Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

21 січня 2014 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що він, маючи намір придбати житлову квартиру для мешкання, разом з дружиною знайшов об'яву про продаж квартири, яка їх задовольнила. Вони звернулись за вказаним телефоном до [PERSON], який продавав квартиру [ADDRESS], що належала йому на праві приватної власності. Оскільки у Відповідача не були готові всі необхідні документи для продажу квартири, 12 вересня 2013 року при зустрічі з [PERSON] та представниками агенції нерухомості між ними було укладено договір, згідно умов якого вони зобов'язались в майбутньому, в строк до 12 жовтня 2013 року (п. 5.1 Договору) належним чином оформити і укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS]. За ініціативою Відповідача він сплатив йому авансовий платіж в сумі 16300 гривень з подальшим наміром укласти договір купівлі-продажу квартири, що підтверджується вищезазначеним договором. На протязі тривалого часу Відповідач так і не оформлював необхідні документи для укладання договору купівлі-продажу квартири, тому я, на підставі ч. 2 ст. 666 ЦК України, він був змушений відмовитись від укладання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], оскільки їм з дружиною терміново необхідно було житло. Після цього він звернувся до Відповідача з вимогою повернути йому авансовий платіж в сумі 16 300 гривень, переданий Відповідачу 12 вересня 2013 року, але останній відмовився повернути грошові кошти, у зв'язку з чим він змушений звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Як вбачається з договору про намір на придбання об'єкта нерухомості від 12 вересня 2013 року, за змістом цей договір являє собою не що інше, як попередній договір купівлі-продажу у розумінні ст. 635 ЦК України, оскільки він передбачає зобов'язання позивача та відповідача укласти протягом певного строку в майбутньому договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (основний договір). Водночас, відповідно до приписів ч. 4 ст. 635 ЦК України, попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державної реєстрації. Таким чином, угода про намір на придбання квартири від 12 вересня 2013 року мала бути укладена в письмовій формі з обов'язковим нотаріальним посвідченням, чого зроблено не було, а отже ця угода (договір) в силу ст. 220 ЦК України є нікчемною і не створює жодних юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з її недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним право чином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Викладене підтверджується усталеною судовою практикою, зокрема рішенням верховного Суду України у цивільних справах від 06 лютого 2008 року (номер в Єдиному державному реєстрі судових рішень 1583464). Частина 1 ст. 216 ЦК України передбачає, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Як закріплено частиною 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. На підставі викладеного просив: стягнути з [PERSON] на мою користь грошові кошти в сумі 16 300 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн. У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позивних вимог, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено в судовому засіданні, 12 вересня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладеного письмовий попередній договір на придбання квартири [ADDRESS] за ціною 42 000 доларів США, кінцева угода купівлі-продажу вказаного житла, повинна була відбутися до 12 жовтня 2013 року (а. с. 4). Відповідно до п. 2.2. вказаного Договору, в якості забезпечення зобов'язань за договором позивач передав відповідачеві суму у розмірі 16 300 грн. 00 коп., що еквівалентно 2000 доларів США на час укладання договору, тобто на 20.09.2013 року, що підтверджується підписом сторін та не заперечувалось відповідачем у судовому засіданні, а тому не підлягає доказуванню на підставі ст. 61 ЦПК України. У визначений у попередньому договорі термін угода купівлі-продажу квартири не відбулася. Відповідач відмовився повернути позивачці гроші передані йому у якості авансової суми. Відповідно до ст.635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім д договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором. Згідно частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися завдатком. Між тим, частина 1, статті 570 ЦК України визначає, що завдатком визнається лише та грошова сума, або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Таким чином, вбачається, що завдатком можуть забезпечуватися лише зобов'язання, які виникають з договору і якщо договором передбачена виплата однією зі сторін завдатку, то договір вважається укладеним лише після виконання відповідною стороною своїх зобов'язань. Натомість, з матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між сторонами не укладався, а тому відповідно передані позивачем відповідачу кошти в сумі 2000 доларів США не є завдатком. У ч. 2 ст. 570 ЦК України, встановлено презумпцію авансу, якщо в правочині не визначено, що така сума є завдатком. Тобто якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів не є завдатком, вона вважається авансом. На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, а тому у даному випадку з відповідача підлягає стягнення сума авансу без штрафних санкцій. Законом не передбачено, що якщо аванс був переданий і зобов`язання не виконано, то він залишається у сторони, яка його отримала. Наданий до суду позивачем попередній договір не може бути визнаний як належний доказ, оскільки не відповідає вимогам ст. ст. 207, 208 ЦК України (аркуш договору не засвідчений, маються ознаки невідповідностей та ін.); порушені також ст. ст. 635 (форма попереднього договору встановлена як для основного) і 657 ЦК України про належні письмову форму оформлення договору купівлі-продажу квартири з нотаріальним посвідченням і наступною державною реєстрацією. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним і згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України визнання нікчемного правочину недійсним судом не вимагається бо недійсність нікчемного правочину встановлена законом. Отже наданий позивачем суду договір є нікчемним доказом і відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України є недійсним з моменту його вчинення і не тягне ніяких юридичних наслідків, а відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню завдатком, недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до абз. 2 п. 13 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року «Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін». Вказане сторонами щодо письмового не оформленого нотаріально договору не виконано, їх договір нікчемний і не породжує правих наслідків. Порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК (435-15) не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді справи з позовів та пояснень і доказів сторін не доведено, чому була необхідність укладення саме такого договору (в простій письмовій формі), чому договір не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК (435-15). Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними та про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення можливе встановленням фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Також слід зазначити, що Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оцінюючи дослідженні судом докази в їх сукупності, їх належність, допустимість та достатність, суд вважає, в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі, оскільки не вірно обрано спосіб захисту порушених прав. Відповідно до ст.88 ЦПК України судовий збір слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed