Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

20.02.2019 року позивач звернувся до суду з зазначеним вище позовом посилаючись на те , що окреме доручення Відповідача про здійснення заходів з виключення служби капітанів морського порту зі штатних розкладів філій ДП «АМПУ» та наказ ІФ ДП «АМПУ» про зміни в організації виробництва і праці прийняті роботодавцем прийняті всупереч встановлених законодавством норм щодо підпорядкованості служби капітанів морських портів та Статуту Відповідача. В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач зазначив, що 18.10.2018 року в.о. Голови ДП «АМПУ» було видане окреме доручення № 131 , яким доручено Начальникам адміністрацій морських портів ДП «АМПУ» забезпечити, зокрема, здійснення заходів щодо виключення служби капітанів морських портів з організаційних структур та штатних розписів філій та низку заходів на реалізацію цього доручення. 22.10.2018 року Начальником Іллічівської філії ДП «АМПУ» видано Наказ № 285 про ліквідацію в Іллічівській філії ДП «АМПУ» структурного підрозділу «Служба капітана морського порту» з усіма структурними одиницями, робочими місцями та посадами, що складають його штатний розпис та провести зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення штату працівників цього структурного підрозділу та зазначені заходи на виконання цього Наказу № 285. Зазначені акти відповідача - окреме доручення № 131 від 18.10.2018 року та наказ № 285 від 22.10.2018 року - на думку позивача прийняті всупереч Кодексу торговельного мореплавства України, Закону України «Про морські порти України», Статуту Відповідача та є такими, що спрямовані на незаконне звільнення працівників служби капітана морського порту. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 21.02.2019 року провадження у справі було відкрито. Також, ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 21.02.2019 року за заявою позивача було вжито заходи забезпечення позову. 21.03.2019 року представник відповідача звернувся до суду з відзивом на позовну заяву, в якому просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. В обґрунтуванні зазначив, що твердження позивача, що організація та забезпечення безпеки мореплавства є функцією капітана морського порту та відноситься до компетенції морських портів України суперечить чинному законодавству та спростовується наведеними у відзиві обставинами. Також, відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності. Відповідь на відзив представником позивача не надавалась, при цьому в судовому засіданні представником позивача було зазначено , що відзив відповідачем подано з порушенням ч.4, ч.5 ст.178 ЦПК України, до відзиву не були додані докази, на які в ньому містились посилання та були зазначені як додатки, що позбавило позивача можливості надати обґрунтовану відповідь на відзив. Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності представник позивача зазначив, що клопотання подане відповідачем з порушенням п.6 ч.1 ст.183 ЦПК України без переліку документів та доказів, що додаються до заяви (клопотання), просив залишити без розгляду. Представник третьої особи на стороні позивача без самостійних вимог щодо предмету спору письмових пояснень до суду не надавав та в судовому засіданні підтримав клопотання представника позивача. Ухвалою Овідіопольського районного суду в задоволенні зазначеного клопотання представника позивача відмовлено. Представник позивача позов підтримала , просила суд його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача заперечував проти позову, просив суд відмовити в його задоволенні в повному обсязі.. Представник третьої особи на стороні позивача без самостійних вимог щодо предмету спору позовні вимоги позивача підтримав , просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані суду письмові докази, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав. Відповідно до ст.74 Кодексу торговельного мореплавства організація та забезпечення безпеки мореплавства у морському порту покладаються на адміністрацію морських портів України. Згідно п.4 ст.14 Закону України «Про морські порти України» безпека мореплавства в акваторії морського порту забезпечується адміністрацією морських портів України, власниками морських терміналів і гідротехнічних споруд, судновласниками, іншими суб`єктами господарювання, що провадять свою діяльність у морському порту, відповідно до законодавства і правил, визначених обов`язковими постановами по порту. Пунктом 4 ч.1 ст.15 Закону України «Про морські порти України» Адміністрація морських портів України утворюється з метою, зокрема, організації та забезпечення безпеки мореплавства. Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про морські порти України» адміністрація морських портів України - державне підприємство, утворене відповідно до законодавства, що забезпечує функціонування морських портів, утримання та використання об`єктів портової інфраструктури державної форми власності, виконання інших покладених на нього завдань безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрація морського порту Відповідно до ч.3 ст.62 ГК України підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту. В статуті ДП «Адміністрація морських портів України», в редакції, затвердженої наказом Міністерства інфраструктури України від 25.03.2016 року № 119, наданого позивачем разом з позовною заявою, а також в статуті в редакції, затвердженої наказом Міністерства інфраструктури України від 02.04.2018 року № 149 абзацом 1 пункту 2.2. статуту встановлено, що предметом діяльності підприємства є організація та забезпечення безпеки мореплавства в межах акваторії морського порту. Пунктом 1.4., 3.3. Статуту ДП «АМПУ» визначено, що у своїй діяльності підприємство керується Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, наказами Уповноваженого органу управління, нормативно-правовими актами, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, а також цим Статутом. Таким чином, твердження відповідача, викладені в відзиві на позов, що організація і забезпечення безпеки мореплавства не відноситься до компетенції адміністрації морських портів України, спростовуються нормами закону та положеннями статуту відповідача, при цьому обґрунтування позовних вимог позивача наведеними нормами законів України та статуту ДП «АМПУ» підтверджується. Повна ліквідація структурного підрозділу, який забезпечує виконання функцій щодо забезпечення безпеки мореплавства у морському порту, не узгоджується з прямими нормами законів, що мають вищу юридичну силу та статутом відповідача. В обґрунтування заяви про застосування строків позовної давності відповідачем зазначено , що за ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. 15.11.2018 року позивачу було оголошено попередження про наступне вивільнення, отже, на думку відповідача, строк позовної давності на оскарження окремого доручення № 131 від 18.10.2018 року та наказу № 285 від 22.10.2018 року сплив 15.02.2019 року. Дослідивши попередження про наступне вивільнення, надане відповідачем у якості доказу по справі; подання на звільнення від 04.01.2019 року, надане позивачем разом з позовом, суд дійшов висновку що заява відповідача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Так, позивач звернувся з позовною заявою про визнання протиправними та скасування окремого доручення в.о. голови державного підприємства «Адміністрація морських портів України» № 131 від 18.10.2018 року про здійснення заходів з виключення служб капітанів морських портів з організаційних структур та штатних розписів філій та наказу начальника Іллічівської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» № 285 від 22.10.2018 року про зміни в організації виробництва і праці, згідно якого вирішено ліквідувати в Іллічівській філії ДП «АМПУ» з 30.01.2019 року структурний підрозділ «служба капітана морського порту». Попередження про наступне вивільнення № 733/15-05.3-22 від 26.10.2018 року не містить копії наказу начальника Іллічівської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» № 285 від 22.10.2018 року, не містить інформації щодо його змісту, обґрунтування прийняття наказу та підстав майбутнього вивільнення, не містить копії окремого доручення № 131 від 18.10.2018 року та посилання на нього та його зміст, внаслідок чого відповідачем не доведено належними та допустимими доказами те , що 15.11.2018 року позивач був ознайомлений з оскаржуваними рішеннями відповідача. Суд приймає до уваги та погоджується з позицією представника третьої особи про обчислення строку позовної давності після 04.01.2019 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме поданням від 04.01.2019 року № 14/15-05-03-22-88 ім`я голови третьої особи на звільнення позивача за п.1 ст.40 КЗпП України, до якого було додано у якості додатків, зокрема, копію наказу начальника Іллічівської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» № 285 від 22.10.2018 року. Відповідно до абзацу 3 ст. 43 КЗпП України подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено, отже документально підтверджено ознайомлення позивача з оскаржуваним наказом з дати після 04.01.2019 року. Суд враховує обставини, викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву стосовного того, що згідно ст.64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. При цьому, ч.1 ст.65 ГК України визначено, що управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Відповідачем зазначено , що статутом ДП «АМПУ» визначено, що управління підприємством здійснює голова підприємства, який підзвітній наглядовій раді підприємства. Відповідно до п. 7.1. статуту управління підприємством здійснюється відповідно до цього статуту. Згідно п. 7.5. статуту ДП «АМПУ» голова підприємства затверджує штатний розпис, організаційну структуру, у межах своєї компетенції видає накази, розпорядження, інструкції та інші акти (рішення, доручення тощо) і дає вказівки, що відповідають вимогам законодавства України та є обов`язковими до виконання для всіх працівників, у тому числі структурних та відокремлених підрозділів підприємства. На підставі зазначеного відповідач у відзиві доходить висновку, що таким чином голова підприємства має право, на свій розсуд, вносити зміни в штатний розпис, має право визначати чисельність працівників певної спеціальності та кваліфікації. Суд в цілому погоджується з тезами відповідача, однак, звертає увагу на те , що накази, рішення, вказівки, тощо, голови підприємства мають відповідати вимогам законодавства України та статуту підприємства. Згідно абзаців 12, 13, 14 пункту 7.5 статуту ДП «АМПУ» голова підприємства затверджує штатний розпис, положення про відокремлені та структурні підрозділи підприємства, затверджує організаційну структуру підприємства за погодженням з уповноваженим органом управління, призначає на посаду та звільняє з посади працівників підприємства відповідно до штатного розпису підприємства. Тобто, згідно наявних доказів та тверджень представника відповідача, викладених у відзиві, вказані дії є компетенцією голови підприємства, а не інших осіб. Жодних доказів щодо можливості передоручення повноважень на виключення структурних підрозділів, служб з організаційних структур та штатних розписів підприємства, його філій відповідачем до суду не надано. Доказів повноважень керівників філій щодо змін в організації виробництва відповідачем до суду також не надано. При цьому наданими відповідачем доказами і поясненнями спростовується правомірність прийняття окремого доручення № 131 від 18.10.2018 року на наказу № 285 від 22.10.2018 року, адже вказані дії та рішення, згідно наявних в матеріалах справи доказів, є повноваженнями саме голови підприємства. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття ст.15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст.16 ЦК України. У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, з ч.3 ст.16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Правовий аналіз положень ЦК України дозволяє дійти висновку про те , що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не суперечить положенням ст.16 ЦК України. Зокрема, ч.2 указаної статті передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 5 ЦК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Матеріально-правові способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст.8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та задовольняє їх у повному обсязі.

Outcome: approved