Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-11 00:00:00

20 травня 2015 року позивачі звернулись до суду з позовом про визнання земельного масиву у м. Харкові вздовж вул. Командарма Корка від вул. Горянської до вул. Колосистої вільним та з вимогою зобовязати [PERSON] міську раду виділити їм земельні ділянки під будівництво житла та ведення особистого селянського господарства на перехресті вул. Командарма Корка та вул. Колосистої, які були обіцяни [PERSON] міським головою [PERSON] на особистому прийомі 18.02.2014 року, під час чого була створена комісія під головуванням директора Департаменту контролю [PERSON] міської ради [PERSON] Свої вимоги позивачі обґрунтували тим, що вони неодноразово звералися з проханням до [PERSON] районної державної адміністрації та [PERSON] міської ради про виділення їм земельної ділянки для будівництва житла та ведення підсобного господарства на земельному масиві, що розташований вуд вул. Горянської до вул. Колосистої вздовж вул. Командарма Корка, проте їм відмовляли, посилаючись на те, що земельний масив передано заводу «ФЕД». Проте, розпорядженням №12 від 16.01.2009 року [PERSON] районною державною адміністрацією земельні ділянки, що обмежені вулицями Горянського, Командарма Корка, Колосиситою та провулком Колосистим у м. Харкові надані у власність іншим особам, з чим позивачі не погоджуються. В судовому засіданні позивач [PERSON], діючий у своъх ынтересах та в інтересах позивача [PERSON] на підставі довіреності від 06.03.2013 року (а.с.73), позов підтримав та просив суд його задовольнити. Позивач [PERSON] до залу суду не зявився, повідомлявся належним чином, надав заяву, якою підтвердив, що довіряє [PERSON] представляти його інтереси у суді (а.с.156). Представник позивача [PERSON] - [PERSON], діючий на підставі довіреності від 30.07.2015 року також наполягав на задоволенні позовних вимог позивачів. Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON], який діє на підставі довіреності від 24.12.2014 року №08-11/4660/2-14 (а.с.155), у задоволенні позову просив відмовити з огляду на його безпідставність та необґрунтованість. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини,\~ які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб,\~\~які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст.14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Частиною 2 ст.122 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Статтями 118 та 123 ЗК України передбачено порядок передачі громадянам земельних діялнок у власність та надання у користування. Так, в судовому засіданні встановлено, що розпорядженням №12 від 16.01.2009 року [PERSON] районної державної адміністрації, як не було скасовано та позивачами в судовому порядку не оскаржувалось, земельні ділянки, що обмежені вулицями Горянського, Командарма Корка, Колосиситою та провулком Колосистим у м. Харкові були надані у власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], про що свідчить надані ним державні акти на право власності на земельні ділянки (а.с.30,31,71). Як вбачається з матеріалів справи, у лютому 2009 року вищезазначені земельні ділянки на підставі цивільно правови угод перейшли у власність до [PERSON] та [PERSON]В.(а.с.32-33, 71, 171-178). На підставі розпоряджень [PERSON] районної державної адміністрації від 19.08.2009 року №1378 та від 28.08.2009 року №1416 громадянами [PERSON] та [PERSON] були розроблені техничні документації щодо впорядкування територій існуючих землеволодінь та складано документи, що посвідчують їх право власності на ці змемельні ділянки, про що неодноразово було надано відповіді на звернення позивача [PERSON] уповноваженими органами. Відповідно до ч.1 ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом на земельну ділянку. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може були позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що громадяни [PERSON] та [PERSON] здійснюють свої права щодо володіння, користування та розпорядження належною їм власністю на підставі Конституції України та Законів України, оскільки доказів зворотного матеріали справи не містять. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі та в межах повноважень та у спосіб, що передбачені конституцією та законами України. Згідно ч.3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, кабінету Міністрів України. Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами у відповідності до ст.74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Аналіз конституційних положень дає висновки, що органи місцевого самоврядування здійснюють управління і самостійно вирішують питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймають рішення, які є обовязковими до виконнаня на відповідній території. Таким чином, судом вбачається, що земельні ділянки, які позивачі просять суд визнати вільними та виділити їм під будівництво житла та ведення особистого господарства вже знаходяться у приватній власності та відповідно до ч.5 ст. 116 ЗК України не можуть бути передані у власність або користування відповдіачем позивачам. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені \~права, свободи чи \~інтереси \~цих осіб, і \~\~залежно \~від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності. З огляду на вищезазначене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених\~\~обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed