Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-07 00:00:00

19 травня 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому зазначає, що 01 липня 2014 року померла його мати [PERSON], після смерті якої він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом. 05 березня 2015 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] повідомлено позивача про існування заповіту, складеного [PERSON] на користь сестри позивача [PERSON]. Заповіт на імя [PERSON] посвідчений 07 листопада 2005 року секретарем Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області [PERSON] Позивач вважає, що при складанні зазначеного заповіту його мати [PERSON] не усвідомлювала правові наслідки укладення зазначеного заповіту що стало підставою для звергнення до суду з зазначеним позовом. Посилаючись на те, що на момент посвідчення заповіту 07.11.2005 року [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними,а також на той факт, що секретар Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області [PERSON] не мала права посвідчувати зазначений заповіт позивач просить визнати недійсним заповіт, посвідчений 07 листопада 2005 року секретарем Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області [PERSON] У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві. Відповідачі [PERSON] сільська рада Обухівського району Київської області та приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що вона як секретар Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області складала та посвідчувала заповіт [PERSON] і заповідачка на момент його складення була адекватною, усвідомлювала свої дії і це була її воля залишити все своє майно доньці - [PERSON], оскільки вона доглядала за матірю. Свідок [PERSON] , повідомив, що померла [PERSON] з власної волі заповіла все своє майно доньці, оскільки та її доглядала, про що вона йому розповідала за життя та до самої смерті вона була адекватною людиною і вважає, що підстав для визнання заповіту недійсним немає. Свідки які зявились в судове засідання повідомили суду Вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що 01 липня 2014 року мати [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на належне її майно. Згідно заповіту, посвідченого 07 листопада 2005 року секретарем Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області [PERSON], на випадок своєї смерті [PERSON] зробила таке розпорядження: все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все, що буде належати її на день смерті, а також все те, на що вона за законом матиме право заповіла [PERSON]. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Ч. 2 ст. 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України. Так, цією нормою Кодексу визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4. ст. 207 цього Кодексу. За приписами ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Системний аналіз норм ЦК України свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. У відповідності до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила цієї статті ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Ст. 60 ЦПК України покладено на кожну зі сторін обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Однак позивачем та його представником не надано суду належних та допустимих доказів, які б засвідчували, що на момент складення заповіту від 07.11.2005 року спадкодавець [PERSON] перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Доводи позивача та його представника ґрунтуються на припущеннях. Клопотань про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи від сторін по справі не надходило. Крім того, в матеріалах справи наявна заява голови [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області №313від 07.07.2015 року з якої вбачається, що [PERSON] працювала на посаді секретаря Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області з листопада 1984 року по квітень 2006 року. В коло її обовязків входило виконання нотаріальних дій, а саме посвідчення заповітів, довіреностей. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні його позову. Статтями 10, 11, 60 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. З огляду на наведене та враховуючи, що зібрані у справі докази не свідчать про те, що в момент посвідчення заповіту [PERSON] не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними, суд приходить до висновку, що позов про визнання заповіту недійсним з підстав передбачених ст. 225 ЦК України не підлягає задоволенню. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: dismissed