Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

20.06.2013 року позивачка [PERSON] звернулась в суд з позовом про виселення з квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON]. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що спірна квартира належить їй на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 31.05.2013 року, на даний час відповідачі проживають у вказаній квартирі без законних підстав, а її звернення щодо звільнення квартири в добровільному порядку відповідачі ігнорують, тому вона звернулася з вказаним позовом до суду за захистом своїх прав власника квартири [ADDRESS]. В свою чергу відповідачка [PERSON] не погоджуючись з первісними позовними вимогами, звернулася в суд з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 31.05.2013 року, за яким [PERSON] продала вказану квартиру [PERSON], недійсним, який 19.11.2013 року був прийнятий судом до спільного розгляду із первісним позовом. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що вона та [PERSON] з 2000 року проживають в квартирі [ADDRESS], як члени сім'ї колишнього власника спірної квартири [PERSON], який помер [INFO]. В червні 2012 року позивачка дізналась, що 07.06.2011 року між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] з іншої, було укладено договір дарування квартири [ADDRESS]. Крім того, з листопада 2012 року по 23 серпня 2013 року в Шевченківському районному суді м.Києва розглядалась цивільна справа за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права користування. Оскільки договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 31.05.2013 року був укладений на момент наявності в суді спору стосовно вказаної квартири, [PERSON] вважає його укладеним з порушеннями норм Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим звернулась в суд з даним позовом. В судовому засіданні [PERSON] заявлені первісні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав зазначених в позові, просила суд його задовольнити, а в задоволені зустрічного позову просить відмовити, вважаючи його необґрунтованим на вимогах закону. [PERSON], [PERSON] та її представник в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечили, вважають його необґрунтованим та безпідставним, зустрічний позов просили задовольнити в повному обсязі з підстав викладених в ньому. [PERSON] та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, остання направила на адресу суду заяву, в якій просила слухати справу у її відсутність, тому суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність. Вислухавши пояснення [PERSON], [PERSON], [PERSON] та її представника, дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню, а зустрічний позов задоволенню не підлягає виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 31.05.2013 року, зареєстрованому в реєстрі за № 1253, укладеному між [PERSON] та [PERSON] (а.с.5) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 4228967 від 31.05.2013 року (а.с.6). На даний час в квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають в ній з 2000 року [PERSON], та [PERSON], що підтверджується довідкою Форми 3 від 05.06.2013 року (а.с.7), які були членами сім'ї колишнього власника даної квартири, [PERSON], що помер [INFO] (а.с.37). Ще за життя, 07.06.2011 року, [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS] [PERSON], яка в подальшому, за Договором купівлі-продажу від 31.05.2013 року, продала її [PERSON] (а.с. 5, 6, 38,39). 07.06.2013 року [PERSON] звернулась до відповідачів з вимогою про виселення їх з квартири [ADDRESS], направивши її поштовим відправленням на вказану адресу, оскільки вони проживають в ній без законних підстав. Вказану вимогу відповідачі проігнорували, тому спірна квартира звільнена не була. Згідно до п.3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений в праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством …. Згідно ч.1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. А частиною 4 цієї статті встановлено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього кодексу (дружина наймача, їх діти і батьки, а також членами сім'ї наймача можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням …. Отже, з перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім'ї. Право члена сім'ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім'ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. За таких обставин, оскільки колишній власник квартири [ADDRESS], [PERSON], втратив право власності на цю квартиру, ще 07.06.2011 року, подарувавши вказану квартиру [PERSON], він втратив і право користування цією квартирою, а також разом з ним втратили право користування цією квартирою і члени його сім'ї та колишні члени його сім'ї, що проживали разом з ним в цій квартирі, а саме [PERSON] та [PERSON]. Крім того, відсутність у [PERSON] та [PERSON] права користування спірною квартирою, що включає і проживання в ній, підтверджено рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 18.02.2013 року у цивільній справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права користування квартирою [ADDRESS], яким в задоволенні позовних вимог було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 16.10.2013 року рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 23.08.2013 року залишено без змін, і вказана обставина відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, доказуванню при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, не підлягає. Враховуючи викладене, оскільки судом встановлено відсутність у [PERSON] та [PERSON] законного права на проживання у квартирі [ADDRESS], суд вважає вимоги [PERSON], яка є на даний час єдиною власницею цієї квартири, є такими, що підлягають задоволенню, а тому відповідачі підлягають виселенню зі спірної квартири. Разом з тим, суд не вбачає правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON], приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 31.05.2013 року недійсним, виходячи з наступних підстав. У відповідності з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до Договору дарування від 07.06.2011 року, укладеного між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] з іншої, перший подарував, а остання прийняла в дар квартиру [ADDRESS] (а.с.38). 31.05.2013 року [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] [PERSON], відповідно до нотаріально посвідченого за Договору-купівлі продажу (а.с. 5, 6). Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 18.02.2013 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору дарування квартири [ADDRESS] від 07.06.2011 року недійсним в задоволенні позовних вимог відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 16.04.2013 року рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 18.02.2013 року залишено без змін. Тобто рішенням суду підтверджено законність отримання у власність спірної квартири [PERSON], що відповідно до ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. [PERSON] в зустрічному позові, як на підставу визнання недійсним оспорюваного нею Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посилається на ч.1 ст. 203 ЦК України, зазначаючи, що цей договір суперечить вимогам закону, оскільки на час продажу спірної квартири в ній проживали та були зареєстровані [PERSON] та [PERSON]. Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Суд вважає безпідставним посилання на вказану у зустрічному позові обставину, як на підставу для визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 31.05.2013 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], оскільки [PERSON] не доведено, що ця обставина суперечить вимогам закону та не зазначено, якій саме нормі закону зазначена нею обставина суперечить. Крім того в даному судовому засіданні судом було встановлено, що і [PERSON], і [PERSON] проживали у вказаній квартирі не маючи на це законного права користування нею. На підставі викладеного, оскільки стороною позивача за зустрічним позовом не надано доказів на підтвердження неправомірності укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 31.05.2013 року, враховуючи, що останній був укладений законним на той час власником спірної квартири, вимоги передбачені ст. 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, при укладені даного договору були дотримані, тому суд вважає вимоги зустрічного позову необґрунтованими, у зв'язку з чим відмовляє в його задоволенні. На підставі викладеного,

Outcome: approved