Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

\~ \~ \~ \~20.12.2019р. позивач звернувся до суду з цим позовом, який мотивує тим, що відповідач ПАТ «СК «Арсенал страхування» несвоєчасно виконав своє зобов`язання за укладеним між ними 26.02.2014р. Договором добровільного страхування наземного транспорту №556/14-Т/ЗП1 з виплати страхового відшкодування майнової шкоди, спричиненої в результаті пошкодження його автомобіля, в сумі 166\~401,68грн., у зв`язку з чим він має право на підставі п.30.1 договору страхування отримати пеню за період з 11.09.2014р. по 28.11.2019р. в сумі 31699,20грн., а також на підставі ст.625 ЦК України 3% річних за цей же період в сумі 26040,62грн., інфляційні втрати в сумі 217619,23грн. Добровільно сплатити вказані суми відповідач відмовляється. \~ \~ \~ \~Просить стягнути з відповідача зазначені суми. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 21.12.2019р. відкрито загальне позовне провадження у даній справі і призначено підготовче засідання. \~ \~ \~ \~17.01.2020р.. до суду надійшов відзив представника відповідача ПАТ «СК «Арсенал страхування» на зазначений позов, в якому відповідач позов не визнав, зазначивши, що за умовами укладеного між сторонами договору страхування право на виплату неустойки (пені) передбачено п.30.1, відповідно до якого страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасну виплату страхового відшкодування шляхом сплати пені в розмірі 0,01% від суми такого відшкодування за кожний робочий день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період нарахування пені, і не більше 10% від суми невиконаного зобов`язання. При цьому, за змістом п.30.3 договору страхування у азі вирішення питання про стягнення грошових коштів з винної сторони за даним договором в судовому порядку нарахування пені на час розгляду судової справи не здійснюється. Розрахунок пені позивача зазначеним умовам не відповідає, оскільки спір щодо виплати страхового відшкодування вирішувався в судовому порядку, страхове відшкодування було виплачено йому 10.01.2019р. після ухвалення рішення судом касаційної інстанції 19.12.2019р., тому пеня повинна нараховуватись за період з 20.12.2018р. по 10.01.2019р. і її сума становить 216,32грн. Крім того, на вимогу про стягнення пені розповсюджується спеціальний строк позовної давності в 1 рік. Також просить врахувати, що обов`язковою умовою виникнення відповідальності є наявність вини. Разом з тим, вини відповідача в несвоєчасному виплаті страхового відшкодування через тривалий судовий розгляд немає. Щодо сплати на підставі ст.625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, то вважає, що зазначена норма права не розповсюджується на спірні правовідносини. Просить в позові відмовити. 27.01.2020р. до суду надійшла відповідь позивача на позов, в якій він зазначив, що спірні правовідносини підпадають під дію ст.625 ЦК України, оскільки виплата страхового відшкодування страховиком є грошовим зобов`язанням, що підтверджено багаточисленними судовими рішеннями. Щодо періоду нарахування, то обов`язок виплати страхового відшкодування виник не на підставі судового рішення, а на підставі укладеного договору страхування. Відповідно до умов договору страховик зобов`язаний був здійснити виплату страхового відшкодування в строк до 10.09.2014р. Тому саме з цього моменту і відраховується строк прострочки. Наполягає на задоволенні свого позову. 31.01.2020р. до суду надійшли заперечення представника відповідача на відповідь на відзив, а також заява про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені. Просить в позові відмовити. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Додатково пояснив, що представник відповідача посилається на іншу редакцію п.30.1 Договору страхування. В тексті договору, оригінал якого він може надати суду, редакція цього пункту не містить мінімальних та максимальних меж розміру неустойки. Просить позов задовольнити повністю. Представник відповідача ПАТ «СК «Арсенал страхування» - адвокат Данилова С.А. позов не визнала з підстав, викладених у відзиві на позов та запереченнях, додатково пояснила, що оригіналу договору страхування вона надати не може, погоджується із запереченнями позивача щодо редакції п.30.1, інша редакція зазначена в їх відзиві помилково. Просить в позові відмовити. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає позов частково обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ст.3,6,627,629 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ст.526,530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ст.611 ЦК України). Відповідно до ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд встановив, що 26 лютого 2014 року між [PERSON] та ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №556/14-Т/ЗП1, відповідно до якого було застраховано майнові інтереси [PERSON] , пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом автомобілем Honda Insight, реєстраційний номер [NUMBER] . Згідно п.22.1 вказаного договору страховик бере на себе зобов`язання компенсувати страхувальнику прямі збитки, які є наслідком настання певних подій за страховими ризиками, що наведені у пункті 22.2 договору, які носять ознаки ймовірності та випадковості. Згідно з п.24.1.3 вказаного договору страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування в порядку та в строк згідно розділу 27 договору. Відповідно до п. 30.1 цього ж договору страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення виплати страхового відшкодування шляхом сплати страхувальнику пені в розмірі 0,01% від суми несвоєчасно виплаченого страхового відшкодування за кожний робочий день прострочення здійснення страхового відшкодування. За змістом п.30.3 договору страхування у разі вирішення питання про стягнення грошових коштів з винної сторони за даним договором в судовому порядку нарахування пені на час розгляду судової справи не здійснюється. 02 червня 2014 року невідомими особами було пошкоджено припаркований біля будинку №16-а по вул.Рекордній у м.Запоріжжі автомобіль Honda Insight, реєстраційний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] , у результаті чого застрахованому транспортному засобу було завдано механічних пошкоджень, а його власнику матеріальних збитків. Про настання страхового випадку [PERSON] своєчасно повідомив страховика, надав транспортний засіб для огляду, подав страховику заяву та всі необхідні документи для здійснення страхової виплати. За результатами розгляду заяви [PERSON] 03 вересня 2014 року ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» направив позивачу лист, відповідно до якого останньому відмовлено у виплаті страхового відшкодування на підставі п.22.2.3 та п.28.4.6 договору. \~ \~ \~ \~Зазначені обставини встановлені рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 16 грудня 2015 року, яким позов [PERSON] до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» про стягнення суми страхового відшкодування задоволено частково: стягнуто з ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» на користь [PERSON] суму страхового відшкодування у розмірі 166 401 грн 68 коп., судовий збір у розмірі 1 664 грн 02 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 2 897 грн 65 коп., а всього 170 963 грн 35 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2017 року зазначене рішення залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 19 грудня 2018р. рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 16 грудня 2015 року та ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2017 року також залишені без змін. При цьому, при відкритті касаційного провадження за скаргою ПАТ «СК «Арсенал страхування» на зазначені судові рішення ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 14.04.2017р. виконання рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 16 грудня 2015 року та ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2017 року було зупинено до закінчення касаційного провадження у справі. Відповідно до ст.82 ЦПК України вищевказані обставини не підлягають доведенню іншими належними засобами доказування. Також судом встановлено, що відповідач ПАТ «СК «Арсенал страхування» здійснив виплату страхового відшкодування позивачу [PERSON] 11.01.2019р. відповідно до платіжного доручення №1738251 (арк..86.) Наразі позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача ПАТ «СК «Арсенал страхування» пеню за порушення строків виплати страхового відшкодування на підставі п.30.1 договору страхування за період з 11.09.2014р. по 28.11.2019р. в сумі 31699,20грн., а також на підставі ст.625 ЦК України 3% річних за цей же період в сумі 26040,62грн., інфляційні втрати в сумі 217619,23грн. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку,\~суд вважає встановленим та доведеним, що сторони, діючи вільно, на власний розсуд, уклали 26.02.2014р. Договір добровільного страхування наземного транспорту, відповідно до якого відповідач як страховик прийняв на себе здійснити страхове відшкодування майнової шкоди, спричиненої автомобілю позивача, при настанні страхового випадку. Однак зазначеного обов`язку він відповідно до умов договору не виконав, у виплаті страхового відшкодування відмовив, з приводу чого між сторонами виник спір, який розглядався в судовому порядку, і рішеннями судів різних інстанцій був вирішений на користь позивача шляхом стягнення з ПАТ «СК «Арсенал страхування» на його користь страхового відшкодування в сумі 166401,68грн. Зазначене страхове відшкодування було фактично виплачено позивачу, як вже зазначалось 11.01.2019р. Вирішуючи питання про стягнення пені, суд виходить з того, підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання. В даному випадку факт порушення відповідачем ПАТ «СК «Арсенал страхування» свого зобов`язання за договором страхування, а саме невиплата позивачу страхового відшкодування спричиненої майнової шкоди в результаті пошкодження автомобіля, знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду. Крім того, умовами укладеного між сторонами договору п.30.1 передбачено обов`язок відповідача сплатити пеню за несвоєчасне здійснення виплати страхового відшкодування в розмірі 0,01% від суми страхового відшкодування за кожний робочий день прострочки. Зазначені обставини ннадають право позивачу вимагати стягнення пені відповідно до п.30.1 Договору страхування. Однак вирішуючи справу, суд вважає, що здійснений позивачем розрахунок пені не відповідає умовам, визначеним в п.30.1 та 30.1 договору страхування, та встановленим судом фактичним обставинам, тому суд вважає його невірним та не бере до уваги. Зокрема, суд вважає, що строк прострочи виконання відповідачем ПАТ «СК «Арсенал страхування» свого зобов`язання з виплати позивачу страхового відшкодування повинен відраховуватись з моменту набрання рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 16 грудня 2015 року законної сили, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2017 року, тобто з 16 березня 2017 року. Суд вважає, що період прострочення характеризується пасивною поведінкою суб`єкта цивільних відносин, протягом якого він не вчиняє дій, спрямованих на реалізацію визначеного умовами укладеного між сторонами правочину змісту зобов`язання. Оскільки між сторонами виник спір щодо виплати страхового відшкодування, що не може ставитись в провину страховій компанії, а також з урахуванням п.30.3 укладеного між сторонами договору страхування, пеня на період судового розгляду спору щодо виплати страхового відшкодування нарахуванню не підлягає. В той же час, будучи достовірно обізнаним про ухвалення судом рішення про стягнення з ПАТ «СК «Арсенал страхування» на користь [PERSON] страхового відшкодування в сумі 166\~401,68грн., відповідач після набрання рішенням суду законної сили свого обов`язку добровільно не виконав. Також судом встановлено, що 14.04.2017р. виконання зазначених судових рішень було зупинено до закінчення касаційного провадження у справі, воно закінчено ухваленням 19.12.2018р. постанови Верховного Суду. Отже, період з 14.04.2017р. по 19.12.2018р. повинен виключатись з періоду нарахування пені. Таким чином, позивач має право на виплату пені відповідно до умов договору страхування за період з 16.03.2017р. по 13.04.2017р. та з 20.12.2018р. по 10.01.2019р. (до дати фактичної виплати). Однак, суд вважає необхідним за заявою представника відповідача застосувати до вимог позивача про стягнення пені строк позовної давності. Так, згідно з п.1 ч.2\~ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Ст.253 ЦК України\~визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ч.3,4 ст.267 ЦК України\~ позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже, стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. У зв`язку з цим, беручи до уваги, що позивач звернувся до суду з цим позовом 17.12.2019р. (штамп на поштовому конверті), а також з урахуванням відсутності підстав для нарахування пені в період зупинення виконання судового рішення про стягнення страхового відшкодування на час касаційного оскарження, а саме до 19.12.2018р, суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня за період з 20.12.2018р. по 10.01.2019р., виходячи з кількості робочих днів прострочки, а не календарних, як визначено позивачем. Суд вважає, що вищевказаним обставинам відповідає саме розрахунок пені, наданий представником відповідача (арк..53), тому суд приймає його за основу і вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача пеню за період з 20.12.2018р. по 10.01.2019р. в сумі 216,32грн. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та інфляційних витрат, суд вважає їх також законними та обґрунтованими, оскільки в даному випадку обов`язок страховика щодо виплати страхового відшкодування є грошовим зобов`язанням, відповідач прострочив виконання цього грошового зобов`язання, що суд вважає доведеним. Доводи представника відповідача про е, що на спірні правовідносини не розповсюджують норми ст.625 ЦК України і відповідальність сторін за порушення своїх зобов`язань за договором страхування регулюється виключно таким договором, суд вважає безпідставними. Суд вважає, що стягнення пені, передбаченої п.30.1 договору страхування, не виключає можливість одночасного стягнення 3% річних та інфляційних витрат на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки вони є різними правовими інститутами. Як вже було зазначено судом вище, прострочка виплати відповідачем страхового відшкодування мало місце з 16.03.2017р. по 13.04.2017р. та з 20.12.2018р. по 10.01.2019р. Тому 3% річних повинні бути нараховані за ці періоди, а саме: - з 16.03.2017р. по 13.04.2017р. (29 календарних дня) 166\~401,68грн. :100% х 3% :365дн. х 29дн = 396,63грн. - з 20.12.2018р. по 10.01.2019р.. (22 календарних дня) 166\~401,68грн. :100% х 3% :365дн. х 22дн = 300,89грн. Усього 3% річних становлять 697,52грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Розрахунок 3% річних, який наданий позивачем, суд вважає невірним і не приймає його при ухваленні даного рішення. Щодо інфляційних витрат, то вони також підлягають визначенню за встановлений судом період прострочки виплати відповідачем страхового відшкодування - з 16.03.2017р. по 13.04.2017р. та з 20.12.2018р. по 10.01.2019р. Однак, відповідно до ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Згідно з наданими суду позивачем статистичними даними встановлено, що в період з 16.03.2017р.\~по 13.04.2017р.\~та з\~20.12.2018р.\~по 10.01.2019р. індекс споживчих цін не перевищував поріг у 103 відсотка. Таким чином, підстав для стягнення інфляційних витрат в даному випадку суд не знаходить. На підставі\~вищевикладеного,\~позов [PERSON] \~слід задовольнити\~частково, стягнувши з відповідача на його користь пеню в розмірі 216,32грн., 3% річних в сумі 697,52грн., усього 913,84грн., в частині позовних вимог про стягнення інфляційних витрат слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягонути з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно задоволеним вимогам. Так, позивач просив стягнути грошові кошти в сумі 275\~359,05грн., його вимоги задоволені на суму 913,84грн., що становить 0,33% від заявлених (913,84грн х 100% : 275\~359,05грн.) За позовні вимоги в сумі 275\~359,05грн . судовий збір становить 2753,59грн., відповідно за 913,84грн. 9,09грн. (2753,59грн х 0,33% :100%).

Outcome: partial