Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

19 серпня 2021 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Позивач посилається на те, що вона є власником цього будинку згідно договору дарування від 26 березня 1993 року. Відповідачі не є членами її сім`ї, не проживають в будинку з травня 2019 року, не приймають участі в утриманні будинку, чим перешкоджають їй у користуванні майном, зокрема створюють перешкоди в отриманні субсидії на оплату комунальних послуг. Копія ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви з додатками направлялася відповідачам за адресою реєстрації, оскільки іншої адреси та номерів засобів зв`язку суду не повідомлено. Відзиву на позов не надійшло. Сторонами не подано клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, також не надійшло заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Тому відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Доданими до позовної заяви документами підтверджується, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 26 березня 1993 року посвідченого Першою павлоградською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 2-1317. Право власності [PERSON] на ціле домоволодіння [ADDRESS] зареєстровано у Павлоградському МБТІ 05 серпня 1993 року (а.с.6). Згідно з довідкою про реєстрацію та склад сім`ї № 7519 від 09 серпня 2021 року, за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , її дочка [PERSON] , [INFO] , онука [PERSON] , [INFO] (а.с.8). Актом квартального комітету №55 м.Павлограда від 18 серпня 2021 року підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] не проживають за адресою реєстрації з травня 2019 року (а.с.10). За змістом статей 317, 319, 321 Цивільного Кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень статті 156 Житлового кодексу України та статті 405 Цивільного кодексу України, право члена сім`ї власника житла, який не є його співвласником, на користування цим житлом обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням. Відповідно до частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 14 серпня 2019 року у справі № 702/101/18, члени сім`ї власника житла набувають право користування чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом. Як передбачено частиною 2 статті 406 Цивільного кодексу України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. З матеріалів цивільної справи видно, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають з травня 2019 року у будинку, що належить позивачу, однак не знялися з реєстрації, чим чинять перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні своїм майном. Тому право відповідачів на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини 2 статті 406 Цивільного кодексу України. Таким чином наявні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням - будинком, який належить на праві власності [PERSON] . Позивачем при зверненні до суду був сплачений судовий збір у розмірі 908 грн, що підтверджується квитанцією (а.с.1). Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову витрати на сплату судового збору підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача (по половині суми судового збору з кожного відповідача).

Outcome: approved