Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

19 січня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], Центрального відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Новокодацького ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області, Новокодацького відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про звільнення майна з-під арешту. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 12.11.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та позивачем було укладено договір відступлення права вимоги, за яким позивач набув право вимоги за кредитним договором, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON], а також право іпотекодержателя на нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ (м. Дніпро), пр. Карла Маркса (пр. [PERSON]), 117/61. При спробі продати іпотечне майно зясувалося, що на спірне майно накладено низку арештів. Викладені обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом про звільнення іпотечного майна з-під арештів (а.с.а.с. 1, 2, 23). У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, а [PERSON] не заперечував проти його задоволення. Представники решти відповідачів до суду не зявилися, були повідомлені належним чином. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, співвідповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13.12.2007 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») було укладено кредитний договір №ML-301/865/2007, за яким [PERSON] отримав кредит у сумі 119\~621,58 доларів США (а.с.а.с. 3 6, 10 12). Того ж дня між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено договір наступної іпотеки №PML-301/544/2007, за яким у забезпечення належного виконання зобовязань за укладеним кредитним договором [PERSON] передав у заставу належне йому нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ (м. Дніпро), пр. Карла Маркса (пр. [PERSON]), 117/61 (загальна площа 68,4 м2, житлова площа 45,5 м2). Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований у реєстрі за №16385. Одночасно на предмет іпотеки було накладено заборону його відчуження (зареєстровано у реєстрі за №723) (а.с. 9). 12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та позивачем було укладено договір про відступлення права вимоги, за яким останній набув право вимоги за кредитним договором № ML-301/865/2007 (а.с.а.с. 13 16). При спробі продажу позивачем предмету іпотеки зясувалося, що на спірне майно накладено низку арештів (а.с.а.с. 17 19), а саме: -18 грудня 2008 року постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ухвалена Кіровським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції (реєстраційний №8315015); -07 грудня 2009 року постанова про накладення арешту, ухвалена слідчим СВ Ленінського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області (реєстраційний №9341568); -26 березня 2014 року постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ухвалена державним виконавцем Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції (виконавче провадження №42656740) (реєстраційний №5120784); -18 травня 2016 року постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ухвалена державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції (реєстраційний №14558269). Відповідно до частин 1, 3 статті 36 Закону України від 05.06.20003 року №898-ІV «Про іпотеку» (далі Закон №898-ІV) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. З матеріалів справи вбачається, що сторони іпотечного договору скористалися приведеними нормами, вирішивши продати предмет іпотеки, єдиною перешкодою для чого стала наявність арештів, накладених на іпотечне майно. Згідно з пунктом 1 частини 1\~статті 32 Закону України від 21.04.1999 року №606-ХІV «Про виконавче провадження»\~(далі Закон № 606-ХІV) заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб. У відповідності з частиною 1\~статті 52 Закону №606-ХІV\~звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону №606-ХІV). Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений\~статтею 54 Закону №606-ХІV, відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог\~стягувача-заставодержателя. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень\~Закону №898-ІV\~(частина 8\~статті 54 Закону №606-ХІV). При реалізації цієї норми слід мати на увазі, що за положеннями\~статті 1 Закону №898-ІV\~іпотека вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно частиною 1\~статті 33 Закону №898-ІV, за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.\~\~ Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною\~\~до\~\~припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина 5\~статті 3 Закону №898-ІV). Частиною 6\~статті 3 Закону №898-ІV\~визначено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.\~\~ Відповідно до частини 7\~статті 3 Закону №898-ІV\~пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом у черговості їх державної реєстрації.\~\~ Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові №38963293 від 09.04.2014 року (справа №6-13цс14), яка відповідно до статті 3607 Цивільного процесуального кодексу України є обовязковою для суду. Ураховуючи викладене, суд вважає за необхідне заявлений у справі позов задовольнити.

Outcome: approved