Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

20 вересня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивує тим, що є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №2148 від 01 жовтня 2008 року. За вказаною адресою зареєстровані четверо осіб: вона, її чоловік, [PERSON] , її онук, [PERSON] , та син [PERSON] . Проте, з 2002 року останній за місцем реєстрації не проживає без поважних причин та в добровільному порядку знятися з реєстрації не бажає, тим самим створюючи їй перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні власністю. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування її будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . На підставі ст. 14 ЦПК України справа за позовом [PERSON] передана на розгляд судді Білопільського районного суду Кліщ О. В. Ухвалою від 26 вересня 2019 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом з призначенням її до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження (а. с. 25). Ухвалою від 21 жовтня 2019 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (а. с. 33). У зв`язку з прийняттям заяви судді Кліщ О. В. про відставку, на підставі наказу голови Білопільського районного суду Сумської області №07/06 від 24 жовтня 2019 року останню відраховано зі штату Білопільського районного суду Сумської області. 25 жовтня 2019 року вказана цивільна справа за позовом [PERSON] передана на повторний автоматизований розподіл, яким головуючим суддею визначено суддю Свиргуненко Ю. М. Ухвалою судді Свиргуненко Ю. М. від 25 жовтня 2019 року зазначену справу прийнято до провадження та призначено до розгляду (а. с. 38). У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, подала заяву про розгляд справи в її відсутність, позов підтримує (а. с. 50). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. На електронну пошту суду надіслав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує (а. с. 49). У зв`язку з неявкою сторін, суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних доказів, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і об`єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317 ЦК України право власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. В силу ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сім`ї користуватися займаним приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Отже, за змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. В силу ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Крім того, ч. 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату особою права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. За приписами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, здійснюється зняття з реєстрації місця проживання особи. З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 жовтня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Улянівської державної нотаріальної контори Бойко О. І., зареєстрованого в реєстрі за №2148, позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а. с. 4-9, 14, 52). За вказаною адресою окрім позивача зареєстровані: чоловік останньої - [PERSON] , [INFO] , онук - [PERSON] , [INFO] та з 07 квітня 1999 року син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою Улянівської селищної ради №1491 від 22 серпня 2019 року, а також записом у будинковій книзі (а. с. 15, 17-19). Згідно з довідкою Улянівської селищної ради від 22 серпня 2019 року та відповідно до акту від 20 вересня 2019 року, складеного депутатом Улянівської селищної ради Йолтуховською Т. І. в присутності мешканців смт. Улянівка [PERSON] та [PERSON] , відповідач [PERSON] зареєстрований, але з 2002 року не проживає за адресою: [ADDRESS] , так як знаходиться за межами України (а. с. 10, 16). Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не є співвласником або наймачем житлового будинку [ADDRESS] , який на праві власності належить позивачу [PERSON] , понад шістнадцять років без поважних причин не проживає у ньому, а лише зареєстрований, не приймає участі в його утриманні та сплаті комунальних послуг, між сторонами не досягнуто будь-якої домовленості щодо укладення договору найму (оренди) житла. Суд вважає, що реєстрація відповідача у житловому будинку, що належить [PERSON] , порушує права останньої, оскільки перешкоджає здійсненню нею права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір, сплачений останньою при зверненні до суду з даним позовом у розмірі 768 грн. 40 коп. (а. с. 1-2). На підставі викладеного,

Outcome: approved