Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

21 серпня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Білопільської районної державної адміністрації Сумської області, Бобрицької сільської ради Білопільського району Сумської області, яка у подальшому за клопотанням позивача судом була замінена на належного відповідача Миколаївську селищну раду, про визнання права власності на земельну частку (пай). Свої вимоги позивач мотивує тим, що у період з 01 вересня 1994 року по 01 січня 1996 року працював інженером будівельником у КСП «Бобрицьке». У грудні 1995 року у вказаному колективному сільськогосподарському підприємстві розпочався процес розпаювання. Він був включений до списків членів КСП, які мають право на отримання майнового та земельного сертифікатів, проте у подальшому його протиправно позбавили цього права, про що дізнався у липні 2017 року при зверненні до Білопільської РДА з приводу оформлення права власності на земельну ділянку. Посилаючись на викладене вище, [PERSON] просить визнати за ним право власності на земельну частку (пай), розміром 4,58 умовних кадастрових гектари, розташовану на території Бобрицької сільської ради Білопільського району Сумської області. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] уточнили позовні вимоги, просили визнати за позивачем право на отримання у власність земельної частки (паю) розміром 4,66 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) із земель резерву або запасу Миколаївської селищної ради Білопільського району Сумської області. Представник відповідача - Білопільської районної державної адміністрації Сумської області [PERSON] на початку судового розгляду справи проти позову [PERSON] заперечував та просив застосувати до заявлених ним вимог строк позовної давності. Але у подальшому позов визнав з огляду на те, що позивач був включений до списку громадян членів КСП «Бобрицьке» Білопільського району Сумської області, який є додатком до державного акту на право колективної власності на землю, у звязку з чим його право на земельну частку (пай) не оспорюється. Представник відповідача - Миколаївської селищної ради Білопільського району Сумської області [PERSON] позов не визнав, та просив застосувати до заявлених [PERSON] позовних вимог строк позовної давності. Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Сумській області у судове засідання не зявився, надіслав заяву про розгляд справи в його відсутність та письмове заперечення проти позову, в якому зазначив, що управління не вирішує питання виділення земель за сертифікатом, а тому не може залучатись до участі у справі в якості третьої особи. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації за межами населених пунктів. Земельна частка (пай) є умовною часткою земель, розмір яких визначений в умовних кадастрових гектарах. Місцезнаходження та межі такої земельної частки (паю) не визначені. Вона не є земельною ділянкою та не відноситься до обєктів нерухомого майна, речові права на яку підлягають державній реєстрації у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Вказує, що при неможливості надати особі, включеній до списку осіб, які є членами колективного сільськогосподарського підприємства, земельна частка (пай) має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність (а. с. 59-62). Заслухавши позивача [PERSON], його представника [PERSON], представників відповідачів - Білопільської РДА [PERSON] та Миколаївської селищної ради [PERSON], повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступних висновків. Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). У відповідності з ч. 2 ст. 14 Конституції України, ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Судом встановлено, що на підставі рішення правління КСП «Бобрицьке» від 01 серпня 1994 року [PERSON] була надана робота інженера будівельника у вказаному колективному сільськогосподарському підприємстві. Того ж дня, рішенням загальних зборів позивача прийнято в члени КСП «Бобрицьке» Білопільського району Сумської області, а рішенням загальних зборів від 01 січня 1996 року останнього звільнено з роботи та членів колгоспу за власним бажанням (а. с. 8). З протоколу №1 звітних зборів уповноважених членів КСП «Бобрицьке» від 19 грудня 1995 року вбачається, що на порядку денному вирішувалося питання затвердження списків членів підприємства, які мали право на майновий та земельний пай, а також реорганізація КСП в акціонерно пайове товариство закритого типу. На цих зборах позивача було обрано членом ревізійної комісії акціонерно пайового товариства (а. с. 10-13). Відповідно до наявної у матеріалах справи копії державного акту на право колективної власності на землю серії СМ №00004, виданого 15 травня 1995 року Бобрицькою сільською радою народних депутатів Білопільського району Сумської області на підставі рішення цієї ж ради від 17 лютого 1995 року, зареєстрованого в книзі записів Державних актів на право колективної власності на землю за №4, Колективному сільськогосподарському підприємству «Бобрицьке» передано в колективну власність 2816,1 га землі в межах згідно з планом для сільськогосподарського використання (а. с. 27-28). Позивач [PERSON] був включений до списку громадян-членів Колективного сільськогосподарського підприємства «Бобрицьке» Білопільського району, який є додатком до вищевказаного державного акту, під номером 571 (а. с. 65-79). Згідно з інформацією відділу у Білопільському районі Головного управління Держгеокадастру в Сумської області відомості про видачу позивачу сертифіката на право на земельну частку (пай) у землях колишнього КСП «Бобрицьке» відсутні (а. с 190). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на території Бобрицької сільської ради є землі запасу та резервного фонду. На площу 220,2152 га ріллі укладено договори оренди земельних ділянок з ПСП «Слобожанщина Агро». Нормативно-грошова оцінка земельної частки (паю) на території Бобрицької сільської ради Білопільського району Сумської області станом на 01 січня 2017 року становить 96 448 грн. Розмір земельної частки (паю) у землях колишнього КСП «Бобрицьке» становить 4,66 умовних кадастрових гектара (а. с. 26, 154). Пунктами 1 та 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно з положеннями ч. ч. 9, 10 ст. 5 Земельного кодексу України 1990 року кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Частинами 6, 7 ст. 6 ЗК України 1990 року передбачено, що при обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації. Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі. Частина друга статті 23 ЗК України 1990 року визначала, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Аналіз викладених вище норм законодавства свідчить про те, що право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному сільськогосподарському підприємству, членом якого є особа. Крім того, слід враховувати, що строк позовної давності для вимог про визнання права на майно учасника спільної власності обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися, що її право на це майно оспорюється. Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», зокрема, передбачено, що право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Суд вважає доведеним той факт, що на момент видачі КСП «Бобрицьке» державного акту на право колективної власності на землю від 15 травня 1995 року у [PERSON], як члена вказаного колективного сільськогосподарського підприємства, виникло право на земельну частку (пай). Разом з цим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, позовна давність за вимогами про визнання права на земельну частку (пай) повинна обчислюватися з моменту початку паювання, а саме з часу виготовлення державного акта на право колективної власності на землю, тобто з 15 травня 1995 року. Суд вважає безпідставними доводи [PERSON] та його представника [PERSON] щодо обчислення строку позовної давності з липня 2017 року, з посиланням на те, що про порушення свого права позивач дізнався після отримання у Білопільській РДА копії протоколу звітних зборів уповноважених членів КСП «Бобрицьке» від 19 грудня 1995 року з наступних підстав. Так, зі змісту вказаного протоколу вбачається, що позивач був присутнім на засіданні звітних зборів уповноважених членів КСП «Бобрицьке», де вирішувалося питання щодо затвердження списків членів підприємства, які мають право на земельний та майновий пай. Крім того, у судовому засіданні останній вказав, що про наявність у нього права на земельну частку (пай) він знав та вважав, що в будь-який момент може його оформити, а тому до 2017 року не займався цим питанням. За таких обставин суду не доведено належними і допустимими доказами те, що [PERSON] не знав та не міг знати про порушення свого права. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] має право на земельну частку ( пай ), але пропустив трирічний строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем у справі, та не надав доказів на підтвердження поважності причин пропуску процесуального строку на звернення до суду. Разом із цим, суд зазначає, що позивач звернувся до суду з позовом майнового характеру, сплативши при цьому судовий збір у сумі 640 грн. Відповідно до п. п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі одного відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Як вбачається з матеріалів справи, нормативна грошова оцінка земельної частки (паю) на території Бобрицької сільської ради, визнання права на отримання якої у власність просить [PERSON], становить 96 448 грн. та є ціною позову, а тому 1% від її вартості становить 964 грн. 48 коп. Таким чином, виходячи з ціни позову та суми сплаченого судового збору, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з позивача на користь держави необхідно достягнути недоплачений судовий збір у сумі 324 грн. 48 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved