Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

21 березня 2019 року [PERSON] звернулась до Рівненського міського суду з позовом до Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за затримку розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що 08 лютого 2019 року рішенням Рівненського міського суду по справі №569/10533/18, визнано незаконним та скасовано наказ № 10-к від 21.05.2018 «Про звільнення [PERSON] » та поновлено її на посаді головного спеціаліста з кредитно-договірних та фінансово - економічних питань Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі. Пояснює, що 06.03.2019р. у присутності державного виконавця та адвоката її було ознайомлено з наказом про поновлення на роботі з 06.03.2019р. Також, в цей день вона була ознайомлена з попередженням від 05.03.2019р. №78 про те, що посада головного спеціаліста з кредитно договірних та фінансово-економічних питань скорочена і немає можливості запропонувати іншу посаду. В подальшому нею була подана заява про звільнення за згодою сторін, яка не була задоволена керівником. Після чого, вона написала заяву про звільнення з 06.03.2019р., згідно ст. 38 КЗпП України у зв`язку із доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцяти років. Оскільки, в цей день 06.03.2019р. вона погано себе почувала, змушена була звернутися до лікаря. Також, у період з 07.03.2019р. по 20.03.2019р. вона перебувала на лікарняному. Однак, незважаючи на подану заяву про звільнення за власним бажанням з поважних причин, керівник Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, наказом №25-к від 25.03.2019 звільнив [PERSON] з посади на підставі п.3 ч.1. ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків та не провів жодного розрахунку. Таким чином вважає, дії керівника незаконними, та такими що грубо порушують її трудові права. У зв`язку із цим [PERSON] , просить суд визнати незаконним та скасувати наказ №15-к від 25.03.2019р. «Про звільнення [PERSON] » та зобов`язати відповідача змінити у трудовій книжці запис про звільнення, а саме: зазначивши дату звільнення 06 березня 2019р. та формулювання причини звільнення з роботи, зазначити: «звільнена з роботи за власним бажанням згідно зі ст.38 КЗпП України»; стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку в сумі 7188,48 грн.; стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні; середній заробіток за час вимушеного прогулу та судові витрати. Відповідачем подано відзив на позовну заяву. Свої заперечення стосовно позову обґрунтовує тим що, наказом №17к від 05 березня 2019 року позивачку поновлено на роботі з 06.03.2019р. Керівником було запропоновано позивачці зайняти своє робоче місце. Однак, вона відмовилася приступати до роботи та виконувати будь - які вказівки керівника. Натомість влаштувала сварку та написала заяву про звільнення її за власним бажанням з 06.03.2019р. у зв`язку із доглядом за дітьми до 14 років. Та в подальшому позивачка була відсутня на робочому місці, про що були складенні акти. З 07.03.2019р. по 20.03.2019р. позивачка перебувала на лікарняному. На роботу позивачка з`явилася 21.03.2019 р. та знову відмовилася від виконання свої обов`язків про що було складено акти від 21.03.2019р. Відтак, відповідач вважає, що позивачку правомірно звільнено згідно п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із систематичним невиконанням трудових обов`язків, порушення трудової дисципліни, правил внутрішнього трудового розпорядку. Оскільки позивачку звільнено 26.03.2019р. тому вважає що й трудову книжку було видано без затримки та у відповідності до законодавства 26.03.2019р. Позовні вимоги не визнає, просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позову. Позивачкою було подано відповідь на відзив, в якій зазначається про обгрунтованість та законність своїх вимог викладених у позовній заяві та безпідставність і необґрунтованість заперечень викладених у відзиві на позовну заяву відповідачем. Позивачка та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Просили суд задоволити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволенні з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення частково вимог [PERSON] , виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області по справі №569/10533/18, було поновлено з 06.03.2019р. на роботі [PERSON] на посаду головного спеціаліста з кредитно-договірних та фінансово - економічних питань Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі. Рівненським обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі було видано наказ №17к від 05.03.2019р. про поновлення [PERSON] на роботі з 06.03.2019р. та внесено відповідний запис у трудову книжку позивачки. Також, 06.03.2019р. [PERSON] було ознайомлено з попередженням від 05.03.2019р. про зміну істотних умов праці. При цьому у попередженні виданому відповідачем, в порушення ст.32 КЗпП України не було зазначено які зміни істотних умов праці відбулися та яку посаду зі зміненими умовами праці запропоновано позивачці. Крім того, позивачкою 06.03.2019р., було подано заяву про звільнення за власним бажанням у зв`язку із доглядом за дітьми до 14 років. Таку заяву відповідачем отримано та зареєстровано за №15 від 06.03.2019р., що підтверджується відміткою на заяві, яка додана до матеріалів справи, та самим відповідачем не заперечується про отримання такої заяви від позивачки, про що зазначено у відзиві. Однак, заява про звільнення позивачки, відповідачем не була розглянута, та в день звільнення про який просила позивачка, а саме 06.03.2019р. не було видано наказу про звільнення. До матеріалів справи [PERSON] , додано копію довідки №9 від 06.03.2019р. виданої КНП «Здолбунівський районний центр первинної медичної допомоги. Здовбицької амбулаторії загальної практики сімейної медицини» про те, що [PERSON] непрацездатна та встановлено їй діагноз: «гіпертонічний криз» Також, з 07.03.2019р. по 11.03.2019р. та з 12.03.2019р. по 20.03.2019р. позивачка перебувала на лікарняному, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями лікарняних листів. Також, відповідач не заперечує про те, що йому було відомо про перебування на лікарняному позивачки. В матеріалах справи наявний відеозапис, згідно якого можна дійти висновку, що позивачка написала заяву на звільнення з роботи за власним бажанням, однак відповідач не погоджувався її підписувати та наголошував на тому, щоб позивачка приступила до виконання своїх обов`язків. Також із відеозапису слідує, що позивачка говорила про погане самопочуття та 06.03.2019р. звернулася до лікаря, що й підтверджується відповідною довідкою №9 від 06.03.2019р. виданою КНП «Здолбунівський районний центр первинної медичної допомоги. Здовбицької амбулаторії загальної практики сімейної медицини». 20.03.2019р., в останній день тимчасової непрацездатності [PERSON] зверталася із заявою до відповідача про те, щоб їй видали копію наказу про звільнення, згідно поданої нею заяви від 06.03.2019р. про звільнення за власним бажанням у зв`язку із доглядом за дітьми до 14 років, трудову книжку та виплатили належні їй кошти. Однак, відповідачем не було звільнено позивачку з роботи за власним бажанням, а навпаки відповідач намагався примусити працювати та після відмови позивачки приступати до виконання вказівок відповідача, останній склав акт від 21.03.2019р про відмову від виконання трудових обов`язків позивачкою, акт від 21.03.2019р., про відсутність на робочому місці головного спеціаліста з кредитно договірних та фінансово-економічних питань. А також про відмову від виконання наказу відповідача №24-К від 21.03.2019р. «Про надання пояснень [PERSON] » В подальшому на підставі цих актів, відповідачем було видано наказ №25-К від 25.03.219р. «Про звільнення [PERSON] » за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладних на неї трудовим договором та правилам внутрішнього трудового розпорядку, згідно п.3. ч.1. ст.40 КЗпП України, про що зроблений відповідний запис у трудовій книжці позивачки. Відтак, [PERSON] отримала трудову книжку лише 26.03.2019р. та відсутні докази у матеріалах справи про проведення будь якого розрахунку з позивачкою при звільнення. Відтак, здійснивши правовий аналіз документів доданих до матеріалів справи та дослідивши докази по справі, суд дійшов висновку, що Рівненський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, звільнивши [PERSON] за п.3 ч.1. ст.40 КЗпП України, порушив вимоги законодавства, що полягають у наступному. Враховуючи п. 3 ч.1.ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Виходячи зі змісту даної норми для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок. Систематичним порушенням трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався по дисциплінарної відповідальності та порушив її знову. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.22 постанови від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, необхідно з`ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.3 ст. 40 КЗпП; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень. Пунктом 23 даної постанови роз`яснено, що за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Заходи дисциплінарного стягнення передбачені ст.147 КЗпП України, до них належать догана та звільнення. Однак, відповідачем не було видано жодного наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] , а лише видано акти від 21.03.2019р. про відмову від виконання обов`язків без поважних причин, у той період, коли позивачка вже повинна була бути звільнена за власним бажанням з 06.03.2019р. відповідно до поданої нею заяви. Отже, запис про звільнення [PERSON] за п. 3 ч.1.ст.40 КЗпП України є неправильним. Крім того, відповідно до ст. 43 Конституції України, використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до п. 4 ст. 36 КЗпП України - підставами припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,39). Згідно ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Як свідчить заява подана [PERSON] про звільнення від 06.03.2019р. за власним бажанням, її волевиявлення при розірванні трудового договору було направлено на звільнення за ч.1 ст.38 КЗпП у зв`язку із доглядом за дітьми до досягнення ними 14 років. Тому, роботодавець зобов`язаний був видати наказ про звільнення та звільнити позивачку саме 06.03.2019р. Однак, не видання наказу роботодавцем у день звільнення із зазначенням в наказі про звільнення цієї підстави, суперечить нормам трудового законодавства і порушене право позивачки в цій частині підлягає поновленню шляхом зобов`язання відповідача внести зміни до формулювання причини звільнення, зазначивши, що його звільнення здійснено на підставі ч.1 ст.38 КЗпП у зв`язку із доглядом за дітьми до 14 років, згідно її заяви про звільнення від 06.03.2019року. Так, згідно з п.2.26 ст.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства Юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. При розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов`язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин. Крім того, відповідно до ч.3ст.255 КЗпП у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Також, відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Оскільки, позивачка у день звільнення не працювала, що підтверджується довідкою №9 від 06.03.2019р. виданою КНП «Здолбунівським районним центром первинної медичної допомоги. Здовбицької амбулаторії загальної практики сімейної медицини» та звернулася з заявою від 20.03.2019р., до відповідача, про виплату розрахункових, тому розрахункові виплати відповідач повинен був провести 21.03.2019р. (не пізніше наступного дня з дня звернення). Стосовно затримки видачі трудової книжки, то відповідно до статті 47 КЗпП роботодавець повинен у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку та провести з ним повний розрахунок. Відповідно до ч.5 ст.235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу Пуктом 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58, передбачено що якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, роботодавець у цей день має надіслати йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримати трудову книжку. Тільки виконавши цю вимогу роботодавець звільняється від відповідальності за затримку у видачі трудової книжки. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведення, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Крім того, відповідачем не була виплачена [PERSON] компенсація за невикористану відпустку в сумі 7 188,48 грн., розрахунок суми відповідачем не оспорюється. Також, відповідач повинен виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Оскільки, останні два календарні місяці роботи [PERSON] , що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи є березень, квітень 2018р., то виходячи із наявної у матеріалах справи довідки про середню заробітну плату(дохід), середня зарплата за березень, квітень 2018р. становить 488 грн. 21 коп. Зважаючи на те, що [PERSON] у день звільнення не працювала, а звернулася із заявою про виплату розрахункових лише 20.03.2019р. Тому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні проводиться з 21.03.2019р. по 23.07.2019 ( день винесення рішення), та становить 41497,85 грн. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved