Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

21.01.2015р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Савранської селищної ради Савранського району про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями в порядку спадкування за законом. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що [INFO] померла мати позивача [PERSON]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належний їй житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS]. Позивач є донькою померлої, та відповідно до ст. 1222 та 1261 Цивільного кодексу України є спадкоємицею першої черги. У встановлений законом строк, позивач звернулася до Савранської районної державної нотаріальної контори, Одеської області із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] на підставі якої відкрито спадкову справу № 192/2014. При зверненні позивача щодо порядку видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок їй було роз'яснено щодо неможливості отримання свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на нерухоме майно, так як померла [PERSON] за життя не зареєструвала своє право власності на будинок. Відсутність правовстановлюючих документів позбавляє позивача можливості реалізувати своє право на прийняття спадщини, що змусило його звертатися до суду із вимогою про визнання права власності на зазначений спадковий будинок. 08.04.2015р. позивач в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог в повному обсязі (а. с. 58). Представник відповідача Савранської селищної ради - Бровко В.Г. в судове засідання не з'явився надав суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи за його відсутності (а. с. 57). Суд дослідив, оцінив та проаналізував всі зібрані у справі докази у їх сукупності і дійшов до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] - мати позивача, про що в Книзі реєстрації смертей 22 липня 2014 року зроблено відповідний запис за № 201, місце реєстрації відділ реєстрації актів цивільного стану Савранського реєстраційної служби Савранського районного управління юстиції в Одеській області ( свідоцтво про смерть серія [NUMBER] ) (а. с. 6). [PERSON] є донькою померлої [PERSON], що підтверджується записом про матір у свідоцтві про народження (свідоцтво про народження повторне серія [NUMBER] видане Савранським рай бюро РАЦС Одеської області ) (а. с. 7), свідоцтвом про укладення шлюбу ( свідоцтво про укладення шлюбу серія [NUMBER] видане Одеса, Іллічівським районним відділом РАЦС) (а. с. 8), свідоцтвом про укладення шлюбу ( свідоцтво про укладення шлюбу серія [NUMBER] видане Іллічівським відділом РАЦ м. Одеса) (а. с. 9), та свідоцтвом про укладення шлюбу спадкодавиці ( свідоцтво про укладення шлюбу серія [NUMBER] видане відділом РАЦС Савранського райвиконкому, Одеської області) (а. с. 10). Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина на належний йому житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] (а. с. 12-15; 18). Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом, як спадкоємець першої черги після смерті матері (а. с. 11; 44). Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визнані у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261- 1265 ЦКУ. Нотаріусом позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння було відмовлено, оскільки позивачем не подані всі необхідні документи для вчинення нотаріальної дії. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Згідно ст.267 ЦК України при наявності поважних причин, якими в даному випадку визнано необізнаність з діючим законодавством, порушене право підлягає захисту. Як встановлено в судовому засіданні, житловий будинок в спадковому домоволодінні було побудовано в 1953 році. Відповідно до довідки Савранської селищної ради № 2278 від 28.10.2014р. домоволодіння за адресою [ADDRESS] належало покійній [PERSON], яка померла [INFO] (а. с. 18). Згідно довідки виконавчого комітету Савранської селищної ради № 02-17/597 від 24.04.2014р. земельна ділянка за адресою [ADDRESS] належала спадкодавиці (а. с. 20). Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті за діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Відповідно до ч. 3. ст. 3 вказаного Закону, реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Даний підхід, закріплено також в п. 37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де вказано, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Таким чином, можливо прийти до висновку, що [PERSON] згідно діючого на час побудови та здачі в експлуатацію законодавства, володіла спадковим будинком з господарськими будівлями та спорудами на праві власності. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Однією з законних підстав набуття права власності є спадкування. Згідно листа Міністерства юстиції України «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» від 21 лютого 2005 року №19-32/319, «у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку». Відповідачем у справі є відповідна селищна рада, яка в силу ст. 335 ЦК України наділена повноваженням ініціювати питання про передачу безхазяйного майна у комунальну власність. Представник Савранської селищної ради не заперечує проти визнання за позивачем права власності на домоволодіння. Дана обставина свідчить про те, що задоволення пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свобод чи інтересів інших осіб. Частиною 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового та немайнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Враховуючи те, що позивач являється спадкоємцем за законом після смерті своєї матері [PERSON] (а. с. 11; 44), тому вона має право на набуття права власності на своє ім'я на майно спадкодавиці, яке їй належало на правових підставах, однак не було належним чином ним зареєстровано. Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. На підставі наведеного,

Outcome: approved