Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

21.05.2021 року [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, який обгрунтувала тим, що: між нею та Міжгірською селищною Радою Закарпатської області 23 жовтня 2015 року було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 350 метрів квадратних (0,035 га) і яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір у встановленому порядку посвідчений приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області Гримут О.І. 23 жовтня 2015 року та зареєстрований у реєстрі за № 718. Вказана земельна ділянка відповідно до пункту 1.2 Договору купівлі - продажу була позивачці продана для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування. Кадастровий номер земельної ділянки 2122455100:01:027:0157 23.10.2015 року було видано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Індексний номер витягу 46236003. Витяг сформовано державним реєстратором приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу Гримут О.І.. У витягу позивачка зазначаюся, як одноосібний власник вищевказаної земельної ділянки за вказаним кадастровим номером 2122455100:01:027:0157 Разом з тим, коли позивачка у 2020 році вирішила подарувати вказану земельну ділянку своїм дітям, виявилося, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за даним кадастровим номером земельної ділянки міститься потрійна інформація: про позивачку, як про власника земельної ділянки (дата реєстрації 23.10.2015 року), одночасно позивачка зареєстрована і як орендар цієї ж земельної ділянки з датою реєстрації цього речового права 13.03.2015 року. Також право власності на цю земельну ділянку зареєстроване за Міжгірською селищною радою, як комунальна форма власності з датою реєстрації цього права 30.12.2014 року Таким чином, Державний реєстр стосовно земельної ділянки (кадастровий номер 2122455100:01:027:0157) одночасно містить відомості про позивачку, як про власника земельної ділянки; Міжгірської селищної ради, як власника земельної ділянки і про позивачку, як орендаря цієї ж земельної ділянки. З чого випливає, що після укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.10. 2015 року, тобто зміни власника земельної ділянки, приватним нотаріусом і державним реєстратором з Державного реєстру не були виключені раніше внесені відомості про Міжгірську селищну Раду як попереднього власника та відомості про позивача, як орендаря земельної ділянки. У зв`язку з тим, що нотаріус Гримут О.І., яка вчиняла нотаріальні дії по договору купівлі-продажу земельної ділянки та проводила державну реєстрацію речового права на даний час вже померла, позивач звернулася з письмовою заявою до Міністерства юстиції України, яке у свою чергу переадресувала подану позивачем заяву на розгляд до Південно-Західного Міжрегіонального управління юстиції (м.Івано-Франківськ). Листом Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м.Івано-Франківськ) від 09.11.2020 року № С-610/12-36/327 позивачу було роз`яснено про необхідність звернення за вирішенням спірного питання до суду. Таким чином вирішити даний спір у позасудовому порядку не видалось можливим, що і змушує позивачку звернутися з цією заявою до суду. Згідно ухвали Міжгірського районного суду Закарпатської області від 28.05.2021 розгляд справи за позовом [PERSON] ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 18.06.2021р. Міжгірська селищна рада надала лист у якому зазначено, що з позовом згідні, не заперечують щодо задоволення такого, окрім стягнення судових витрат. Суд у разі визнання позову відповідачем на підставі ст.206 ч.4 ЦПК України приймає рішення про задоволення позову. Перевіривши, що визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, що вимога позивача ґрунтується на законі і відповідає вимогам ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України, підтверджується належними доказами в справі, то суд вважає, що є підстава для задоволення позову. У відповідності до ст.142 ч.1 ЦПК України суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно ст.7 ч.3 Закону України «Про судовий збір» у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У відповідності до ст.142 ч.1 ЦПК України суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно ст.7 ч.3 Закону України «Про судовий збір» у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved