Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

19 лютого 2020 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Стислий виклад позицій сторін. Обгрунтування позивача. Позивач в обгрунтування позовних вимог зазначила наступне. [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] . Даний факт позивач підтверджує копією договору купівлі-продажу між забудовником Корпорацією будівельних підприємств «Карпатбуд», квитанцією внесення на розрахунковий рахунок першої частини від вартості майнових прав на об`єкт нерухомості, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права та копією свідоцтва про право власності. Відповідно до довідки про склад сім`ї у даній квартирі зареєстровано четверо людей, з них: сама позивач, двоє моїх малолітніх дітей 2016 р.н. та 2017 р.н. та відповідач бабця позивача - [PERSON] [INFO] . Відповідачка фактично проживала у даній квартирі біля 4-х років до [INFO] . З вересня 2019 року систематично порушувала правила співжиття, внаслідок психологічного насильства в сім`ї щодо неї - позивача, та її двох малолітніх дітей, а саме, застосуванні погроз, образ, робила неможливим для позивача та інших членів сім`ї проживання в одній квартирі, що суперечило їхнім інтересам. Внаслідок таких дій, як зазначає позивач, вона та її діти постійно перебувають в стані психологічної напруги, страху, тривоги. Позивач вказала, що неодноразово зверталася із заявами в відділ поліції на таку поведінку відповідача, пропонувала їй добровільно виселитися з квартири, однак, відповідач до останнього часу не реагувала ні на її звернення ні на заходи, що вживалися працівниками поліції. За твердженнями позивача, у відповідача є своє власне житло у м. Києві, куди вона переїхала з 06.02.2020. Також позивач зазначила, що під час проживання у її квартирі відповідач коштів по утриманню та проведенню ремонту квартири не надавала, участі у веденні підсобного господарства не брала, комунальні платежі не сплачувала. Як доказ вчинення насильства у сім`ї позивач вказує звернення у Шевченківський ВП ГУНП у Львівській області та терміновий заборонний припис стосовно кривдника. Просила визнати [PERSON] [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] шляхом зняття її з реєстрації з місця проживання. Обгрунтування заперечень відповідача. У встановлений судом строк відповідачем письмового відзиву на позовну заяву подано не було. 17 квітня 2020 року відповідач подала на адресу суду заяву у якій вказала, що вона третій місяць, після того як її співмешканка та онука [PERSON] вигнала її з квартири і не пускає в квартиру, вона - [PERSON] перебуває в підсобному приміщенні бувшого «рубіроїдного» заводу за адресою м. Львів, вул. Підголоско 4, що підтверджує відповідним актом (а.с.35-36). Процесуальні дії у справі. 24 лютого 2020 року Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін (а.с.28). 12 травня 2020 року Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова продовжено строк підготовчого судового засідання (а.с.43). 22 травня 2020 року Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.53). Фактичні обставини встановлені судом, зміст спірних правовідносин, оцінка доказів, норми права, що застосовані судом при розгляді спірних правовідносин та висновки суду. У судовому засіданні Позивач [PERSON] та її уповноважений представник адвокат Балуш М. Б. (а.с.40) надали пояснення, що аналогічні викладеному в позовній заяві (а.с.1-2), додатково зазначили, що у відповідача є донька та син, котрі зобов`язані її утримувати і [PERSON] може проживати у когось із них. Просили позов задовольнити. Уповноважений представник відповідача, адвокат Кам`янська І. А. (а.с.75) заперечила проти задоволення позовних вимог, вважаючи такі безпідставними, вказала, що на її думку підстав визнавати відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням законних підстав немає, відповідач вимушена була залишити квартиру через дії позивача, котра чинить перешкоди у її користуванні, також зазначила, що відповідач є особою похилого віку і іншого житла у неї немає. На підставі чого просила відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні, перевіркою доводів сторін і обставин справи та дослідженням письмових доказів встановлено наступне. Даний позов виник із приводу користування житловим приміщенням, за адресою: [ADDRESS] , що відноситься до територіальної юрисдикції та підлягає розгляду Шевченківським районним судом м. Львова. Матеріалами справи підтверджено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права та свідоцтва про право власності [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] (а.с.13-14). Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки №32 від 18.02.2020, виданої відділом житлового господарства «Львівбудсервіс» у квартирі [ADDRESS] зареєстровані з 22.01.2019: [PERSON] [INFO] ; [PERSON] [INFO] ; [PERSON] [INFO] ; [PERSON] [INFO] , котра зареєстрована у вказаній квартирі з 10.07.2015 (а.с.4). Згідно актів, складених відділом житлового господарства «Львівбудсервіс» 10 березня 2020 року, 28 квітня 2020 року та 18 травня 2020 року [PERSON] [INFO] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] , за вказаною адресою не проживає (а.с.48-50). 13 листопада 2019 Шевченківський ВП ГУ НП у Львівській області [PERSON] винесено терміновий заборонний припис, згідно котрого останній заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою ( [PERSON] ) впродовж 8 діб (а.с. 18-19). Згідно Акту комісії від 17.03.2020, що створена на розпорядження директора ДП «БудПокізол» для встановлення місця знаходження [PERSON] , комісія встановила, що приміщення площею 16,3 м2 використовувалось, ДП «БудПокізол», як підсобне приміщення, згідно розпорядження директора ДП «БудПокізол», воно надане в тимчасове користування для проживання в нім [PERSON] . В приміщенні відсутня вода, каналізація, опалення (а.с.58,71). Згідно повідомлення Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області від 13.11.2019 за № 13760 на звернення [PERSON] встановлено, що із [PERSON] проведено бесіду профілактичного характеру з метою недопущення вчинення домашнього насильства та неправомірних дій (а.с.66). Аналогічне повідомлення Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області на звернення [PERSON] здійснене 28.01.2020 за № 1330 (а.с.68). Згідно повідомлення Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області від 22.01.2020 за №1912 на звернення [PERSON] встановлено, що остання зверталась з заявою щодо своєї онуки [PERSON] , котра поміняла замки у вхідних дверях квартири, тим самим обмежила доступ до помешкання [PERSON] . Як повідомив у своїй відповіді на дане звернення начальник Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області вказані факти носять цивільно-правовий характер, в зв`язку із чим рекомендовано звернутись до суду в порядку цивільного судочинства (а.с.67). Відповідно до вимог ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За змістом ст. ст. 11, 15 ЦК України, цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Згідно зі статтею 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, установлених договором або актом цивільного законодавства. Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які у вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно змісту ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 116 Житлового Кодексу України передбачено, що коли наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих проводиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ст.157 ЖК України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Відповідно до постанови ВСУ від 1 березня 2016 року №825/1335/13-а зняття з реєстрації може бути здійснене на підставі рішення суду виключно щодо позбавлення права власності або користування, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судовим розглядом справи встановлено, що між сторонами існує взаємні неприязні відносини, наявний сімейний конфлікт, внаслідок чого, а також частково і через дії позивача, так як не спростовано факту заміни дверних замків у спірній квартирі, відповідач немає можливості проживати за своїм зареєстрованим місцем проживання. Стороною позивача не подано суду належних та допустимих доказів того, що відповідач саме через свої умисні дії порушує правила співжиття та робить неможливим для позивача та інших членів сім`ї проживання в одній квартирі, оскільки вищенаведеними, дослідженими судом письмовими доказами вбачається сімейний конфлікт створюваний обома сторонами і заходи впливу органом поліції застосовувались як до позивача, так і відповідача. Не знайшли свого підтвердження у суді доводи позивача, що у відповідача є своє власне житло у м. Києві, куди вона переїхала з 06.02.2020. Такі твердження спростовані дослідженим судом Актом комісії від 17.03.2020, що створена на розпорядження директора ДП «БудПокізол», котрим підтверджено вимушене проживання відповідача на території вказаного підприємства. Таким чином, суд встановив, що відповідач [PERSON] є особою похилого віку, іншого можливого для проживання житла немає, стороною позивача вчинено дії, спрямовані на перешкоджання відповідачеві у належному користування житловим приміщенням, що в свою чергу унеможливлює відповідача виконувати її обов`язки по утриманню житла та належного співіснування у ньому. За таких умов, незважаючи, що до відповідача і застосовувались заходи впливу через насильство в сім`ї, однак визнання відповідача [PERSON] , 1937 року народження особою, що втратила право на користування житловим приміщенням не відповідатиме маральним засадам суспільства і може призвести до порушення гарантованих ст. 3 Конституції України найвищих соціальних цінностей. На підставі вищевикладеного, виходячи з принципів правової визначеності та рівності прав усіх учасників цивільно-правових відносин, закріплених в частині 1 статті 1 Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed