Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-23 00:00:00

20 липня 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до вдповідача [PERSON] в якій просила розірвати шлюб зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1171; визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] з позивачем; стягнути із відповідача аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі 5000,00 грн. щомісячно з моменту звернення до суду з позовом до досягнення нею повноліття. Посилаючись на те, що сімейні відносини із відповідачем не склалися, вони не підтримують сімейних стосунків та не ведуть спільне господарство. Позивач вважає, що подальше збереження шлюбу є неможливим, оскільки між нею і відповідачем повністю втрачено почуття любові та поваги. Дитина залишилась проживати разом з позивачем, перебуває на її утриманні, однак домовленості про надання батьком матеріальної допомоги на утримання дитини в добровільному порядку між сторонами не досягнуто, що змушує її звернутись з даним позовом до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 липня 2018 року відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено розгляд справи у підготовчому засіданні на 24 жовтня 2018 року 24 жовтня 2018 року для участі у підготовчому судовому з'явились позивач та відповідач. У підготовчому судовому засіданні позивач надала суду заяву про зменшення позовних вимог та просила суд розірвати укладений із відповідачем шлюб, встановити місце проживання дитини із нею. Аліменти на утримання доньки стягувати із відповідача на її користь у розмірі 2000,00 грн. щомісячно, починаючи від дня пред'явлення позову. Відповідач у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, визнав в повному обсязі та не заперечував проти позову. Повідомив, що за матеріальної можливості не відмовляється приймати участь у додаткових витратах на утримання доньки. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 16 червня 2015 року сторони перебувають у зареєстрованому Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, яке видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1171 (а.с. 14). Від шлюбу сторони мають спільну дитину - доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 16 червня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві(а.с. 13). Згідно із частиною 1 статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Між сторонами не склалися нормальні сімейні відносини з різних причин, а тому вони сімейних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть. Позивач і відповідач впевнені, що їх примирення та збереження сім'ї неможливе. Згідно із статтею 55 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Відповідно до частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У частинах 3 та 4 статті 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 ЦПК України. Відповідно до частин 1, 2 та 4 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заявіу разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідач позов визнає, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, сторони впевнені, що збереження сім?ї є неможливим, суд приходить до висновку, що їх шлюб підлягає розірванню. Вимоги позивача щодо визначення місця проживання дитини із нею, суд вважає також обгрунтованими виходячи із наступного. Згідно із ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи даний спір, судом першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, відповідно до Конвенції ООН «Про права дитини» ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91. Згідно із вимогами ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. У підготовчому судовому засіданні судом встановлено, що дитина [PERSON], [INFO] постійно проживає разом із матір'ю - позивачем у справі [PERSON] Враховуючи, що відповідач визнає позовні вимоги в частині встановлення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO] із матір'ю, що відповідає інтересам дитини, суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем, в цій частині не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. А тому вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO] з її матір'ю - [PERSON] Вимоги позивача щодо стягнення із відповідача аліментів у твердій грошовій сумі на утримання малолітньої доньки також підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. За положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст. 181 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно із частиною 2 статті 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 1 статті 184 Сімейного кодексу України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Визначаючи розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача на утримання доньки [PERSON], [INFO], суд враховує матеріальне становище платника аліментів, те що у відповідача є повнолітня дитина від попереднього шлюбу, яка навчається на першому курсі інституту, відповідач за своїм станом здоров'я спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання спільної із позивачем доньки [PERSON], на обліку у Центрі зайнятості не перебуває, інших осіб, які б перебували на утриманні відповідача - судом не встановлено, а також те, що [PERSON] визнає позов в частині сплати аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 2000,00 грн. щомісячно, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів також підлягають задоволенню і з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO] у розмірі 2000,00 грн. щомісячно, починаючи з 13 липня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Отже, рішення в частині стягнення на користь позивача аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Згідно із ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. та з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 704,80 грн., за позовною вимогою про стягнення аліментів. Враховуючи викладене та

Outcome: approved