Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

21 листопада 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним та скасувати наказ Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» №41-К від 03.11.2017р. Визнати недійсним договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду № 297/17-кв від 17 травня 2017р, укладений між Київською районною адміністрацією Одеської міської ради з гр. [PERSON] Визнати право власності за позивачем [PERSON] на кімнати 3, 4, що становить 292/1000 кв . [ADDRESS] загальною площею 29.6 кв.м. Виселити [PERSON] та інших осіб з кімнат 3, 4, що становить 292/1000 кв. [ADDRESS] загальною площею 29,6 кв.м. В обґрунтування свого позову посилається на те, що він, [PERSON] , разом з членами своєї сім`ї (дружина - [PERSON] 1981 року народження та донька [PERSON] 2006 року народження ) проживав за адресою: [ADDRESS] . Підставою для вселення до зазначеного житла було те, що він працює з 16.09.2010 року по теперішній час на Комунальних підприємствах Одеської міської ради на різних посадах. Згідно листа Департаменту міського господарства Одеської міської ради від 22.04.2014р. №м-254, вказаний орган, як орган приватизації, розглянув звернення гр. [PERSON] та надав дозвіл на укладення договору найму із подальшим оформленням документів, які є підставою для приватизації кімнат №3,4 за адресою: м. [ADDRESS] згідно рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 15.08.2013р. №324 «Про впорядкування діяльності комунального підприємства «Домоуправління №18» зі змінами та підтверджує, що він проживає за вказаною адресою зі своєю родиною у складі 3 осіб. 16.05.2014р. було зареєстровано його місце проживання за адресою: [ADDRESS] . А згодом, 19.05.2014р. ним подано заяву керівнику органу приватизації, в якій просив оформити передачу в приватну власність квартири житлового приміщення кімнати в комунальній квартирі. Також 23.05.2014 р. керівник комунального підприємства «Домоуправління №18» Прутян Н.В . подала відповідне звернення до директора департаменту міського господарства Одеської міської ради керівнику органу приватизації з проханням оформити приватизацію і видати свідоцтво про право власності за вищевказаною адресою 19.05.2014р. ним отримано технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , а 10.06.2014р. заступником директора департаменту міського господарства О.М. Козловським видано Розпорядження органу приватизації № 220753, згідно якого задоволено його заяву та передано в приватну власність спірне житло, доручено міському агентству з приватизації житла оформити свідоцтво про власність на житло у десятиденний термін, тощо. 10.06.2014р. Департаментом міського господарства Одеської міської ради видане Свідоцтво про право власності на житло [NUMBER] , зареєстровано і записано в реєстрі у книгу за № 19-26395, яке посвідчує, що 292/1000 частин квартири № [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] та складає 29,60 кв.м. із загальної площі 101,30 кв.в. Проте, в подальшому виявилось, що наказом Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» №41-К від 03.11.2017р. було анульовано реєстраційні номери 12-ти розпоряджень органу приватизації і Свідоцтв про право власності на житло у зв`язку з доопрацюванням документів, необхідних для приватизації, серед яких під 12 номером містяться і реєстраційні номери розпорядження органу приватизації і Свідоцтва про право власності, виданих на його ім`я. Також йому стало відомо, що Київською районною адміністрацією Одеської міської ради з гр. [PERSON] було укладено договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду № 297/17- кв від 17 травня 2017р. на житлове приміщення кв [ADDRESS] , яке складається з шести житлових кімнат площею 72,10 м.кв.. загальною площею 100.50 кв.м., і згідно тексту цього договору знаходиться у власності територіальної громади. Проте позивач стверджує, що вказане не відповідає дійсності, оскільки право власності на частину зазначеної квартири належить йому згідно свідоцтва про право власності від 10.06.2014р. Враховуючи те, що договір найму № 297/17-кв від 17 травня 2017р. між Київською районною адміністрацією Одеської міської ради та [PERSON] укладений без рішення виконавчого комітету Одеської міської ради та без єдиної законної підстави для вселення [PERSON] - ордеру в порушення вимог Житлового кодексу УРСР, а також порушує його право власності на частину спірної квартири позивач вважає, що зазначений договір має бути визнаний недійсним в порядку ч.І ст. 215 ЦК України. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 30.11.2018 року провадження у справі було відкрито та призначено підготовче засідання. Одночасно з подачею позову позивач звернувся до суду з заявою, якій просив витребувати від Департаменту міського господарства Одеської міської ради оригінал та належним чином засвідчену копію свідоцтва про право власності від 10.06.2014 року [NUMBER] за № у реєстровій книзі 19-26395, розпорядження Департаменту міського господарства Одеської міської ради № 220753 від 10.06.2014 року. Витребувати від Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» оригінал для огляду та належним чином засвідчену копію наказу № 41-К від 03.11.2017 року. Ухвалою суду від 30.11.2018 року вказане клопотання було задоволено в повному обсязі. Також з подачею позову позивач звернувся до суду з заявою, якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Комунальному підприємству «Міське агентство з приватизації житла» та іншим особам видавати розпорядження на приватизацію квартири за адресою: [ADDRESS] , а також свідоцтво про право власності на зазначену квартиру. Ухвалою суду від 30.11.2018 року дане клопотання було задоволено в повному обсязі. У судовому засіданні, яке відбулось 05 лютого 2019 року, позивач [PERSON] та його представник [PERSON] звернулись до суду з клопотанням, в якому просили прийняти до провадження уточнення до позовної заяви та звільнити від сплати судового збору за подання зазначених уточнень. Залучити до участі у справі у якості співвідповідача: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вулиця Преображенська, 44. Одеса. Одеська область. 65000. код ЄДРПОУ 37811384). Залучити до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Служба у справах дітей Одеської міської ради (65017. м. Одеса, вул. Косовська. 2-д, код ЄДРПОУ 25427107). Визнати неправомірними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вулиця Преображенська. 44, Одеса, Одеська область. 65000. код ЄДРПОУ 37811384) стосовно зняття з реєстрації моєї неповнолітньої доньки - [PERSON] ( [INFO] ). Поновити реєстрацію місця проживання [PERSON] ( [INFO] ) з адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2019 року у задоволенні даного клопотання було відмовлено. Також у даному засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] звернувся до суду з клопотанням, в якому просив зупинити провадження у даній справі до перегляду судового рішення у справі № 520/4209/15-ц у касаційному порядку за касаційною скаргою позивача [PERSON] Проте ухвалою суду від 05 лютого 2019 року вказане клопотання залишено без задоволення. Окрім того, ухвалою суду від 05 лютого 2019 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у задоволені позову просив відмовити, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність. Представники відповідачів Київської районної адміністрації Одеської міської ради та Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» у судове засідання не з`явились, про розгляд справи сповіщались належним чином, причини неявки суду не повідомили, в матеріалах справи містяться їх відзиви на позов, в яких у задоволенні позову просять відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 16 вересня 2010 року працює на різних посадах комунальних підприємств Одеської міської ради, на теперішній час займає посаду слюсаря по обслуговуванню теплових мереж 5 групи експлуатаційно-ремонтного району № 5 Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси», про що свідчать довідки від 20.07.2018 року вих.. № 1713 та № 6-24-91 від 23.07.2018 року. 24.04.2014 року між КП «Домоуправління № 18» та [PERSON] було укладено договір найму житлового приміщення № 316 від 24.04.2014 p., а саме кімнат № 3,4 квартири [ADDRESS] . 19 травня 2014 року [PERSON] звернувся до керівника органу приватизації з заявою про передачу йому у приватну власність кімнат у комунальній квартирі. Після прийняття документів свідоцтву про право власності на житло був присвоєний [NUMBER], розпорядженню органа приватизації [NUMBER]. Враховуючи численні порушення, які були виявлені Департаментом міського господарства під час перевірки діяльності КП «Домоуправління №18», було встановлено, що в порушення вимог ст. 58 Житлового кодексу УРСР між КП «Домоуправління № 18» та [PERSON] 24 квітня 2014 року був укладений договір найму житлового приміщення № 316 за відсутності рішення виконавчого комітету Одеської міської ради про його надання та єдиної законної підстави для вселення - ордеру. Укладення договору найму № 316 суперечить рішенню виконавчого комітету Одеської міської ради від 15.08.2013 року № 324, в преамбулі якого зазначено, що це «рішення прийнято з метою, зокрема, залучення громадян до участі в утримання і збереженні існуючого житла, беручи до уваги той факт, що громадяни мешкають в жилих приміщеннях, віднесених до фонду житла для тимчасового проживання дуже тривалий час». Враховуючи зазначене, органом приватизації - Департаментом міського господарства сформовані проекти приватизаційних справ по спірним адресам було повернуто до КП «Міське агентство з приватизації житла» без підпису керівника органу приватизації та без печатки Департаменту на бланках проекту свідоцтва про право власності на житло та розпорядження органу приватизації. Зокрема і проект приватизаційної справи на ім`я гр. [PERSON] на 292/1000 частини приміщення квартири спільного заселення, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] був повернутий органом приватизації без підпису керівника органу приватизації. Після чого Одеська міська рада звернулася з позовом до КП «Домоуправління № 18», [PERSON] , третя особа Департамент комунальної власності Одеської міської ради, в якому просила визнати недійсним договір найму житлового приміщення № 316 від 24.04.2014 року, укладений між КП «Домоуправління № 18» та [PERSON] , а також встановити порядок виконання рішення суду шляхом зняття з реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02.07.2015 року, справа №520/4209/15-ц, залишеним без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 06.11.2018 року позов Одеської міської ради до комунального підприємства «Домоуправління № 18», [PERSON], за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про визнання недійсним договору найму задоволено. Визнано недійсним договір найму житлового приміщення № 316 від 24.04.2014 року, укладений між комунальним підприємством «Домоуправління № 18» та [PERSON] Встановлено порядок виконання цього рішення суду, відповідно до якого це рішення у разі набрання ним законної сили є підставою для Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку Вказаними вище рішеннями встановлено, що договори найму житлових приміщень, які необхідні для їх подальшої приватизації, повинні були укладатися з громадянами, які мешкали у будинках маневреного фонду саме дуже тривалий час, проте [PERSON] не тільки не проживав у спірному приміщенні тривалий час, а навіть не вселявся до нього, оскільки спробам вселення відповідачу перешкоджали постійні мешканці квартири № 8 сім`я [PERSON]. У відповідності до ч. 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Враховуючи зазначене рішення суду та з метою приведення діяльності КП у відповідність до чинного законодавства, був прийнятий наказ №41-К від 03.11.2017 р. про анулювання реєстраційних номерів розпорядження органу приватизації [NUMBER] та свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] , та запропоновано провести перереєстрацію перелічених розпоряджень органу приватизації та свідоцтв про право власності на житло в реєстраційних журналах за умови надання громадянами усіх необхідних документів. На думку суду КП «Міське агентство з приватизації житла» своїм наказом не скасовувало право власності гр. [PERSON] на 292/1000 частини приміщення квартири спільного заселення, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а лише анулювало первинні реєстраційні номери свідоцтва про право власності на житло та розпорядження органу приватизації, які повернуті до КП «Міське агентство з приватизації житла». Таким чином, вимоги позивача в частині визнання недійсним та скасування наказу №41-К від 03.11.2017 року є безпідставними, а як наслідок не підлягаючими задоволенню. Що стосується вимог про визнання недійсним договору найму житла № 297/17-кв від 17 травня 2017 року суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст. 61 Житлового кодексу УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. З матеріалів справи вбачається, що згідно з сектору обліку та розподілу житлової площі Київської районної адміністрації ОМР, 19.04.2017 року гр. [PERSON] було надано заяву про укладання договору найму. До заяви було додано лист управління житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 26.04.1994 р. . №136, в якому зазначено, що гр. [PERSON] ще в 1962 році в складі сім`ї чотири чоловіка, на період проведення капітального ремонту кв. [ADDRESS] була відселена до маневреного житлового фонду за адресою [ADDRESS] . В 1981 р. Малиновський райвиконком своїм рішенням № 151 від 06.03.1981 р. квартиру [ADDRESS]. Сім`я [PERSON] проживає тривалий час за вказаною адресою, і на час укладення спірного договору найму житлового приміщення № 316 з [PERSON] і на даний час, що також зазначено в постанові апеляційного суду Одеської області. На виконання рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 15.08.2013 року № 324 в преамбулі якого зазначено, що це «рішення прийнято з метою, зокрема, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла, беручи до уваги той факт, що громадяни мешкають в жилих приміщеннях, віднесених до фонду житла для тимчасового проживання дуже тривалий час» та наданих документів, 17 травня 2017 року між Київською районною адміністрацією Одеської міської ради та гр. [PERSON] було укладено Договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду № 297\\17-кв, за умовами якого останній та членам сім`ї надано у користування квартиру [ADDRESS] , яка складається з шести житлових кімнат, площею 72,10 кв.м.. Загальна площа ізольованої квартири складає 100,50 кв.м. Стаття 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлює, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема, на житловий фонд. Відповідно до ст. 143 Конституції України територіальна громада міста безпосередньо або через створені ними органи місцевого самоврядування, керує майном, що знаходиться в комунальній власності. Відповідно до рішення Одеської обласної ради народних депутатів № 116 - XXI від 25.11.91 р. «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області», у комунальну власність територіальної громади м. Одеси був переданий весь жилий та нежилий фонд місцевих рад, розташований у рамках територіальних меж міста. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виняткової компетенції органів місцевого самоврядування відносяться правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню об`єктами комунальної власності. Відповідно до статті 18 ЖК УРСР управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Вищевказаним рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 324 від 15.08.13 р. був затверджений перелік будинків комунальної власності м. Одеси, в яких дозволяється приватизація, до якого включено буд. [ADDRESS]. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 81 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. У відповідності до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Ст. 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. На підставі ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. На думку суду, вказаний вище правочини не може бути визнаний недійсним, оскільки дії відповідачів свідчать про намір набути, змінити чи припинити цивільні права та обов`язки, а також не суперечать ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Окрім того, залишилось не зрозумілим, яке саме порушене право захищає позивач, звертаючись до суду з даним позовом, оскільки в ході розгляду справи з`ясувалось, що наразі реєстрація позивача за спірною адресою відсутня, а договір найму укладений з ним щодо спірного приміщення визнаний судом недійсним, тобто він не є наймачем спірної квартири та не має права проживання в ній. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Відповідно до ст. 13 ч. 3 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У відповідності до частини 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач не надав суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених ним позовних вимог, а саме: не надано доказів придбання товару (квитанцій, ордерів, чеків, договорів, гарантійного талону і т.п.) та придбаний нею товар є фальсифікованим. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На думку суду вимоги позивача про визнання право власності за ним на кімнати 3, 4, що становить 292/1000 кв. [ADDRESS] загальною площею 29.6 кв.м та виселення [PERSON] та інших осіб з вказаних кімнат є похідними, а від так у їх задоволенню слід також відмовити за безпідставністю позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, через їх безпідставність та необґрунтованість.

Outcome: dismissed