Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

21.07.2015 року позивач звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 12.06.2013 року в сумі 216 742 грн. 56 коп. Свої вимоги обґрунтовув тим, що 12 червня 2013 року між ним та відповідачем у простій письмовій формі укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідач отримав 135 000 грн. грошових коштів в строк до 01.07.2014 року. Вказаний договір позики був безвідсотковий, усі умови позики були погоджені сторонами та викладені в договорі, який сторони підписали добровільно. Посилаючись на те, що відповідач не виконав свої зобовязання за договором позики, просив стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 212 603 грн. 79 коп., обчислений з врахуванням індексу інфляції за період з 01.07.2014 по 30.06.2015 року, та 4138 грн. 77 коп. - три відсотка річних за порушення виконання грошового зобов»язання, що передбачено ч.2 ст.625 ЦК України. Також просив судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні представник позивача уточнив позовні вимоги до їх зменшення та просив суд стягнути суму боргу у загальному розмірі 216 642 грн. 69 коп. з врахуванням зменшення суми 3% річних за період з 01.07.2014 року по 30.06.2015 року, що складає 364 дні, а не 373 дні, про що зазначено в розрахунку, а тому сума 3% річних становить 4038 грн. 90 коп. Відповідач позовні вимоги не визнав та не заперечуючи факту отримання грошей від позивача у розмірі 135 000 грн., пояснив, що вказані гроші він отримав за використання позивачем його земельної ділянки, яка надана для спільного обробітку, ніякого договору позики та видаткових касових ордерів на отримання готівки з каси він не підписував. У задоволенні позову просив відмовити. Заслухав пояснення сторін, дослідив письмові докази, суд вважає, що позов є обгрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню . До такого висновку суд прийшов на підставі наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За положеннями ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За вимогами ст. ст. 57, 58, 59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Ст. 60 ЦПК України закріплює за кожною стороною обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається та які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Так, судом встановлено, що між сторонами 12 червня 2013 року у простій письмовій формі було укладено договір безвідсоткової позики. Зазначений договір підписано обома сторонами. Вказану обставину відповідач належними та допустимими доказами не спростував. За зазначеним договором позики позивач зобов'язався надати відповідачу позику в сумі 135 000 грн. , а відповідач зобов'язався повернути позику через 7 місяців з моменту її повного надання. Відповідно до п.5.1 Договору, позичальник зобов»язаний повернути позику позикодавцю в строк до 01.07.2014 року. На виконання зазначеного договору позики позивач видав відповідачу грошові кошти у чотири етапи: -12.06.2013 року за видатковим касовим ордером №561 в сумі 50 000 грн. - 29.07.2013 року за видатковим касовим ордером №698 в сумі 50 000 грн. -11.09.2013 року за видатковим касовим ордером №949 в сумі 20 000 грн. -16.11.2013 року за видатковим касовим ордером №1353 в сумі 15 000 грн. Тобто всього позивачем відповідачу було передано 135 000 грн., що не оспорював і відповідач. Встановив вказані обставини, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли договірні відносини щодо позики, які регулюються ст. ст.1046-1053 ЦК України. Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором ( ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Верховний Суд України в постанові від 18.09.13 р. № 6-63цс/13 вказав на те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передавання грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. При розгляді справи №6-113цс14 від 01.10.2014 року Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов'язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. Стаття 625 ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Як вбачається з наданого позивачем договору позики, при його укладенні між сторонами не було домовленості про одержання процентів за користування грошовими коштами. А тому, встановив, що мало місце порушення грошового зобов»язання зі сторони [PERSON], настають правові наслідки, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, який відповідач належними та допустимими доказами не спростував, позивачем були заявлені вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми за період з 01.07.2014 по 30.06.2015 року. Відповідно до даного розрахунку розмір боргу з врахуванням індексу інфляції ( індекс інфляції взято з офіційного сайту Державної служби статистики України) становлять 212 603 грн. 79 коп. Що стосується розміру 3% річних, нарахованих на суму боргу за договором позики за вказаний період, що становить 364 дні, а не 373 дні, про що зазначено в розрахунку, сума складає 4 038 грн. 90 коп., про що зазначив і представник позивача у судовому засіданні. Таким чином, загальний борг відповідно до договору позики становить 216 642 грн. 69 коп., що складається з суми боргу обчислений з врахуванням індексу інфляції за період з 01.07.2014 року по 30.06.2015 року у розмірі 212 603 грн. 79 коп. та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 4 038 грн. 90 коп. Суд не приймає до уваги твердження відповідача про підставу надання вказаних коштів відповідно до договору спільного вирощування від 18 червня 2013 року, так як це не стосується предмета спору та сторони визнали, що між ними існують ще і інші договірні відносини. У відповідності до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача судові витрати, понесені позивачем пропорційно до задоволеної суми позову.

Outcome: approved