Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

19 травня 2015 року [PERSON] звернулася до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] акціонерного товариства «Сєвєродонецький приладобудівний завод» про стягнення заборгованості з заробітної плати за період з 01 червня 2014 року по 15 жовтня 2014 року у розмірі 7734,89 гривень. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 15.04.2014 року між нею та ВАТ «Сєвєродонецький приладобудівний завод» було укладено строковий трудовий договір терміном на 6 місяців та вона була прийнята на посаду головного бухгалтера. Починаючи з червня 2014 року заробітна плата [PERSON] виплачувалася не в повному обсязі, 15 жовтня 2014 року вона була звільнена у звязку з закінченням строку трудового договору за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, на день звільнення сума заборгованості у розмірі 7734,89 гривень їй сплачена не була. ВАТ «Сєвєродонецький приладобудівний завод» постановою господарського суду Луганської області від 30.01.2014 року визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, тому позивач зверталася до ліквідатора підприємства [PERSON] про погашення заборгованості із заробітної плати, проте станом на час звернення до суду з цим позовом заборгованість із заробітної плати не погашена, тому позивач просить її стягнути, також просить стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати в звязку з порушенням терміну їх виплати у розмірі 3939,38 гривень, середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 11407,90 гривень та моральну шкоду у розмірі 5000,00 гривень. В судове засідання позивач не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена судом належним чином, причин неявки не повідомила, надала суду заяви про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити (а.с. 61, 82). В судове засідання представник відповідача не зявився, причин неявки не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням № 9301002880809, яке наявне у справі (а.с. 81). 15.07.2015 року від представника до суду надійшло клопотання про закриття провадження у справі відповідно до вимог п. 1 частини 1 статті 205 ЦПК України, в звязку з тим, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, зокрема зазначає, що постановою господарського суду Луганської області від 30.01.2014 року ВАТ «Сєвєродонецький приладобудівний завод» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру та відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» суд, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, в тому числі вимоги про стягнення заробітної плати. Згідно ч. 1 ст. 38 вказаного Закону вимоги за зобовязаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедури банкрутства, можуть предявлятися тільки в межах ліквідаційної процедури (а.с. 72-74). Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Враховуючи, що сторони не скористалися правом брати участь в судовому засіданні, суд розглядає цивільну справу за наявними у справі матеріалами. Суд, розглянувши цивільну справу, повно і всебічно встановивши всі обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які їх підтверджують, з'ясувавши фактичні дані, які мають значення для вирішення спору по суті, вважає, що позов\~підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що постановою господарського суду Луганської області від 30.01.2014 року по справі № 10/110б Відкрите акціонерне товариство «Сєвєродонецький приладобудівний завод» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатора [PERSON] (а.с. 30-34). Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. 19.01.2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» № 4212-VI від 22.12.2011 року, яким вказаний Закон викладено в новій редакції. Відповідно п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» статтю 12 Господарського процесуального кодексу доповнено пунктом 7. Відповідно п. 7 ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про стягнення заробітної плати, за винятком спорів, повязаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобовязань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України. Відповідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобовязань» № 5405-VI від 02.10.2012 року розділ Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» доповнено пунктом 11, відповідно до якого положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справи про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом, тобто після 19.01.2013 року. Як вбачається з постанови господарського суду Луганської області від 30.01.2014 року по справі № 10/110б, 12.05.2003 року порушено провадження у справі № 10/110б про банкрутство боржника [PERSON] акціонерного товариства «Сєвєродонецький приладобудівний завод», 24.11.2003 року ухвалою суду відкрито процедуру санації боржника (а.с. 30-34). Беручи до уваги дату порушення господарським судом Луганської області провадження у справі про банкрутство боржника ВАТ «Сєвєродонецький приладобудівний завод» - 12.05.2003 року, тобто до 19.01.2013 року (дата набрання чинності Законом України № 4212-VI від 22.12.2011 року), дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Отже, суд приходить до висновку, що оскільки провадження у справі про банкрутство ВАТ «Сєвєродонецький приладобудівний завод» порушено 12.05.2003 року, тобто до 19.01.2013 року, даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, тому ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 24.07.2015 року було відмовлено в задоволені клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі (а.с. 88). Судом відхиляються заперечення представника позивача, викладені у клопотанні про зупинення провадження у справі від 15.07.2015 року стосовно непідсудності даної справи місцевому суду, оскільки в даному випадку має значення дата порушення провадження у справі про банкрутство якою є 12.05.2003 року, а не дата визнання боржника банкрутом 30.01.2014 року (а.с. 72-74). Судом встановлено, що [PERSON] 15.04.2014 року була призначена на посаду головного бухгалтера [PERSON] акціонерного товариства «Сєвєродонецький приладобудівний завод» за терміновою трудовою угодою, згідно наказу № 17 від 14.04.2014 року, що підтверджується копією її трудової книжки (а.с. 5). Згідно наказу № 10 від 01.10.2014 року з 15.10.2014 року [PERSON] звільнено з посади головного бухгалтера ВАТ «Сєвєродонецький приладобудівний завод» на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України в звязку із закінченням строку трудового договору, що підтверджується копією наказу та записом в трудовій книжці позивача (а.с. 5-6). Згідно розрахунково-платіжних відомостей за червень-жовтень 2014 року головному бухгалтеру [PERSON] було нараховано заробітну плату у такому розмірі (а.с. 63-67): -За червень 2014 року - 2660,00 гривень, належить до виплати 2179,60 гривень; разом до виплати 2185,71 гривень; -За липень 2014 року 2660,00 гривень, належить до виплати 2139,70 гривень; разом до виплати 3865,31 гривень; -За серпень 2014 року 2660,00 гривень, належить до виплати 2139,70 гривень; разом до виплати 5505,01 гривень; -За вересень 2014 року 2660,00 гривень, належить до виплати 2139,70 гривень; разом до виплати 7124,71 гривень; -За жовтень 2014 року 645,00 гривень, належить до виплати 610,18 гривень, разом до сплати 7734,89 гривень. Згідно відомостей з центральної бази даних державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів від 14.07.2015 року № 21560, [PERSON] у 1 кварталі 2014 року у ВАТ «Сєвєродонецький приладобудівний завод» нараховано заробітну плату 7980,00 гривень, сума податку 1153,92 гривні, у 2 кварталі 2014 року нараховано 11501,09 гривень, сума податку 1663,07 гривень (а.с. 84). З листів ліквідатора від 28.10.2014 року, 22.05.2015 року, наданих у відповідь на звернення [PERSON], вбачається, що ліквідатор інформує, що ним будуть здійснені заходи з продажу майна банкрута й з отриманих коштів будуть проведені розрахунку з кредиторами, в т.ч. із [PERSON] із заборгованості по заробітній платі (а.с. 9 зворот, 29 зворот). Згідно розрахунку позовних вимог та платіжних відомостей за червень-жовтень 2014 року заборгованість по заробітній платі відповідача перед позивачем за цей період, з урахуванням податків та інших обовязкових платежів, становить 7734,89 гривень. Відповідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Доказів відсутності заборгованості з заробітної плати за вказаний період представником відповідача до справи не надано, також не надано доказів в спростування розміру цієї заборгованості. Отже, суд погоджується з доводами позивача в частині, що заборгованість відповідача перед позивачем із заробітної плати за червень-жовтень 2014 року становить 7734,89 гривень з урахуванням податків та інших обовязкових платежів, тому вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати за період з 01.06.2014 року по 15.10.2014 року у розмірі 7734,89 гривень є підставними, тому їх слід задовольнити. Відповідно ст.ст. 1, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків оплати їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника чи уповноваженого ним органу (особи). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обовязкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Позивачем розрахована компенсація втрати частини доходів, в звязку з порушенням відповідачем строків виплати заробітної плати у розмірі 3939,38 гривень: -за червень 2014 року 1168,92 гривень; -за липень 2014 року 887,98 гривень; -за серпень 2014 року 847,00 гривень; -за вересень 2014 року 767,44 гривень; -за жовтень 2014 року 268, 04 гривні. Суд, погоджується з наведеними у позовній заяві та розрахунку позовних вимог розміром компенсації у сумі 3939,38 гривень за порушення строків оплати, тому в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Відповідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові суд у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В постанові Верховного Суду України від 02.07.2015 року по справі № 6-7цс-14 зазначено, що аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України\~обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 11407,90 гривень, суд приходить до такого. Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 року (надалі Постанова КМУ № 100), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, якою повязана відповідна виплата. У пункті 5 зазначеного Порядку вказано, що нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. У пункті 8 Порядку зазначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Згідно розрахунково-платіжних відомостей посадовий оклад позивача становить 2660,00 гривень та згідно розрахунку позовних вимог, позивач розрахувала середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 16.10.2014 року (з дня наступного за днем звільнення) по 19.05.2015 року (по день звернення до суду), тобто за 147 днів, у розмірі 11407,90 гривень, виходячи з розміру виплат за останні два календарні місяці, що передують події, якою повязана відповідна виплата серпень 2014 року та вересень 2014 року (два повні календарні місяці) та розміру середньоденної заробітної плати у розмірі 77,60 гривень з урахуванням податків та інших обовязкових платежів, відповідно до п. 2 Постанови КМУ № 100 (а.с. 16). Проте при розрахунку середнього заробітку позивачем допущено арифметичну помилку та розмір середнього заробітку становить 11407,20 гривень, замість 11407,90 гривень. У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про працю» від 24.12.2009 року № 13 розяснено, що при визначені розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи.\~Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Як вбачається з листів ліквідатора адресованих позивачу на її звернення, ним не оспорюється розмір належних до виплати сум, а зазначається лише про неможливість виплати цих сум в звязку зі складнощами продажу майна банкрута (а.с. 9, 29, 40). Також, представником відповідача не надано суду іншого розрахунку заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати, не надано документів, які спростовують розрахунок позивача. Отже, позов в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є підставним, тому суд задовольняє вимоги в цій частині частково та стягує з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 16.10.2014 року по 19.05.2014 року у розмірі 11407,20 гривень. Відповідач, який порушив вимоги законодавства про працю в частині проведення розрахунку з працівником в день звільнення, не надав до суду доказів в спростування доводів позивача та відсутності заборгованості з заробітної плати. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000,00 гривень, суд приходить до висновку, що вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно ч. 1 ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач має право на відшкодування їй моральної шкоди, тому що відповідачем було порушено її конституційні права на одержання заробітної плати, передбачені ст. 43 Конституції України. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд, враховуючи факт наявності вини відповідача, глибину душевних страждань позивача, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути відшкодування моральної шкоди у сумі 500,00 гривень, в іншій частині слід відмовити. Відповідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В позовній заяві та розрахунку позовних вимог суми заборгованості, які вимагає стягнути з відповідача позивач, зазначені з урахуванням податків та інших обовязкових платежів, тобто суми заборгованості належні позивачу до виплати на руки. У пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, суд зазначає суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже, податок та інші обовязкові платежі підлягають сплаті (перерахуванню) роботодавцем ВАТ «Сєвєродонецький приладобудівний завод» з доходів у вигляді заробітної плати платника податку на загальних підставах, при цьому відповідачу слід врахувати, що суми належні до стягнення на користь позивача визначені з вирахуванням сум податків та інших обовязкових платежів. Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягує з ВАТ «Сєвєродонецький приладобудівний завод» на користь [PERSON] заборгованість з заробітної плати за період з 01 червня 2014 року по 15 жовтня 2014 року в розмірі 7734,89 гривень (з урахуванням податків й інших обовязкових платежів), компенсацію втрати частини заробітку в звязку з порушенням строків виплати у розмірі 3939,38 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку з 16.10.2014 року по 19.05.2015 року у розмірі 11407,20 гривень (з урахуванням податків й інших обовязкових платежів), в решті вимог про стягнення середнього заробітку у розмірі 0,70 гривень та моральної шкоди у розмірі 4500,00 гривень суд відмовляє за безпідставністю. Відповідно до до п.п. 1, п.п. 5 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, тобто в даній справі 280,82 гривень. Відповідно ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, оскільки позовні вимоги задоволено частково в загальному розмірі 23581,47 гривень або на 83,97% (23581,47 Х 100 / 28082,17 = 83,97), з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 235,80 гривень (280,82 Х 83,97% = 235,80).

Outcome: partial