Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

20.09.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між сторонами 17.10.2013 року та посвідчений приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], реєстровий номер № 2096. При цьому позивач посилається на те, що укладаючи оспорюваний правочин, позивач помилилася щодо природи правочину, так як мала на меті укладання договору довідчного утримання, а не договору дарування. Оскільки, вказана помилка є істотною, позивач змушена звернутися до суду із позовом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] позовні вимоги підтирмав та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] до судового засідання повторно не зявилася, повідомлялася належним чином у відповідності до ст. 74 ЦПК України, причини неявки суду не повідомила. Третя особа приватний нотаріус ОМНО [PERSON] до судового засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином, до суду надано письмові пояснення, в яких приватний нотаріус просить справу розглядати за її відсутності. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Вислухавши представнка позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 17.10.2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування квартири [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], реєстровий номер № 2096. За вказаним договором [PERSON] подарувала та передала безоплатно, а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS]. Як на підставу позовних вимог позивач посилається на положення ч. 1 ст. 229 ЦПК України, якою передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦПК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Положеннями п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року передбачено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Суд погоджується із доводами сторони позивача із посиланням на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 27.04.2016 року по справі № 6-372цс16, якою визначено, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. У ході розгляду справи представник позивача пояснював, що на момент вчинення оспорюваного правочину, а саме 17.10.2013 року, квартира [ADDRESS] була єдиним житлом позивача [PERSON], що вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухому майно /а.с. 6-8/, листа КП «БТІ» ОМР /а.с. 9/, витягу про реєстрацію права власності на нерухому майно /а.с. 10/, договору дарування від 16.08.2010 року /а.с. 11-12/. Доводи сторони позивача щодо того, що не відбулася фактична передача квартири за договором дарування від 17.10.2013 року знайшли своє підтвердження, оскільки як вбачається із довідки /з місця проживання про склад сімї та реєстрацію/ № 630 від 18.02.2016 року у квартирі [ADDRESS] з 18.11.2002 року проживає позивач [PERSON], [INFO] /а.с. 16/. Як на підтвердження вимог щодо помилки позивача стосовно природи правочину, судом досліджені надані письмові докази, а саме: довідки УПФ у Київському районі м. Одеси /а.с. 17-20/, медичні документи щодо стану здоровя позивача /а.с. 21-25, 31-33/. Таким чином, судом встановлено, позивач [PERSON], [INFO], є особою похилого віку, пенсіонером, яка влітку 2013 року перенесла інсульт. У звязку із чим, суд приймає до уваги пояснення сторони позивача про необхідність [PERSON] допомоги та піклування з боки відповідача, яка є онукою позивача, а також доводи, що укладаючи 17.10.2013 року правочин, позивач мала намір укласти договір довічного утримання, а не договір дарування. Судом також досліджено письмові докази щодо звернення позивача до правоохоронних органів стосовно протиправних дій відповідача [PERSON] та її невістки [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що укладаючи 17.10.2013 року договір дарування, позивач помилялася щодо природи правочину, так як мала на меті укладення договору довічного утримання. Така помилка стосується природи правочину, прав та обовязків сторін, а отже є істотною. Укладання оспорюваного договору дарування не відповідало справжньому наміру позивача на укладання довічного утримання. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Outcome: approved