Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

20.11.2014 року позивач звернулась до Голосіївського районного суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, зареєстрованого 11.06.2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області за актовим записом №906 і стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO]. Подружнє життя з відповідачем не склалось, участі у вихованні дитини він не бере, матеріально не підтримує, хоча має задовільний стан здоров'я, зареєстрований як фізична-особа підприємець та має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини, інших дітей не має і стягнень за виконавчими документами не проводиться. Дохід, який отримує позивач недостатньо для забезпечення належного виховання та розвитку неповнолітньої дитини. Вказані обставини й змусили позивача звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу і стягнення аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 гривень щомісячно, починаючи з дня подачі позову до досягнення сином повноліття. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні і стягнення аліментів у розмірі, визначеним позивачем з підстав, викладених в цивільному позові /а.с.2-4/. Відповідач та його представник, під час розгляду справи беззаперечно визнавши обов'язок [PERSON], як батька по утриманню неповнолітньої дитини, категорично заперечував проти задоволення заявлених позовних вимог щодо стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, мотивуючи наявністю постійного місця роботи та стабільного заробітку, на підтвердження чого надав довідку про дохід. Відповідач просив врахувати наявність на його утриманні пенсійного віку батьків. Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача, повно та всебічно з'ясував обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, розглянув надані ними докази, які мають юридичне значення, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. У відповідності до вимог ст.ст.10,11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що 11.06.2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області за актовим записом №906 зареєстровано шлюб між сторонами(а.с.5). Від шлюбу позивач і відповідач мають повнолітнього сина [PERSON], [INFO]. (а.с.6). Згідно ст.105 ч.3 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Враховуючи особливий характер сімейних відносин, зважаючи на норми ст. ст. 111, 112 СК України, так як фактично шлюбні відносини між подружжям припинені, суд вважає примирення сторін неможливим. Оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї є неможливим і суперечить інтересам позивача, позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. На час розгляду справи домовленості між батьками з приводу участі відповідача в утриманні дитини - не досягнуто, а отже аліменти підлягають стягненню в судовому порядку в силу ст.181 Сімейного Кодексу України. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04.03.2006 року, відповідач - [PERSON] є батьком повнолітньої дитини - [PERSON], [INFO] /а.с.6/. В силу статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сімейним кодексом України гарантовано відповідно до ст.141, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо утримання та виховання дітей. Правовідносини між сторонами випливають із аліментних зобов'язань батьків щодо утримання дітей і врегульовані нормами глави 15 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 180 СК України та роз'яснень, що надані у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1-3 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той з них хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утримані зокрема і в грошовій формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідачем під час розгляду справи було надано на розгляд суду довідку про заробітну плату від 26.01.2015 року, за якою [PERSON] працює на посаді заступника головного бухгалтера Київського національного університету технологій та дизайну з окладом у сумі 2947 грн 000к. /а.с.51/. Факт наявності на утриманні відповідача пенсійного віку батьків, з огляду на пенсійне забезпечення останніх державою, не може бути визнано судом, як підставу для звільнення від обов'язку щодо утримання та виховання неповнолітньої дитини. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову /ч.1 ст.191 СК України/. При визначенні розміру аліментів, судом враховується стан здоров'я та матеріальне становище дитини, майновий стан відповідача та його стан здоров'я, відсутність у нього інших дітей та непрацездатних членів сім'ї, родичів, яких він зобов'язаний утримувати. Позивачем ані під час пред'явлення цивільного позову, ані під час розгляду справи, не було надано на розгляд суду належних та допустимих доказів в обґрунтування саме заявленого розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача. За цих, безпосередньо встановлених у суді обставин, відповідно до конституційного принципу верховенства права, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що саме відповідач на даний час неналежно виконує обов'язки по утриманню неповнолітнього сина, зваживши на його матеріальні та духовні потреби, враховуючи стан здоров'я дитини та відповідача по справі, матеріальний стан останнього, який свідчить про можливість в наданні матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини, за умов відсутності інших обставин, що мають істотне значення, суд вважає за необхідне та справедливе, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, відповідно до вимог ст.183 СК України, присудити стягнення з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в частці від заробітку /доходу/ батька дитини в розмірі 1/3 щомісячно, починаючи з 20.11.2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Ця норма закону є безспірною під час виконання судового рішення про стягнення аліментів та передбаченою чинним законодавством України, через що не підлягає доведенню чи встановленню. Отже, право повнолітньої дитини на утримання діє протягом її навчання до 23 років. В разі припинення навчання раніше досягнення цього віку, дитина втрачає право на утримання. Враховуючи те, що позивач за подання позову, відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути дані витрати з відповідача по справі на користь держави.

Outcome: partial