Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

20.11.2013 р. позивач звернувся з позовом в якому просив стягнути з відповідача 33000 грн., набутих останнім в зв'язку з виконанням доручення на розпорядження автомобілем, стягнути 3% річних в сумі 2324,47 грн. та моральну шкоду в сумі 4000 грн. Свої вимоги обґрунтував тим, що ним 20.11.2010 р. була видана довіреність на ім'я відповідача, відповідно до якої відповідач 16.07.2011 р. продав належний позивачеві автомобіль ВАЗ 21054 покупцеві [PERSON] за 33000 грн. Після продажу автомобіля відповідач гроші виручені від продажу, позивачеві не віддав. 08.05.2013 р. довіреність була скасована. Рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 24 грудня 2013 року позов [PERSON] задоволений частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 33000 грн. у зв'язку з виконанням доручення на розпорядження автомобілем, 3% річних від простроченої суми - 2324 грн. 47 коп. та сплачений судовий збір в сумі 354 грн. 60 коп. В решті позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 24 грудня 2013 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вважає, що до правовідносин, які склалися між сторонами не можуть бути застосовані положення гл.68 ЦК України, зокрема ч.3 ст.1006 ЦК України, з тих підстав, що видача довіреності не зобов'язувала відповідача взагалі вчиняти будь-які дії. Також умовами довіреності обов'язок про передачу довірителю грошових коштів, отриманих від продажу автомобіля, не визначався. Також апелянт не погоджується із стягненням з нього 3% річних, посилаючись на те, що наявність договірних відносин між сторонами в судовому засіданні не доведено. В судовому засіданні відповідач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги і просили її задовольнити. Позивач в судове засідання не з'явився. Про час розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення йому 23.01.2014 р. поштового відправлення (а.с.52). Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні, виходячи з наступного. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] у 2007 році придбав автомобіль ВАЗ 21154, 2007 року випуску, шасі [NUMBER], р.н. [NUMBER], зареєстрований 07 вересня 2007 року УДА ГУ МВС України в м. Київ. 20 листопада 2010 року [PERSON] видав довіреність на ім'я [PERSON], якою уповноважив останнього розпоряджатись (укласти договір позички, обміняти, заставити) в тому числі зняти з обліку в органах Државтоінспекції та продати за ціну та на умовах на його розсуд вищевказаний автомобіль. Для чого відповідачу, крім іншого, позивачем надано право визначати ціну та умови договорів купівлі-продажу, міни, оренди на його розсуд, отримати належне позивачеві майно за договором міни та належні йому гроші від продажу (а.с.6). Відповідно до довідки-рахунку КІМ № 635167 від 16 липня 2011 року ТОВ «Фаворит» (а.с.8) спірний автомобіль ВАЗ 21154 відповідач [PERSON] реалізував покупцеві [PERSON] за ціною 33 000 грн. (а.с.8-9), що не заперечується сторонами. Дані про передачу грошей позивачеві відповідачем після продажу автомобіля в матеріалах справи відсутні. Рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 22.08.2013 р. (а.с.27), яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 23.10.2013 р. (а.с.31), у справі за позовом [PERSON] і [PERSON] до [PERSON] і [PERSON] по визнання недійсним договору відчуження автомобіля та витребування його з чужого незаконного володіння було встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] існували відносини представництва за довіреністю, де відповідач був представником, а відповідач - довірителем. З огляду на ч.3 ст. 61 ЦПК України, такий висновок суду є преюдиціальним при вирішенні даного спору. Відносини представництва регулюються главою 17 «Представництво» ЦК України, зокрема, ст.ст.237,238,239 ЦК України. Підстави для застосування ст.ст.1000, 1006 ЦК України, яка регулює відносини за договором доручення, у суду першої інстанції були відсутні, оскільки висновок щодо наявності договору доручення між сторонами на підставі якого була видана довіреність від 20.11.2010 р. суперечить висновку, зробленому в рішенні Коропського районного суду Чернігівської області від 22.08.2013 р. Відповідно до ст.239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Оскільки права представника є похідними від прав особи, яку представляють, то гроші, отримані від продажу автомобіля, що належить [PERSON], відповідач повинен був передати позивачу. Зазначене спростовує доводи відповідача, зазначені в апеляційній скарзі, щодо відсутності обов'язку віддати гроші отримані від продажу майна через відсутність такої вказівки в довіреності. В своїй позовній заяві позивач посилався як на ст. 1000, 1003,1004,1006 ЦК України, так і на ст. 1212 ЦК України, відповідно до частини 1 якої, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Оскільки факт отримання грошей від продажу автомобіля відповідачем не заперечується і відсутні докази передачі цих грошей від [PERSON] [PERSON], суд першої інстанції вірно стягнув з відповідача на користь позивача 33 000 грн., проте не вірно визначився з характером спірних правовідносин. Оскільки колегія суддів дійшла висновку, що сторони у справі не перебували в договірних правовідносинах, застосування судом 1 інстанції вимог ст. 625 ЦК України є безпідставним, оскільки ця стаття передбачає відповідальність боржника за порушення ним грошового зобов'язання. В своїй позовній заяві позивач стосовно вимог про стягнення процентів за користування грошима посилався як на ст. 625 ЦК України так і на ст. 536 ЦК України, відповідно до якої, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Застосування процентів відповідно до ст. 536 ЦК виключає застосування процентів, передбачених ст.625 ЦК. Аналізуючи спірні правовідносини між сторонами, колегія суддів дійшла висновку про можливість застосування ст. 536 ЦК України і стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами саме на підставі цієї норми права. Загальне правило, яке б встановлювало розмір таких процентів, не передбачено, хоч відповідно до ч.1 ст.536 ЦК проценти за користування чужими коштами застосовуються завжди, крім випадків передбачених договором між фізичними особами. За таких умов до відносин з приводу нарахування процентів на суму грошових коштів слід за аналогією застосувати ч.1 ст. 1048 ЦК, відповідно до якої у випадках, коли договором не встановлено інший розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Позивачем самостійно визначений період нарахування процентів - з 17.07.2011 р. по 19.11.2013 р. Облікова ставка НБУ в період з 17.07.2011 р. по 22.03.2012 р. складала 7,7500 % (Постанова НБУ від 09.08.2010 р. N 377), з 23.03.2012 р. по 09.06.2013 р. - 7,5000 % (Постанова НБУ від 21.03.2012 р. № 102), з 10.06.2013 р. по 12.08.2013- 7,0000 % (Постанова НБУ № 209 від 06.06.2013), з 13.08.2013 р. по 19.11.2013 р. - 6.5000% (Постанова НБУ № 315 від 09.08.2013). Розрахунок судом за вказаний період проводиться за формулою: Облікова ставка НБУ : 365 днів = відсоток за кожен день. Загальна сума процентів за період з 17.07.2011 р. по 19.11.2013 р. складає 5741,01 грн. Позивач в позовній заяві просив стягнути відсотки в сумі 2324,47 грн. Суд першої інстанції стягнув з відповідача саме таку суму процентів. Розглядаючи справу в межах заявлених вимог, відповідно до ст. 11 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе в цій частині рішення суду залишити без змін, змінивши підставу стягнення процентів з ст. 625 ЦК України на ст. 536 ЦК. Інші доводи, що викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для задоволення її в повному обсязі відсутні. Рішення суду першої інстанції підлягає зміні тільки в частині мотивів задоволення позову. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Outcome: partial