Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-16 00:00:00

20 липня 2017 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] у розмірі 800,00 грн щомісяця починаючи з моменту звернення до суду і до її повноліття. В обґрунтування позову зазначає, що 12 серпня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Костопільського районного управління юстиції в Рівненській області був зареєстрований шлюб між сторонами, про що внесений актовий запис №167. Від шлюбу мають малолітню дитину [INFO] Позивач зазначає, що спільне життя між ними не склалося, в них відсутнє взаєморозуміння, розходяться погляди у сімейному житті та побуті. Зазначає, що збереження сімї неможливе. Крім того, відповідач вчинив щодо неї фізичне насильство. З наведених підстав просить суд розірвати шлюб, залишити проживати дитину разом з нею та стягувати на її користь на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] аліменти у розмірі 800,00 грн починаючи з моменту звернення до суду і до її повноліття. Позивач у судове засідання не зявилася, однак у заяві від 17 серпня 2017 року просить розгляд справи провести за її відсутності, проти заочного розгляду не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Як визначено у частині першій статті 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не зявився в судове засідання, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 серпня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Костопільського районного управління юстиції в Рівненській області був зареєстрований шлюб між сторонами, про що внесений актовий запис №167 (а.с.3). Статтею 112 Сімейного кодексу України (далі СК України) визначено, що суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд наголошує, що шлюб за своїм змістом є добровільним союзом чоловіка та жінки (статті 21, 24 СК України). Як встановлено судом та слідує з матеріалів справи, подальше існування шлюбу між сторонами суперечило б інтересам позивача, оскільки вона не бажає надалі перебувати в шлюбі з відповідачем. Відповідач також не бажає надалі перебувати у шлюбі. Крім того, судом вставлено, що відповідач вчинив стосовно позивачки фізичне насильство, а саме завдав легке тілесне ушкодження. Кримінальне провадження щодо нього було закрито у звязку з примиренням сторін. Враховуючи вищевикладене, подальше існування шлюбу між сторонам є неможливим, а позовні вимоги про розірвання шлюбу слід задовольнити. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до шостого принципу Декларації прав дитини, яка прийнята резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матірю. Враховуючи той факт, що відповідач не заявив жодних заперечень щодо проживання дочки разом з матірю, суд дійшов висновку, що неповнолітню дочку [PERSON], [INFO], слід залишити проживати разом з матірю. Стосовно позовних вимог про стягнення аліментів, суд зазначає наступне. Матеріалами справи підтверджується, що від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO] (а.с.4). Як зазначено у статті 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Під час судового розгляду встановлено, що відповідач, не проживає разом з дитиною та не приймає участі в її утриманні, отже він зобовязаний сплачувати аліменти на користь позивача, яка проживає разом з дитиною. З врахуванням вищенаведеного з відповідача на користь позивача слід присудити аліменти на утримання неповнолітньої дочки до досягнення нею повноліття. Визначаючи розмір та порядок стягнення аліментів, суд виходить з наступного. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Під час судового розгляду не встановлено обставин щодо поганого стану здоров'я та/або матеріального становища дитини. Відповідач у судове засідання не зявився, відтак суд вважає що його стан здоровя та матеріальне становище дозволяє йому сплачувати аліменти. Аналогічно суду не було надано доказів про наявність у відповідача на утриманні інших дітей, непрацездатної дружини, батьків, дочки, сина. Частиною першою статті 184 СК України визначено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Враховуючи факт проживання неповнолітньої [PERSON] разом з позивачем,

Outcome: approved