Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

20 грудня 2016 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що між ПАТ «Платинум Банк» та відповідачем було укладено два кредитні договори №229/4236BPLСО5 від 11 жовтня 2012 року та №340/4236BPLСО5 від 05 березня 2013 року. В подальшому на підставі низки договорів (відступлення права вимоги та факторингу) позивач набув право грошової вимоги до відповідача за вказаними кредитним договорами, а саме у звязку із невиконанням відповідачем своїх зобовязань за вказаними договорами в останнього виникла заборгованість за кредитним договором №229/4236BPLСО5 від 11 жовтня 2012 року в розмірі 20623,37 гривень, а за кредитним договором №340/4236BPLСО5 від 05 березня 2013 року в розмірі 16384,5 гривень. Вказані заборгованості позивач вимагав відповідача погасити, однак останній такої вимоги в досудовому порядку не виконав, що і зумовило звернення позивача до суду із даним позовом, в якому позивач просить суд стягнути з відповідача вищевказані кредитні заборгованості, а також покласти на відповідача судові витрати по справі. Представник позивача в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду клопотання про розгляд справи за своєї відсутності, наголосивши на підтриманні позовних вимог в повному обсязі. (а.с.69) Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав частково, заявивши про застосування строку позовної давності в частині вимог позивача про стягнення з відповідача пені як складової заборгованостей за обома кредитними договорами. Проти задоволення позову в іншій частині представник відповідача не заперечував. (а.с.73-75) За викладених обставин суд у відповідності до ст.ст.169, 191 ЦПК України вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за фактичної явки сторін. Вислухавши представника відповідача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 11 жовтня 2012 року між ПАТ «Платинум Банк», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, укладено кредитний договір зі страхуванням життя позичальника (готівка) №229/4236BPLСО5, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 16016 гривень, зобовязавшись його повернути до 17 жовтня 2014 року щомісячними платежами згідно графіку, сплативши 9,99% річних за користування кредитом, комісію за обслуговування кредиту. Умовами кредитного договору (п.4) передбачено, що у разі прострочення сплати процентів за користування кредитом та/або частини суми кредиту позичальник зобовязаний сплатити банку пеню в розмірі 0,3% від простроченої суми нарахованих процентів та/або комісії за обслуговування кредиту, та/або несплаченої частини суми кредиту за кожен день прострочення. Положень щодо збільшення строків позовної давності кредитний договір не містить. (а.с.4-9, 45-47) Із матеріалів справи також встановлено, що відповідач, як позичальник, не виконував належним чином взяті на себе грошові зобовязання за кредитним договором №229/4236BPLСО5 від 11 жовтня 2012 року, внаслідок чого у нього перед кредитодавцем утворилась заборгованість, розмір якої станом на 14 червня 2015 року становить 20569,5 гривень, з яких: 8364,34 гривень заборгованість за тілом кредиту, 619,62 гривень заборгованість за тілом кредиту, 11585,54 гривень пеня (605 днів прострочення заборгованості). (а.с.10-16) 05 березня 2013 року між ПАТ «Платинум Банк», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, укладено ще один кредитний договір зі страхуванням життя позичальника (готівка) за №340/4236BPLСО5, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 10620 гривень, зобовязавшись його повернути до 17 березня 2016 року щомісячними платежами згідно графіку, сплативши 9,99% річних за користування кредитом, комісію за обслуговування кредиту. Умовами кредитного договору (п.4) передбачено, що у разі прострочення сплати процентів за користування кредитом та/або частини суми кредиту позичальник зобовязаний сплатити банку пеню в розмірі 0,3% від простроченої суми нарахованих процентів та/або комісії за обслуговування кредиту, та/або несплаченої частини суми кредиту за кожен день прострочення. Положень щодо збільшення строків позовної давності кредитний договір не містить. (а.с.17-22, 45-47) Із матеріалів справи також встановлено, що позичальник не виконував належним чином взяті на себе грошові зобовязання за кредитним договором №340/4236BPLСО5 від 05 березня 2013 року, внаслідок чого у нього перед кредитодавцем утворилась заборгованість, розмір якої станом на 14 червня 2015 року становить 16318,06 гривень, з яких: 8844,49 гривень заборгованість за тілом кредиту, 1054,68 гривень заборгованість за тілом кредиту, 6418,89 гривень пеня (605 днів прострочення заборгованості). (а.с.23-27) 17 червня 2015 року між ПАТ «Платинум банк», ТОВ ФК «БІЗНЕСФІНАНС» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір про заміну сторони у зобовязанні, в той же день між ТОВ ФК «БІЗНЕСФІНАНС» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено також договір факторингу №1706/01. За наслідками вказаних договорів позивач набув права вимоги до відповідача (боржника) за кредитними договорами №229/4236BPLСО5 від 11 жовтня 2012 року та №340/4236BPLСО5 від 05 березня 2013 року, які первісно належали ПАТ «Платинум банк». (а.с.35-50) Відповідно до витягу з Додатку №1 до договору факторингу №1706/1 від 17 червня 2015 року на момент набуття позивачем прав вимоги до відповідача (акт прийому-передачі реєстру заборгованостей за договором факторингу від 17 червня 2015 року) розмір заборгованості відповідача за кредитним договором №229/4236BPLСО5 від 11 жовтня 2012 року становить 20623,37 гривень, з яких 8364,34 гривень заборгованість за тілом кредиту, 619,62 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом, 11639,41 гривень пеня (нарахована за 1127 днів прострочення); за кредитним договором №340/4236BPLСО5 від 05 березня 2013 року 16384,5 гривень, з яких 8844,49 гривень заборгованість за тілом кредиту, 1080,38 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом, 6459,63 гривень пеня (нарахована за 1127 днів). Саме вказані розмірі заборгованості позивач просив суд стягнути з відповідача за даним позовом. (а.с.37-зворот) Листами від 25 червня 2015 року ПАТ «Платинум банк», ТОВ ФК «БІЗНЕСФІНАНС» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» повідомили відповідача про набуття позивачем права грошової вимоги до відповідача, а також про необхідність погашення відповідачем своєї кредитної заборгованості за обома кредитними договорами позивачу за приведеними ним реквізитами (а.с.28-33). Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, окрім положень зазначених вище договорів, врегульовані нормами ЦК України. Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договір, який є обовязковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обовязково укладається в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до норми ст.1050 ЦК України, в контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обовязок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів. При цьому за змістом ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, різновидом якої є пеня (ст.549 ЦК України). Нормою ст.625 ч.1 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. За змістом положень ст.ст.512-514, 516 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобовязанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобовязання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсягах і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормами ст.ст.1077-1079, 1082 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обовязку в натурі. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача за кредитними договорами зі страхуванням життя позичальника (готівка) №229/4236BPLСО5 від 11 жовтня 2012 року та №340/4236BPLСО5 від 05 березня 2013 року з урахуванням на Договір про заміну сторони у зобовязанні від 17 червня 2015 року та Договір факторингу №1706/01 від 17 червня 2015 року, приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшли підтвердження факти укладення таких договорів із дотриманням вимог законодавства щодо порядку їх укладення, змісту та форми таких договорів, а також підтверджено факт набуття позивачем, як фактором, прав вимоги до відповідача за вказаними кредитними договорами, та встановлено невиконання відповідачем своїх зобовязань за цими кредитними договорами по відношенню до кредитодавця, що зумовило виникнення у відповідача кредитної заборгованості в наведеному в позові розмірі та права у позивача вимагати її стягнення на свою користь в судовому порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, однак підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення заборгованості за обома кредитними договорами за вирахуванням пені. Приймаючи таке рішення за наслідками розгляду спору сторін по суті, суд виходив з наступного. Так, відповідно до ст.ст.256-258 ЦК України позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Для позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) як складової кредитної заборгованості законом встановлено спеціальну позовну давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Отже, аналіз наведених норм ЦК України в контексті положень ст.266 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. В свою чергу, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.267 ч.4 ЦК України). Наведена правова позиція суду повністю відповідає та узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду України, що містяться в постанові від 19 листопада 2014 року у справі №6-160цс14, постанові від 18 травня 2016 року у справі №6-474цс16, постанові від 26 травня 2016 року у справі №6-1138цс15, постанові від 08 червня 2016 року у справі №6-3006цс15. Вказані правові позиції згідно ст.360-7 ЦПК України є обовязковими для врахування при вирішенні даної цивільної справи, а підстав для відступлення від них суд не вбачає. Таким чином, оскільки позивачем предявлено позовну вимогу про стягнення за обома кредитними договорами заборгованості, до складу якої входить пеня, нарахована відповідачу станом на 17 червеня 2015 року, в той час як із даним позовом до суду позивач звернувся лише 20 грудня 2016 року, тобто зі спливом більше ніж 12 місяців з дати останнього нарахування пені, суд вважає річний строк позовної давності предявлення вимоги про стягнення пені пропущеним. Відтак, заява представника відповідача про застосування строку позовної давності до вимоги про стягнення пені є обґрунтованою, а сама позовна вимога про стягнення пені є такою, у задоволенні якої має бути відмовлено. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останнім при зверненні до суду судові витрати у справі у вигляді судового збору в розмірі 1378 гривень (а.с.1). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial