Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

20 квітня 2015 року звернувся до суду з позовом до ТОВ «Сіверська Рось», в якому, уточнивши позовні вимоги,просить: -визнати незаконним та протиправним наказ № 20 від 13.03.2015 в.о. директора ТОВ «Сіверська Рось» Немцова Л.В. про накладення дисциплінарного стягнення на [PERSON]; -змінити формулювання причини звільнення [PERSON] з ТОВ «Сіверська Рось» з: за п. 4 ст. 40 КЗпП України на ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням; -стягнути з відповідача суму нарахованої, але невиплаченої заробітної плати за період з 15.04.2014 по 13.03.2015 року в розмірі 6 580,80 грн.; -стягнути з відповідача компенсацію за невикористану щорічну відпустку; -стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за час з дати звільнення і по дату ухвалення рішення. Свій позов мотивує тим, що в період з 01.04.2011 по 13.03.2015 [PERSON] працював на посаді бухгалтера ТОВ «Сіверська Рось». Наказом № 21 від 13.03.2015 позивача було звільнено з займаної посади згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул, який він не вчиняв. При цьому 13.03.2015 [PERSON] подав заяву про звільнення за згодою сторін, у зв'язку з чим, був впевнений, що його звільнили згідно поданої заяви. Ухвалою суду від 30.09.2015 прийнято відмову позивача від позовних вимог про стягнення з відповідача грошової компенсації за невикористану відпустку, а провадження в справі в цій частині закрито. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, мотивуючи це законністю звільнення позивача. Позивач до суду не з'явився, про час і місце розгляду справи оповіщений, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до наказу № 21-к від 01.04.2011 позивача було прийнято по переводу на посаду бухгалтера до ТОВ «Сіверська Рось», що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 6-7). 13 березня 2015 року [PERSON] подав директору ТОВ «Сіверська Рось» письмову заяву про звільнення з посади бухгалтера за згодою сторін (а.с. 5). Згідно наказу № 21 від 13.03.2015 про накладення дисциплінарного стягнення на [PERSON], останній був відсутній на роботі з 15 жовтня 2014 року по 13 березня 2015 року, в зв'язку з чим визнано робочі дні в цей період днями прогулів без поважних причин, застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Датою звільнення та останнім днем роботи вважається 14 жовтня 2014 року (а.с. 18). Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як роз'яснено у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147 (1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. В силу вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. У судовому засіданні представник позивача не заперечував факт відсутності позивача на роботі у період з 15.10.2014 і до 13.03.2015, пояснивши при цьому відсутність останнього на роботі тим, що за домовленістю з директором ТОВ «Сіверська Рось» він працював вдома дистанційно, а в його трудові функції входило ведення бухгалтерської документації та податкової звітності підприємства, подання звітів до відповідних органів. Свої посадові обов'язки позивач виконував добросовісно та належним чином у період з 2011 по 2015 роки. Проте, на підтвердження зазначених доводів представник позивачане надав суду будь-яких належних та допустимих доказів. Натомість, відповідач на спростування доводів позивача надав суду табелі обліку робочого часу за жовтень - грудень 2014 року та січень - березень 2015 року, копії доповідних записок працівників товариства [PERSON] та [PERSON] від 20, 27 жовтня, 03, 10, 17, 24 листопада, 15, 22, 29 грудня 2014 року, 05, 19, 26 січня, 02, 09, 16, 23 лютого, 06 березня 2015 року (а.с. 81-100), копії актів про відсутність на роботі [PERSON] № 2/06/03-15 від 06.03.2015, № 2/10/03-15 від 10.03.2015, № 2/11/03-15 від 11.03.2015, № 2/12/03-15 від 12.03.2015, № 1/2/13/03-15 та № 7/13/03-15 від 13.03.2015, копії актів про розслідування факту відсутності на робочому місці [PERSON] від 02, 05, 06, 12 та березня 2015 року (а.с. 109, 110, 112-120), які узгоджуються між собою та повністю підтверджують факт відсутності позивача на роботі починаючи з 15.10.2014 по 13.03.2015. більше того, 06 березня 2015 року комісія, створена наказом в.о. директора ТОВ «Сіверська Рось» [PERSON]. від 27.02.2015 № 16-к, виїжджала за місцем проживання позивача для відібрання пояснень щодо причин його відсутності на роботі, про що складений акт від 05.03.2015 № 04/05-03 (а.с. 111). Допитана судом у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] (заступник головного бухгалтера товариства) показала, що у зв'язку з відсутністю бухгалтера-економіста товариства в період з 15 жовтня по 24 листопада 2014 року вона вела табель обліку робочого часу і щоденно відмічала відсутність на роботі позивача в цей період. Також вона складала в цей період на ім'я директора товариства доповідні записки про відсутність позивача на робочому місці. До 15 жовтня 2015 року до позивача претензій щодо його роботи не було, проте після цієї дати він перестав з'являтись на роботі та виконувати свої посадові обов'язки. 05.03.2015 вона виїжджала в складі комісії за місцем проживання позивача, проте поспілкуватись з ним не вдалось. Особисто бачила як головний бухгалтер та юрист підприємства по телефону вимагали від позивача з'явитись на роботу, на її телефонні дзвінки він не відповідав. Як показала допитана в якості свідка [PERSON] (бухгалтер-економіст товариства), згідно функціональних обов'язків вона веде табель обліку робочого часу. Починаючи з 15.10.2014 і до дня винесення наказу про звільнення позивача він жодного разу не з'являвся на роботі та не повідомляв про причини своєї неявки, у зв'язку з чим вона періодично складала на ім'я директора доповідні записки про відсутність позивача на роботі. Також вона постійно телефонувала позивачеві, і лише в березні 2015 року він відповів на дзвінок та зобов'язався з'явитись на роботі, проте не зробив цього. Заяву про звільнення з роботи згодою сторін позивач особисто не подавав. Претензій щодо умов його праці на підприємстві ніколи не висловлював. Крім того, підтвердила факт виїзду комісії підприємства за місцем проживання позивача для отримання пояснень щодо тривалої відсутності на роботі. Свідок [PERSON] (головний бухгалтер підприємства) показала, що вона за посадою була безпосереднім керівником позивача, який після 15.10.2014 і до винесення оскаржуваного наказу жодного разу не з'явився на роботі, своїх посадових обов'язків не виконував. Усі її намагання додзвонитись позивачеві у вказаний період з метою з'ясування причин відсутності на роботі виявились марними, так само як комісії підприємства, яка 05.03.2015 виїжджала за місцем проживання позивача. Таким чином, також сукупністю зібраних у справі доказів беззаперечно підтверджується факт відсутності позивача на роботі починаючи з 15.10.2014 і до дня винесення наказу про його звільнення. В ході судового розгляду не встановлено факту укладення сторонами трудового договору про виконання роботи вдома особистою працею (надомники), враховуючи, що така можливість передбачена положеннями Інструкції зі статистики кількості працівників, затвердженої Наказом Державного комітету статистики України № 286 від 28 вересня 2005 року, та Положенням про умови праці надомників, затвердженим постановою Державного комітету СРСР із праці та соціальних питань і Секретаріату ВЦРПС від 29.09.81 № 275/17-99. Доводи позивача про те, що наказ від 13.03.2015 про його звільнення був виданий після спливу встановленого ст. 148 КЗпП України місячного строку, суд не бере до уваги, оскільки порушення ним трудової дисципліни мало тривалий характер. Також не може бути достатньою підставою для визнання незаконним наказу про звільнення відсутність підпису позивача у Правилах внутрішнього трудового розпорядку співробітників ТОВ «Сіверська Рось», встановлена у Висновку експерта від 19.08.2015 № 2307/2308/15-24 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи (а.с. 189-194). За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що виданий відповідачем наказ про звільнення позивача ґрунтується на законі, а тому не знаходить підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed