Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-21 00:00:00

1 Стислий виклад позиції позивача та відповідача. Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутого майна. У своєму позові позивач зазначив, що 20 лютого 2013 року між ним, як покупцем, та [PERSON] , як провадцем, в простій письмовій формі укладений попередній договір, відповідно до умов якого сторони зобов`язались в термін до 20 березня 2013 року укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: 1/2 частку магазину-бару, сезонного майданчику та денної автостоянки, розташованих за адресою: [ADDRESS] , яка належали продавцю [PERSON] . Ціна договору становить 200000 грн. Попередній договір було підписано сторонами 20 лютого 2013 року та грошові кошти у сумі 200 000 грн. в повному обсязі передані покупцем продавцю в момент підписання цього договору у присутності свідків. На підтвердження дійсності намірів продавця [PERSON] передати своє право власності на предмет договору [PERSON] , продавець надав нотаріально посвідчену 12 лютого 2013 року довіреність, якою строком на три роки уповноважив [PERSON] представляти його інтереси з питань продажу будь-якій особі або дарування [PERSON] належної йому на праві власності 1/2 частки магазину-бару, сезонного майданчику та денної автостоянки, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Однак, відповідач умови попереднього договору не виконав, у зв`язку з чим 26 жовтня 2018 року він звернувся до [PERSON] з письмовою вимогою про повернення сплачених ним на виконання умов попереднього договору від 20 лютого 2013 року грошових коштів - 200000 грн. Проте, станом на момент звернення із позовом до суду, відповідачем не виконано зобов`язання щодо укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, а гроші, отримані ним також повернені не були. Просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти в сумі 200000 грн., проценти за користування грошима в розмірі 184008 грн., всього 384000 грн., а також судові витрати. Представник відповідача [PERSON] надав суду відзив на позов, де зазначив, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки останній дізнався про порушення своїх прав 20.03.2013 року - в останній день, передбачений попереднім договором від 20 лютого 2013 року для укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна - 1/2 частку магазину-бару, сезонного майданчику та денної автостоянки, розташованих за адресою: [ADDRESS] , а з вимогою про повернення грошових коштів звернувся до відповідача 26 жовтня 2018 року, тобто зі спливом встановленого законом трирічного терміну для звернення до суду. Крім того, зазначив, що позивач помилково просить застосувати до виниклих правовідносин положення ЦК України щодо безпідставно набутого майна. Просив суд застосувати до позовної заяви строк позовної давності та відмовити у задоволенні такої заяви в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позовних вимог заперечував, просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 2. Заяви, клопотання учасників справи 17 травня 2019 року представником відповідача наданий суду відзив на позов. 3.Процесуальні дії суду 27 березня 2019 року ухвалою суду відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання. 05 серпня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 05 серпня 2019 року ухвалою суду забезпечено позов. 4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин В судовому засіданні встановлено, що 20 лютого 2013 року між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, укладений попередній договір, відповідно до умов якого сторони зобов`язуються у термін до 20 березня 2013 року укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: 1/2 частки магазину-бару, сезонного майданчику та денної автостоянки, розташованих за адресою: [ADDRESS] (а. с. 11). Вказане майно належить відповідачу [PERSON] на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 14 квітня 2011 року та підтверджується витягом про державну реєстрацію прав, виданим ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» 29 липня 2011 року (а. с. 10). 12 лютого 2013 року довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Прожуган М.А., [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти свої інтереси з питань продажу будь-якій особі, або дарування [PERSON] , [INFO] , належної йому на праві власності 1/2 частки в праві власності на магазин-бар, сезонний майданчик та денну автостоянку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а. с. 12). Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 27 жовтня 2014 року право власності на належну [PERSON] 1/2 частку магазину-бару, сезонного майданчику та денної автостоянки було визнане за [PERSON] , 28 березня 2017 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 27 жовтня 2014 року було скасоване і, відповідно, 1/2 частка спірного майна повернулась у власність [PERSON] 26 жовтня 2018 року позивач [PERSON] направив [PERSON] вимогу про повернення у семиденний термін грошових коштів у розмірі 200000 грн., отриманих при укладенні попереднього договору від 20 лютого 2013 року (а. с. 16). Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та предметом позову є стягнення безпідставно набутого майна. Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з цивільних правовідносин та обраний спосіб захисту - стягнення грошових коштів. 5. Оцінка суду Вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши докази по справі, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Ч. 1 ст. 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони -ного зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України - договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно абз. 3 ч. 1 ст. 635 ЦК України - попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України - недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. З урахуванням вищевикладеного попередній договір від 20 лютого 2013 року повинен був бути нотаріально посвідчений сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Таким чином, сторонами під час укладання попереднього договору від 20 лютого 2013 року, на підставі якого позивачем і передавалися кошти в розмірі 200000 грн., не були додержані вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, що доводить його нікчемність, яка прямо передбачена законом. За вимогами ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`зана повернути потерпілому це майно. Це положення застосовується до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Так як відповідачем отримано грошові кошти за попереднім договором, який є нікчемний, то суд визнає отриману грошову суму у розмірі 200000 грн. як безпідставно отриману. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг трирічного строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, а за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину такий перебіг починається від дня, коли почалося його виконання. У своєму позові та у поясненнях позивач вказує, що строк позовної давності ним не пропущений, посилаючись на те, що попередній договір укладений між сторонами щодо укладення саме договору купівлі-продажу, при цьому дата повернення грошових коштів в договорі від 20 лютого 2013 року не зазначена. Тому, у відповідності до положень ч. 2 ст. 530 ЦК України, він, як кредитор, має право вимагати виконання зобов`язання у будь-який час. Тому, направивши відповідачу претензію 26 жовтня 2018 року про повернення грошових коштів в семиденний строк та не отримавши відповіді, у суд звернувся у встановлений законом трирічний строк. Крім того, 12 лютого 2013 року відповідачем видана довіреність, якою він уповноважив [PERSON] представляти свої інтереси з питань продажу будь-якій особі, або дарування [PERSON] належної йому на праві власності 1/2 частки в праві власності нерухоме майно, визначене попереднім договором, строк дії якої становить 3 роки. Вказана дія вчинена відповідачем на підтвердження дійсності своїх намірів щодо продажу такого майна. Так, коли з`ясувалося, що в передбачений попереднім договором термін договір купівлі-продажу належної відповідачу частки укласти не вдасться, [PERSON] звернувся до [PERSON] з проханням повернути йому передані за умовами попереднього договору грошові кошти в сумі 200 000 грн., на що отримав відповідь відповідача про те, що він не відмовляється від виконанні умов попереднього договору, тобто від свого обов`язку відступити своє право власності на 1/2 частку магазину-бару, сезонного майданчику та денної автостоянки мені, запорукою чого є дійсна довіреність від 12 лютого 2013 року, якою можна скористатися, і яку він відміняти не буде, а рішення суду, яким право власності на предмет договору було визнане за [PERSON] буде обов`язково скасоване, так як воно не законне і ніяких грошей він від [PERSON] не отримував. Таким чином, з поведінки відповідача вбачалося, що він не відмовляється від свого обов`язку передати право власності на предмет договору, при цьому він визнавав цей обов`язок не лише усно, але також шляхом вчинення конкретних дій, а саме: продовжував утримувати в себе грошові кошти, які отримав, як покупець, та, крім того, залишав діючою довіреність, яку мав можливість скасувати в будь-який час. Позивач виходить з того, що вказані дії відповідача відповідно до ч.1 ст.265 ЦК України були підставою переривання перебігу позовної давності. Позивач вважає, що в даному випадку, строк позовної давності почав спливати з моменту закінчення строку дії довіреності від 12 лютого 2013 року, яка видавалася строком на три роки і закінчила свою дію 12 лютого 2016 року. Оскільки позов поданий 11 лютого 2019 року, то трирічний строк позовної давності, на думку [PERSON] , пропущений не був. Положення глави 83 ЦК України (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави) застосовується також до вимог про повернення виконаного за недійсним договором. Згідно з ч. 3 ст. 261 ЦПК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Суд не погоджується із доводами позивача щодо звернення до суду у межах строку позовної давності, оскільки між сторонами 20 лютого 2013 року було укладено нікчемний правочин, визнання якого недійсним згідно вимог норм ч. 2 ст. 215 ЦК України судом не вимагається, а перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання, тому, звернувшись до суду 12 лютого 2019 року, позивач пропустив трирічний строк позовної давності, перебіг якої почався з дня його виконання, тобто з 20 лютого 2013 року. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Оскільки строк позовної давності пропущений, яку відповідач просив суд застосувати, тому у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутого майна слід відмовити. При цьому суд зазначає, що не має підстав вважати такий строк пропущеним з поважних причин: перебіг такого строку почався з 20 лютого 2013 року, при цьому умови попереднього договору не виконувались протягом об`єктивно значного проміжку часу, а із позовом до суду [PERSON] звернувся лише в 2019 році; доводи про наявність довіреності відповідача на ім`я [PERSON] як гарантії виконання умов попереднього договору також суд не прйимає до уваги, тому як вищевказана особа не є стороною договору. Ст.ст.76, 80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Ст.81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed