Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

21 жовтня 2016 року позивач звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області суду з позовом до [PERSON] про стягнення 16924 грн. 86 коп. заборгованості за кредитним договором від 04.07.2008р., яка виникла станом на 31.05.2015р., посилаючись на неналежне виконання відповідачем договірних зобов'язань. Ухвалою суду від 03.07.2017р. справу було прийнято до провадження даним складом суду. 20.03.2018р. відповідача надала до суду відзив на позовну заяву, в якому посилалась, зокрема, на порушення позивачем строку позовної давності, вважаючи при цьому 05.04.2012р. днем коли позивач довідався про своє порушене право, а відтак, на думку відповідача, строк позовної давності щдо вимог позивача сплинув - 05.04.2015р. Крім того, на думку відповідача, позивач неправомірно здійснив одночасне нарахування пені та штрафу, тобто у супереч ст. 61 Конституції України фактично наклав два стягнення за одне й те саме правопорушення. Також, посилаючись обмеження кредитної карти, які полягають у встановленні банком відповідного кредитного ліміту, відповідач вважає неправомірними вимоги позивача щодо стягнення суми боргу (тіла кредиту) з перевищенням вказаних обмежень. Відповідач акцентувала увагу на тому, що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, яка утворилась станом на 31.05.2015р. у розмірі 16924 грн. 86 коп., при цьому з розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 31.05.2015р. у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість на загальну суму 5298 грн. 68 коп. 17.05.2018р. позивач надав до суду відповідь на відзив, в якій спростовуючи доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, крім іншого, зазначив, що кредитним договором був збільшений строк загальної позовної давності до 50 років, а отже при подачі позову до суду строк позовної давності не закінчився. Крім того, позивач вважає правомірним одночасне застосування штрафу та пені як окремих видів неустойки та вважає що це не є подвійним притягненням до відповідальності, адже характер правопорушень в даному випадку різний. З врахування викладеного, позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. При цьому, щодо кінцевої дати розрахунку заборгованості позивач свої вимоги не конкретизував лише надав обгрунтування розрахунку проведеного двома частинами. У судове засідання представник позивача не з'явився. До позову додав заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить провести розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, з підстав зазначених у відзиві на позов. Суд, заслухавши представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 04.07.2008 р. ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі по тексту Банк) та [PERSON] (Позичальник) шляхом приєднання до запропонованого Банком договору в цілому уклали кредитний договір (без номеру), у відповідності до якого відповідач отримала кредит у розмірі 5300 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік та на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки., що підтверджено анкетою-заявою Позичальника, довідкою про зміну умов кредитування, випискою по картковому рахунку відповідача /а.с.16- 17, 102, 104, 108-115, 175-179/. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобов'язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частина 1 ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, а відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. З наданого позивачем розрахунку, а також виписки по картковому рахунку відповідача вбачається, що відповідач належним чином не виконувала своїх договірних зобов'язань з повернення тіла кредиту та сплати процентів. Як вбачається з розрахунку позивача /а.с. 6-12/, внаслідок вищевказаного станом на 31.05.2015р. у відповідача перед Банком утворилась заборгованість на загальну суму 5520 грн. 89 коп., а саме: заборгованість за кредитом в сумі 5298 грн. 68 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 222 грн. 21 коп. При цьому, у своєму позові позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, яка станом на 31.05.2015р. становить 16924 грн. 86 коп., однак з розрахунку заборгованості, що додається до позовної заяви вбачається, що її розмір станом на вказану дату становив 5520 грн. 89 коп. Оскільки в обгрунтування своїх вимог позивач посилається саме на розрахунок, проведений станом на 31.05.2015р., враховуючи, що відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, суд вважає обгрунтованими вимоги позивача в частині стягнення заборгованості, яка станом на 31.05.2015р. становила 5520 грн. 89 коп. Жодних доказів на підтвердження наявності заборгованості саме в заявленому Банком розмірі станом на 31.05.2015р. позивачем суду не надано. Разом з тим, відповідач подала заяву про застосування судом позовної давності до заявлених позивачем вимог та просила відмовити у зв'язку з її спливом у задоволенні позову. Вирішуючи питання про наявність підстав для відмови у стягненні з відповідача заборгованості через пропуск позивачем строку позовної давності, суд виходить з таких мотивів. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). При цьому, аналізуючи умови договору та зміст наведених вище правових норм ст. 2536, ч.1 ст. 261 ЦК України, суд дійшов висновку, що за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Указаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі №6-14цс14. З інформації, наданої ПАТ КБ «ПриватБанк», вбачається, що відповідач отримала десять карток, термін дії останньої з них був визначений до останнього дня січня 2018 року (а.с. 103 ). З поданої суду позивачем виписки за картковим рахунком на ім'я відповідача вбачається, що остання активно користувалась певний час даною карткою шляхом придбання товарів, зняття готівкових коштів через банкомат, поповнення цієї картки через термінал самообслуговування тощо. (а.с.108-115). Отже, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі почався після закінчення строку дії останньої картки, виданої відповідачу, тобто після 31 січня 2018 року. Із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернулось до суду 21 жовтня 2016 року, тобто в межах трирічного строку загальної позовної давності для стягнення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими платежами. Всі інші доводи сторін не грунтуються на встановлених судом обставинах справи, а тому до уваги судом не приймаються. Підсумовуючи наведене, позов Банку підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача боргу, що утворився станом на 31.05.2015р. в сумі 5520 грн. 89 коп. (заборгованість за кредитом в сумі 5298 грн. 68 коп.+ заборгованість по процентам за користування кредитом 222 грн. 21 коп.). Вирішуючи питання щодо судових витрат в справі, суд вважає правомірним покласти на відповідача понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати пропорційно до обсягу задоволених вимог.

Outcome: partial