Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

20 червня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON], в якому просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. В обґрунтовування позву вказав, що квартира [ADDRESS] належить йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 19.10.1994. У вищевказаній квартирі зареєстровані він та його син - відповідач [PERSON] Відповідач тривалий час не проживає в спірній квартирі. Всі комунальні послуги позивач сплачує несе додаткові витрати на оплату комунальних послуг, тому вимушений звернутися з даним позовом до суду. 12 липня 2018 року у справі було відкрито провадження та призначено до судового розгляду. 09 серпня 2018 року розгляд справи відкладено на 01 жовтня 2018 року через неявку відповідача в судове засідання. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи, заяв про відкладення розгляд справи суду не надав, в зв'язку з чим за згодою позивача судом розглянуто справу в заочному порядку. Статтями 43, 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до вимог статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, суд розглядає справу в порядку статті 280 ЦПК України за наявними в ній доказами (заочний розгляд). Суд, дослідивши матеріли справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 19.10.1994, який зареєстрований в Криворізькому міському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі за №486п-126-126 (а.с.5). Як вбачається з копії довідки № 47 від 17.05.2018, виданої Криворізькою обёєднаною довідково-інформаційною службою, за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON] - власник квартири та [PERSON] - син власника квартири (а.с.6). Відсутність відповідача у спірному житлі підтверджується актом, наявним в матеріалах справи, складеним мешканцями будинку [ADDRESS] та затвердженим директором ТОВ «Житлокомцентр», згідно якому відповідач [PERSON] з 20 травня 2005 року не проживає в квартирі [ADDRESS] (а.с. 7). В судовому засіданні допитаний свідок [PERSON], суду показала, що мешкає у будинку [ADDRESS] з 2003 року, знає позивача як сусіда по будинку, відповідача жодного разу не бачила. Крім того зазначила, що в квартирі особистих речей відповідача не має та з огляду на обстановку в квартирі, в ній мешкає одна особа. У суду немає підстав ставити під сумнів показання свідка і таких доказів суду не надано. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно з вимогами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Ч. 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, враховуючи факт належності спірної квартири позивачеві на праві особистої приватної власності, не проживання відповідача більше одного року у житловому приміщенні, який є підтвердженим, суд приходить до висновку, що є підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування цим житлом, та право позивача, в силу ст. 150 ЖК України, як порушене, підлягає захисту в судовому порядку, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір в сумі 704,80 грн. підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved