Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

1 квітня 2021 року, представниця позивачки [PERSON] адвокат Гайдай Я.Ф. звернулася до суду з позовом, який в подальшому збільшила та в остаточній редакції якого від 17.05.2021 р. просила суд, визнати за позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті їхньої матері [PERSON] , померлої [INFO] по 1/2 частці за кожним на спадкове майно у виді : будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 540,9 кв.м., житловою площею 133,9 кв.м., допоміжною 407 кв.м, позначеного на плані під літ. «А», під літ. «МС» - мансарда, площею 172 кв.м, під літ. «а1» прибудова, площею 13,4 кв.м, під літ. «а2» веранда, площею 7,5 кв.м, під літ. «а3» навіс, площею 26,9 кв.м, під літ. «Б» літня душова вбиральня, площею 6,1 кв.м, під літ. «В» сарай, площею 5,8 кв.м, під літ. «в» навіс, площею 8,1 кв.м, під літ. «Г» навіс, 29,9 кв.м, під літ. «Д» лазня, площею 26,6 кв.м, під № 1 хвіртка, під № 2-3 ворота, під № 4 огорожа, під № 5 цистерна, № 6 піч, І замощення та земельної ділянки, площею 0,10 га, кадастровий № 5123782000:02:004:3536, розміщеної на землях, що знаходяться у віданні Молодіжненської с/Ради Овідіопольского району Одеської області, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка), які знаходяться за адресою : [ADDRESS] ; садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 107 кв.м., житловою площею 56,9 кв.м., підсобною площею 50,1 кв.м, позначеного на плані під літ. «А», під літ. «А1» - мансарда, площею 33,4 кв.м, під літ. «а» підвал, площею 71,4 кв.м, під літ. «а1» - веранда, площею 18,9 кв.м, під літ. «а2» - веранда, площею 23,8 кв.м, під літ. «а3» ганок, під літ. «Б» літня кухня, площею 26,2 кв.м, під літ. «В» вбиральня, площею 3,1 кв.м, під літ. «Г» альтанка, площею 3,8 кв.м, під № 1-5,І споруди та земельної ділянки, площею 0,07 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташовані за адресою : [ADDRESS] , мотивуючи це відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на вищевказане спадкове майно, яке належало спадкодавцю [PERSON] , померлій [INFO] , яка прийняла та успадкувала вказане майно за нотаріально посвідченим заповітом від 29.08.2005 р. (реєстр. № 5198) після смерті свого чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , однак не оформила своїх спадкових прав, що унеможливлює отримання в нотаріальному порядку свідоцтв про право на спадщину за законом та оформлення своїх спадкових прав. В підготовче судове засідання представниця позивачки не з`явилася, про дату, час та місце підготовчого судового засідання повідомлялась належним чином, що підтверджується особистою розпискою з підписом, причини неявки не повідомила, однак надіслала до суду свою письмову заяву, в якій повністю підтримала збільшений позов [PERSON] , який просила задовольнити і слухати справу без її участі (а.с. 112,142). Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, надіславши до суду письмову заяву, в якій повністю визнав збільшений позов [PERSON] та проханням про розгляд справи без його участі (а.с. 141). З урахуванням вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України, відповідно до якої, за результатами розгляду підготовчого провадження, суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, суд вважає необхідним ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні Дослідивши матеріали справи та матеріали спадкових справ № 22/2020, заведену після смерті [PERSON] , померлого [INFO] та № 23/2020, заведену після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Частинами 1,2 статті 357 ЦК України передбачено, що частки у\~праві спільної\~часткової власності\~вважаються рівними,\~якщо інше\~не встановлено\~за домовленістю\~співвласників або\~законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Таким чином, зі змісту ст. 357 ЦК України, вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Статтею 1217 ЦК України передбачено спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1220 ЦК України, визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Стаття 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину - не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296,1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Частиною 1 статті 356 ЦК України передбачено власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суд встановив, що сторони по справі є рідними дітьми [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] виданого повторно 27.03.1997 р. та серії [NUMBER] виданого повторно 27.09.2001 р. відповідно (а.с. 18,90). [INFO] помер батько сторін [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 07.07.2020 р., який за життя склав нотаріально посвідчений заповіт від 29.08.2005 р. (реєстр. № 5198), яким на випадок своєї смерті заповідав усе своє майно [PERSON] (дружині) (а.с. 16,68). З матеріалів позову та спадкових справ вбачається, що [PERSON] , як єдиний спадкоємець за заповітом та законом, прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , звернувшись до нотаріуса з відповідною заявою від 16.09.2020 р., але не встигла оформити своїх спадкових прав, права спільної часткової власності на вищевказане спадкове майно (земельну ділянку, площею 0,100 га, кадастровий № 5123782000:02:004:3536, розміщеної на землях, що знаходяться у віданні Молодіжненської с/Ради Овідіопольского району Одеської області, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка), які знаходяться за адресою : [ADDRESS] ) у зв`язку зі своєю смертю [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02.10.2020 р. (а.с. 17,62-79). Суд з`ясував, що за життя, батьками сторін на праві власності належало: на підставі договору дарування від 20 листопада 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Іллічівської міської державної нотаріальної контори Слаєвою Р.К. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-6400 в рівних частках будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який був зареєстрований в Овідіопольському районному бюро технічної інвентаризації 09.01.1998 р. за р. № 2-50 в реєстровій книзі № 3-179 та на підставі договору дарування від 25 березня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Панченко О.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 614 в рівних частках земельна ділянка, кадастровий № 5123782000:02:004:3536, площею 0,10 га, розміщену на землях, що знаходяться у віданні Молодіжненської с/Ради Овідіопольского району Одеської області, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка), що знаходиться в [ADDRESS] , який був зареєстрований в Молодіжненській сільській раді 02.03.2009 року за № 29 (а.с. 13-15,20-25). Крім того, спадкодавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 грудня 2004 року, виданого виконкомом Овідіопольської селищної ради належав садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою : [ADDRESS] , яке було зареєстроване 20.12.2004 р. в Овідіопольському районному бюро технічної інвентаризації в книзі 2 номер запису 32 (а.с. 26-37). Також, згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.12.2007 р. (реєстр. № 1011) спадкодавець [PERSON] при житті продала [PERSON] частину земельної ділянки, площею 0,0487 га з земельної ділянки, загальною площею 0,1200 га за вищезазначеною адресою : [ADDRESS] , яка належала їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД № 005017 від 17.02.2003 р. виданого Овідіопольською РДА на підставі розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації від 14.01.2003 року № 16 (а.с. 122-140). Після смерті своєї матері [PERSON] протягом шестимісячного строку до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини звернулися сторони по справі, які є її дітьми та спадкоємцями першої черги (а.с. 80,87). Однак, через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів, спадкоємці не можуть отримати свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказане спадкове нерухоме майно. З огляду на вищевикладене, суд вважає позов обґрунтованим, підтвердженим документально і таким, що підлягає задоволенню з урахуванням визнання позову відповідачем, що вбачається з його письмової заяви.

Outcome: approved