Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

19 січня 2018 року позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] міської ради, у якому просять визнати квартиру № 82, що знаходиться в будинку № 15-а по вулиці Захисників України в м. Чернігові спільною сумісною власністю [PERSON], який помер 23 квітня 2017 року та [PERSON]. Також, позивачі просять визнати за кожним право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Позивачі у судове засідання подали заяву про розгляд справи без їх участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримують. Від представника відповідача [PERSON] міської ради надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі (а/с. 98). Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилася, подала клопотання про розгляд справи без її участі. Представник третьої особи - Обєднання житлово-будівельних кооперативів м. Чернігова у судове засідання не зявився, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. У судовому засіданні встановлено, що 23 квітня 2017 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а/с 11), який [PERSON] доводився чоловіком (а/с 12), а [PERSON] батьком (а/с 13). Так, 19 березня 1977 року [PERSON] та Ворона (після реєстрації шлюбу - [PERSON]) [PERSON] зареєстрували шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу (а/с 12). За життя померлий [PERSON] був членом житлово-будівельного кооперативу № 120. На підставі рішення загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу № 120, яке затверджене рішенням виконавчого комітету міської ради народних депутатів від 20 березня 1989 року № 52, [PERSON] з сімєю було видано ордер на право зайняття житлового приміщення в квартирі № 82, що знаходиться в будинку № 15-а по вул. Захисників України (колишня Одинцова) у м. Чернігові (а/с 16). Відповідно до довідки № 684 від 21 грудня 1994 року, виданої [PERSON] [PERSON] міською житлово-експлуатаційною конторою житлово-будівельних кооперативів, вказана квартира виплачена в 1993 році (а/с 15). Згідно ч. 3 ст. 384 Цивільного кодексу України, у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Позивачами зазначено, що квартира № 82, що знаходиться в будинку № 15-а по вул. Захисників України (колишня Одинцова) у м. Чернігові була придбана у період шлюбу та за спільні кошти подружжя, а тому вона є обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON]. Частиною 3 ст. 368 Цивільного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України, обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, [PERSON] належить 1/2 частина квартири у спільній сумісній власності подружжя. На іншу 1/2 частину квартири № 82, що знаходиться в будинку № 15-а по вул. Захисників України у м. Чернігові відкрилася спадщина після смерті [PERSON]. [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] Нургалієвни із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, у звязку з чим була заведена спадкова справа № 30/2017 щодо майна після смерті [PERSON]. З матеріалів спадкової справи вбачається, що спадкоємцем майна [PERSON] є його син - [PERSON]. Також, у спадковій справі наявні: заява від 11 жовтня 2017 року № 72 від імені дружини спадкодавця [PERSON] та заява від 13 жовтня 2017 року № 73 від імені дочки спадкодавця - [PERSON] про відмову від спадщини на користь сина спадкодавця [PERSON]. [PERSON] було видано свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 листопада 2017 року на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Чернігівська область, Чернігівський район, село Леньків Круг, вулиця Чернігівська, буд. № 5 та на земельні частки (пай), які перебувають у колективній власності КСГП «Кархівське», що знаходяться в селі Кархівка Чернігівського району Чернігівської області. Проте, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 260/02-31 від 12 грудня 2017 року нотаріус відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], оскільки за даними Державного реєстру прав на нерухоме майно відомості щодо реєстрації права власності на вказану квартиру відсутні. Також, за повідомленням Комунального підприємства «[PERSON] міжміське бюро технічної інвентаризації» [PERSON] обласної ради від 17 листопада 2017 року № 4424, станом на 31 грудня 2012 року право власності на квартиру не зареєстровано (а/с 14). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до положення статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 1216 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За таких обставин, вимоги позивачів є обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved