь-які дії. Крім того, на даний час реєстрацію та зняття фізичних осіб з реєстрації за місцем проживання здійснюють центри надання адміністративних послуг при місцевих радах, а не органи державної міграційної служби. Відповідно до ч. 88 ЦПК України, в зв'язку з частковим задоволенням позову, суд, пропорційно до розміру задоволених вимог, вважає необхідним стягнути на користь позивача з відповідачів в дольовому порядку в рівних частках судовий збір в розмірі 1378 грн.

Outcome: partial