Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

20.02.2020 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням до відповідачів [PERSON] ,. і [PERSON] 24.04.2020 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за паравилами спрощеного провадження без виклику сторін на 01 червня 2020 року. Відповідачами відзиви на позовну заяву не надані Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати відповідачів втратившими право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: на підставі договору дарування від 19.03.2019 року, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вона є власником квартири [ADDRESS] В належному їй житловому приміщенні зареєстровані відповідачі, але з 2013 року за місцем реєстрації останні не з`являлись Реєстрація відповідачів у належному позивачу житловому приміщенні створює перешкоди у користуванні ним, так як вона змушена сплачувати додатково комунальні послуги та нести витрати по утриманню житлового приміщення самостійно, також не має можливості розпорядитись належним їй майном. Вона самостійно не має можливості зняти відповідачів з реєстраційного обліку у належному їй житловому приміщенні, так як для цього потрібна їх особиста присутність, що й стало підставою звернення до суду. Справа розглядалась в спрощеному провадженні без виклику сторін. Відповідачі відзивів на позовну заяву не подали. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між сторонами виник спір правовідносин власності та користування житловим приміщенням. Як встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON] , на підставі договору дарування від 19.03.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Бас Я.А., та зареєстрованого в реєстрі № 176 , а також витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування та витягом з державного реєстру реєстрації речових прав на нерухоме майно. В належній позивачці квартирі зареєстровані відповідачі [PERSON] , і [PERSON] , що підтверджується даними домової книги та адресними довідками. Згідно доводів позивача, відповідачі не є членами її сім`ї та як вбачається із наданих суду документів, відповідачі були зареєстровані у вищевказаній квартирі до набуття позивачем права власності на зазначене житлове приміщення, тобто попереднім власником. Позивач зазначає, що відповідачі не проживають в належній позивачці квартирі з 2013 року. Даний факт підтверджується актом депутата Верхньодніпровської міської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області від 19 лютого 2020 року, в якому зазначено, що [PERSON] , і [PERSON] , з 2013 року за адресою: [ADDRESS] не проживають. Їх фактичне місце проживання невідоме Доказів того, що відповідачі були зареєстровані в квартирі позивачки як члени її сім`ї суду не надано. Таким чином судом встановлено, що відповідно до ст. 71, 72 ЖК України відповідачі втратили право на користування належною позивачеві квартирою, як такі, що не проживають за вказаною адресою більше 6-ти місяців без поважних причин. Будь-яких доказів для підтвердження факту проживання в належній позивачеві квартир , наміру користуватись нею, відповідачі суду не надали. Згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів. Відповідно до ст.ст 77-78 ЦПК України -Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачами не надано доказів того, що вони мають право власності на спірну квартиру, що позивач чи інші особи створювали їм перешкоди у користуванні даним житловим приміщенням. З чого суд приходить до висновку, що відповідачі не мають наміру проживати у квартирі позивача та користуватись нею. За даних обставин суд відповідно до обраного позивачем способу захисту цивільних прав, а саме припинення права користування житловим приміщенням, який передбачений ст. 16 ЦК України, та з якими погоджується суд, вважає за можливе позовні вимоги задовольнити та визнати [PERSON] , і [PERSON] , такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України - Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України - Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, судом встановлено, що реєстрація відповідачів без проживання та користування належним позивачеві житловим приміщенням порушує право приватної власності позивача на зазначене житлове приміщення. Також судом встановлено, що відповідачі були зареєстровані в житловому приміщенні колишнім власником квартири. На даний час змінився власник житлового приміщення, що також є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 7 ЗУ « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином рішення суду про визнання [PERSON] , і [PERSON] , такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку за даною адресою і не потребує додаткового покладення відповідних обов`язків на орган, що здійснює державну реєстрацію місця проживання фізичних осіб . Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, так як позовні вимоги задоволені , суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі по 420 грн. 40 коп., з кожного.

Outcome: approved