Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

1.Стислий виклад позиції позивача та відповідача. Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про вселення та визначення порядку користування квартирою. У своєму позові позивач просить суд, вселити його в квартиру [ADDRESS] ; встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] виділивши йому в користування житлову кімнату площею - 11, 8 кв.м., а допоміжні приміщення такі як: кухню - 6,3 кв.м., ванну кімнату - 2,0 кв.м., вбиральню - 0,9 кв.м., коридор - 4,9 кв.м., вбудовану шафу - 0,3 кв.м., залишивши в спільному користуванні між ним та [PERSON] ; зобов`язати [PERSON] передати йому ключі від вхідних дверей квартири [ADDRESS] та стягнути судовий збір з відповідача. В обґрунтуванні позову позивач зазначив, що 11 квітня 2006 р. на підставі договору купівлі - продажу на відповідача було оформлено право власності на двокімнатну квартиру, загальною площею - 14, 5 кв.м., житловою - 26, 1 кв.м. розташованої за адресою: [ADDRESS] . На підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року за ним визнано право власності на квартиру як спільного майна подружжя на 1/2 частину. Також на підставі постанови Верховного суду України від 07 лютого 2018 р. провадження касаційної скарги [PERSON] залишено без задоволення, а рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року залишено без змін. З моменту отримання рішення і до тепер він не змозі вселитися в квартиру, так як відповідач постійно створює перешкоди в користування квартирою шляхом заміни замків на вхідних дверях. 2. Заяви, клопотання позивача, відповідача. В судове засідання позивача [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, причини не явки не повідомив. 3. Процесуальні дії по справі. 11 липня 2019 року ухвалою суду відкрито провадження по справі, 18 грудня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. 4. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Як вбачається з матеріалів справи, власником двокімнатної квартири, загальною площею - 14, 5 кв.м., житловою - 26, 1 кв.м. розташованої за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.24). На підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року за [PERSON] визнано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] як спільного майна подружжя на 1/2 частину (а.с.7-15). Також на підставі постанови Верховного суду України від 07 лютого 2018 р. касаційна скарга [PERSON] залишено без задоволення, а рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року залишено без змін (а.с.17-20). На тепер позивач [PERSON] в квартирі не проживає так відповідач перешкоджає в вселенні його в вищезазначену квартиру. 5. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Згідно положень частини першої та четвертої ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Виходячи з положень ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом положень частини першої ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Вказана норма регулює порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. При встановленні порядку користування нерухомим майном кожному із співвласників передається в користування конкретна частина нерухомості, виходячи із його частки в праві спільної власності. Разом з тим, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року у справі № 6-79цс14. За нормою частини першої ст.360 Цивільного кодексу України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Дана правова норма кореспондується з положеннями ст. 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини першої ст.383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. Кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право. (ст. 16 Цивільного кодексу України) Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України, закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Ст. 369, 391 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Здійснюючи перешкоди позивачеві в користуванні квартирою [ADDRESS] , відповідач порушила наведені норми права, що призвело до порушення прав спільної сумісної власності. Як вбачається з матеріалів позову, позивач [PERSON] є власником 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] за рішенням суду про поділ майна подружжя, та на тепер він не має змоги користуватись та володіти нерухомим майно, так як його колишня дружина відповідач по справі перешкоджає його вселенню в їх спільну квартиру. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 6. Висновки суду. На підставі вищенаведеного, всебічного, об`єктивного та безпосереднього дослідження доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] - підлягають задоволенню. 7.Розподіл судових витрат. У зв`язку із задоволенням позовних вимог, на підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути сплачений позивачем судовий збір у розмірі 768,40 грн. з відповідача, що документально підтверджено. Враховуючи викладене та

Outcome: approved