Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

21 березня 2018 року позивач звернувся до суду із позовом про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити належну нотаріальну дію або належний нотаріальний акт. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є спадкоємцем за законом після смерті своєї дружини [PERSON], яка померла 25.04.2017р. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з частини житлового будинку № 10 по туп. Веселий в м. Мерефа Харківського району, Харківської області, грошових вкладів в банківських установах та корпоративних прав власника на Колективне підприємство Мале торгівельне підприємство «Стимул», як єдиного майнового комплексу у розмірі 87,72% частки у статутному капіталі. Спадщину позивач прийняв повністю, він отримав у нотаріуса Свідоцтва про право на спадщину за законом на частину житлового будинку та на банківські вклади. Позивач 25.01.2018р. звернувся до відповідача із заявою про видачу Свідоцтва на корпоративні права власника частки у статутному капіталі підприємства, в якій просив її зареєструвати в книзі обліку та реєстрації спадкових справ або видати йому [PERSON] про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відповідачем заява про видачу Свідоцтва про право на спадщину з доданими до неї документами, була прийнята та зареєстрована, однак Свідоцтво про право на спадщину видане не було, і при цьому йому не було видано і [PERSON] про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відповідачем було надіслано на адресу позивача листи про розяснення, що позивач вважає порушенням вимог ст. 49 Закону України «Про нотаріат». Також, позивач зазначає, що його права спадкоємця також порушені відповідачем, оскільки ним подано усі необхідні документи для оформлення спадкових прав на корпоративні права, однак відповідач безпідставно не видає йому Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті дружини та [PERSON] про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у звязку з чим він змушений звернутися з цим позовом до суду. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 26 березня 2018 року провадження по справі відкрито, призначено підготовче судове засідання на 10 травня 2018 року о 09 год. 00 хв. Відповідачем - Приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що проти задоволення позовних вимог відповідач заперечує, оскільки позивачем отримано Свідоцтво про право на спадщину за законом на частку у статутному капіталі підприємства у розмірі 66% від статутного капіталу. 11.12.2017р. позивач звернувся до нотаріуса із заявою про внесення змін до цього Свідоцтва в частині збільшення його розміру з 66% до 87,72% статутного капіталу. Про звернення позивача було повідомлено інших засновників товариства, які заперечували проти зміни розміру частки. [PERSON] про відмову у вчиненні нотаріальної дії була видана позивачу, він її не оскаржував, тому відповідач вдруге таку постанову не виносила, про що був проінформований позивач. Позивачем [PERSON] була подано до суду відповідь на відзив, в якій він зазначив, що видане 01.12.2017р. Свідоцтво про право на спадщину за законом на частку у статутному капіталі, яке не відповідає поданим ним документам та з численними помилками, внести зміни до нього відповідач відмовилась. Представником позивача [PERSON] подано заяву про слухання справи за їхньої відсутності. Відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив позивача, в яких нотаріус зазначає, що Свідоцтво про право на спадщину було видано 01.12.2017р. відповідно до наявних в матеріалах спадкової справи документах, без порушень закону. Помилки не допускались. Також подано заяву про слухання справи за її відсутності. Суд, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне. 25 квітня 2017 року померла [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про смерть останньої серії 1-ВЛ № 590513. 01 грудня 2017 року за заявою позивача приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] було заведено спадкову справу № 62/2017 після смерті [PERSON], про що свідчить копія Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 01.12.2017р. [PERSON]\~була засновником\~Колективного підприємстваМале торгівельне підприємство «Стимул», розмір внеску до статутного фонду становив 5000,00грн. Іншим засновником МТП «Стимул» є [PERSON] з внеском до статутного капіталу у розмірі 700,00 грн., що підтверджується статутом підприємства та Витягом з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань станом на 25.04.2017р. Відповідно до п. 6 засновницького договору у разі смерті одного з учасників право на його частку переходить до спадкоємців. 25 січня 2018 року та 20 лютого 2018 року позивач звертався до відповідача із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом на частку у статутному капіталі МТП «Стимул» у розмірі 87,72% частки статутного капіталу або [PERSON] про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Листами від 25 січня 2018 року № 32/02-14, від 22 лютого 2018 року № 81/02-14 приватним нотаріусом [PERSON] повідомлено позивача, про те, що 29 грудня 2017 року йому було видано [PERSON] про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яку він має право оскаржити. Статтею 1216 Цивільного кодексу України (далі - Кодекс) встановлено, то спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 Кодексу). Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат». Статтею 1 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обовязок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Обовязок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачений ч. 3 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», де встановлено заборону безпідставної відмови в її вчиненні. Як випливає з п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії можуть встановлюватися тільки цим Законом. Перелік підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій не є вичерпним. Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта. Можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. В [PERSON] Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» зазначено, що за наявності умов, передбачених ст. 49 Закону України «Про нотаріат», на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства. Згідно з п. 3 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ч. 4 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» відмова у вчиненні нотаріальної дії за загальним правилом здійснюється в усній формі, а у випадку наявності вимоги особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, - виноситься відповідна постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «[PERSON] проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 05 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 09 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та [PERSON] (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. \~ \~ \~ \~Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обовязок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільного права є відновлення становища, яке існувало до порушення та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі\~ст.\~ст.\~76,\~77,\~78-79\~ЦПК України\~доказами є\~будь-які\~дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення по\~справі. Належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від N 2 від 31 січня 1992 року «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», задовольняючи скаргу на відмову у вчиненні нотаріальної дії, суд в резолютивній частині рішення зазначає про скасування постанови (іншого відповідного акта) про це (з наведенням дати і органу, що її прийняв) і яку нотаріальну дію та хто повинен вчинити. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки нотаріусом повинно бути прийнято вмотивоване рішення та визначений законом документ за кожним зверненням громадянина. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України та стягує з відповідача.

Outcome: approved