Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

20 лютого 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати договір позики, укладений між [PERSON] та [PERSON] та розписку, надану від імені [PERSON] про прийняття в борг від [PERSON] грошової суми в розмірі 568 000 гривень недійсними, а зобов'язання за ними зі сторони [PERSON] перед [PERSON] - відсутніми. А також стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору. Свої вимоги мотивує тим, що 12.01.2012 року ним ніби-то була написана розписка, згідно умов якої він отримав в борг від [PERSON] грошові кошти у розмірі 568 000 гривень Проте позивач стверджує, що на час укладення договору з відповідачем та видачі з його боку розписки на ім'я відповідача, він знаходився в стані, при якому не міг розуміти значення своїх дій не міг ними керувати, воля його була пригнічена, жодних грошових коштів відповідач йому не передавав. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, в задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність та недоведеність. Суд, вислухавши пояснення представників сторін в, дослідивши матеріали справи, а також висновок експертизи, який наявний в матеріалах справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Правовідносини по справі є цивільно-правовими та врегульовані Цивільним Кодексом України У судовому засіданні встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 21.05.2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти на загальну суму 571 441 гривень, які складаються з 568 000 гривень заборгованість за договором позики та 3441 гривень судовий збір. Вказаними судовими рішеннями встановлено, що згідно розписки від 12.01.2012 року [PERSON] передав [PERSON] грошову суму в розмірі 568 000 гривень, яку [PERSON] зобов'язався повернути у строк до 20.12.2012 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Проте, звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] посилається на те, що на час укладення договору з відповідачем та видачі з його боку розписки на ім'я відповідача - він знаходився в стані, при якому не міг розуміти значення своїх дій не міг ними керувати, воля його була пригнічена, та стверджує, що жодних грошових коштів відповідач йому не передавав. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 3 цієї норми встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 ЦК України). За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Відповідно до ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати нами, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Постановою ПВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» пунктом 16 роз'яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Отже, для встановлення всіх дійсних обставин справи, ухвалою суду від 02 липня 2014 року було призначено судову комісійну психіатричну експертизу на вирішення якої поставлено наступне запитання: чи міг [PERSON] на момент укладення та підписання розписки від 12 січня 2012 року розуміти значення своїх дій та керувати ними. Проведення експертизи доручено експертам Одеської обласної психіатричної лікарні №1 (Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я). Згідно Акту № 392 комісійної амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 23.07.2014 року вбачається, що [PERSON], 1981 року народження, на момент складання та підписання розписки від 12.01.2012 року виявляв ознаки поплутаного стану свідомості інтоксикаційного ґенезу, галюцинаторно-маревного синдрому, в зв'язку з чим абсолютно не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Вищевикладене також підтверджується показами свідків, допитаних у судовому засіданні: [PERSON], [PERSON][PERSON], [PERSON] Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказом можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та запере чення сторін, та інші обставини, що мають значення для прави льного вирішення справи. Зважаючи на те, що під час укладання договору позики від 12.01.2012 року [PERSON] абсолютно не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, суд приходить до висновку про те, що договір позики від 12.01.2012 року слід визнати недійсним. Як передбачено ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно ст. 10 Цивільного процесуального Кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а факт розписки спростовано висновком експерта, а тому позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі. Відповідно до ст. 129 Конституції України одним із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Крім того, у відповідності зі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подані позовної заяви до суду судовий збір за подання позову у розмір 114, 70 гривень. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved