Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-20 00:00:00

20.03.2019 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява від [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , посилаючись на те, що у зазначеній квартирі відповідачі не проживають з листопада 2015 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на підставі ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 07.06.2018 року він є власником вищевказаної квартири. Разом з позивачем в квартирі зареєстровані - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . З 21.03.2018 року шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано. Відповідачі фактично не проживають за місцем реєстрації з листопада 2015 року без наявності для цього поважних причин, комунальні платежі не сплачують, їх особисті речі в квартирі відсутні, проте не бажають добровільно знятися з реєстраційного обліку. Разом з тим, реєстрація відповідачів в даній квартирі створює незручності власнику житла щодо користування та розпорядження своєю власністю (оформлення субсидії). Зазначені обставини стали підставою для звернення з даним позовом до суду. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. від 08.05.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі за вказаним позовом. На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 23.12.2020 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.01.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. 06.01.2021 року матеріали справи передано судді Саламатіну О.В. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 11.01.2021 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав. Представниця третьої особи в судовому засіданні просила винести рішення на розсуд суду, вказувала, що враховуючи наявність у відповідачки власного житла - квартири [ADDRESS] , та те що дитина - [PERSON] проживає разом з нею, тому у разі зняття з реєстрації за адресою: квартира [ADDRESS] , та з подальшою реєстрацією в квартирі [ADDRESS] , права дитини [PERSON] порушені не будуть. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, судом, відповідно до ч.11ст. 128 ЦПК України, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення. Про причину неявки суду не повідомили. Дослідивши позовну заяву та додані до неї документи, вислухавши пояснення учасників процесу, встановлено наступне. Позивачу [PERSON] , на підставі мирової угоди, яка була укладена з відповідачкою [PERSON] 07.06.2018 року та затвереджена ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 07.06.2021 року у справі №490/10070/17 належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.12.2018 року за реєстраційним номером 164599648101, та номеру запису про право власності: 29539911. В даній квартирі зареєстровані відповідачі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , проте, за місцем реєстрації останні не проживають з 2015 року. Добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажають. Відповідачці [PERSON] , на підставі мирової угоди, яка була укладена з позивачем [PERSON] та затвереджена ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 07.06.2021 року у справі №490/10070/17 належить квартира [ADDRESS] . Відповідно до акту від 18.02.2019 року про непроживання осіб за місцем реєстрації засвідчено, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] фактично не проживають по [ADDRESS] починаючи з листопада 2015 року по теперішній час. В той же час реєстрація відповідачів у вказаній квартирі створює позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні своїм майном. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Відповідно до ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характера права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При цьому, як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ці підстави передбачені у статтях 71, 72 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України. В той же час згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Суд оцінив вимоги позивача [PERSON] про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції. Суд вважає, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами було досягнуто згоди - укладена мирова угода, щодо належності квартири [ADDRESS] , саме позивачу. Судом вказана домовленість була перевірена на відповідність вимогам чинного законодавства та ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 07.06.2021 року у справі №490/10070/17 вказана мирова угода була затверджена. Також, відповідачі не проживають в цій квартирі 3 2015 року,тобто понад один рік. При цьому, відповідачі мають постійне житло - квартиру [ADDRESS] . Також судом враховано що між сторонами відсутній спір щодо проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] , який проживає разом з матір`ю, таким чином, житлові права як відповідачів так і неповнолітнього сина забезпечені належним чином та у разі задоволення позову, порушені не будуть. Разом із тим, суд встановив, що права позивача, як власника житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Таким чином, у даній справі, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідачів, у яких припинилися правові підстави користування чужим майном, та які, забезпечені іншим житловим приміщенням, що ними не спростовано. За такого, враховуючи встановлені обставини, небажання відповідачів знятися з реєстраційного обліку, наслідком чого є створення ними позивачу незручностей та перешкод у користуванні та розпорядженні майном, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved