Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

20 січня 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики. В обґрунтування позову зазначила, що 13 жовтня 2015 року вона надала грошову позику у вітчизняній валюті [PERSON] в сумі - 9 250, 00 гривень. На підтвердження умов виконання договору, 13 жовтня 2015 року ними було укладено розписку про передачу позикодавцем та отримання позичальником суми позики, розписку написала відповідач власноруч. Остання зобов'язалася повернути позивачці суму позики в розмірі 9 250,00 гривень в строк до 25 листопада 2015 року. Після чого, вона неодноразово зверталася до відповідачки з проханням про повернення повної грошової суми, але кожного разу відповідачка відмовляє їй, пояснюючи відмову відсутністю коштів. На цей час відповідачка не повернула їй визначену суму позики, тобто заборгованість відповідачки перед нею9 250,00 гривень. В порушення укладеної угоди відповідачка не виконала узятих на себе зобов'язань, своєчасно борг не повернула. Просить суд стягнути з відповідачки на її користь суму боргу за договором позики в розмірі 9 250,00 гривень та судовий збір в розмірі 551,20 гривень. В судове засідання позивачка не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримала, просить їх задовільнити. В судове засідання відповідачка не з'явилася, про день слухання була належним чином повідомлена, про причини неявки суд не повідомляла. Зі згоди позивачки, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: У відповідність до ст.509 ЦК України - зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч.1 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.1046 цього ж Кодексу - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідність ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року №6-63цс13, встановлена правова позиція, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що між сторонами 13 жовтня 2015 року було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] надала [PERSON] грошові кошти в сумі 9 250,00 гривень, які вона зобов'язалася повернути: 8 000,00 гривень з 1 по 25 число листопада 2015 року, 1 250,00 гривень до 25 жовтня 2015 року. Докази про сплату [PERSON] на користь [PERSON] будь-яких коштів по вищезазначеному договору позики на час постановлення рішення в матеріалах справи відсутні. Відповідно до встановлених судом обставин справи та відповідних їм правовідносин позов ґрунтується на договорі, який відповідає вимогам закону, наявність невиконаного зобов'язання за договором підтверджена матеріалами справи і не заперечується відповідачем, у зв'язку з чим позов необхідно задовольнити і стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму позики в розмірі 9 250,00 гривень. На підставі ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 551,20 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved