Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

21 вересня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 01.03.2016 між нею та [PERSON] було укладено договір позики, відповідач зобов'язалась повернути кошти до 01.01.2017. Відповідач в порушення прийнятих зобов'язань в обумовлені строки позику не повернула, станом на день звернення до суду з позовом сума боргу складає 19378,24грн. Позивач з посиланням на ст.ст. 625, 1046-1048, 1050 ЦК України просила стягнути з [PERSON] 19378,24 грн основного боргу, 5801,73 грн - проценти в розмірі облікової ставки НБУ, 4464,57 грн - інфляційні збитки, 1598,15 грн - три проценти річних, а всього 31242,69 грн., а також стягнути судові витрати. Представник позивача [PERSON] позов підтримала, наполягала на його задоволенні з підстав, зазначених у позові. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзив не подала. Згідно ч.3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Виходячи з наведеного, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідача і ухвалює заочне рішення, проти чого представник позивача не заперечує. Дослідивши та оголосивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що згідно з складеної розписки від 01 березня 2016 року [PERSON] надала в борг відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 48948,55 грн, які остання зобов'язувалася повернути до 01 січня 2017 року (а.с. 6). Відповідач частково виконала зобов'язання та станом на 01 січня 2017 року повернула позивачу грошові кошти у сумі 15127,82 грн. У період з січня 2017 року по травень 2018 року відповідач повертала борг частинами в різному розмірі та станом на вересень 2018 року заборгованість [PERSON] становить 19378,24 грн. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. З обставини справи вбачається, що правовідносини сторін випливають з договору позики, оформленого розпискою відповідача. Розмір позики становить 48948,55грн. Строк повернення позики сторони погодили 01 січня 2017 року. Положеннями частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Установивши факт існування між сторонами договірних правовідносин з приводу позики, а також факту невиконання позичальником своїх зобов'язань перед кредитором, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми позики, інфляційних втрат та 3% річних, відповідно до статті 625 ЦК України, а також процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. Розрахунки сум, що підлягають стягненню з відповідача, останнім під час розгляду справи не спростовані, відзив відповідачем не надавався. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача борг за договором позики від 01 березня 2016 року у розмірі 31242,69 грн, з яких: 19378,24 грн - сума основного боргу; 5801,73 грн - проценти на рівні облікової ставки НБУ; 4464,57 грн - інфляційне збільшення заборгованості; 1598,15 грн - три проценти річних від простроченої суми. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved