Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

21 березня 2016 року до суду із позовною заявою звернулась представник позивача [PERSON] [PERSON] до [PERSON] про стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних. В позовній заяві зазначено, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 24 січня 2011 року по справі № 2-179/11 р. було задоволено позов [PERSON] Стягнуто на користь [PERSON] 55 347 грн. матеріальної шкоди, а також понесені витрати в сумі 553,47 грн. судового збору, 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, 412 грн. вартості проведеного будівельно-технічного експертного дослідження, 2000 грн. витрат на правову допомогу. 18 березня 2014 року Вінницьким міським судом Вінницької області було видано виконавчий лист № 2-2384/09р. Постановою Вишенського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції від 22 жовтня 2015 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового рішення. На сьогоднішній день рішення суду не виконано та кошти не стягнуто. Даний факт підтверджується поданою [PERSON] заявою до Вінницького міського суду Вінницької області про розстрочення рішення. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на вищевикладене, позивач просить суд стягнути з [PERSON] встановлений індекс інфляції за весь час прострочення з березня 2013 року по березень 2016 року, що складає 47 388 грн. 19 коп. та три проценти річних від простроченої суми, що становлять 5 263 грн. 72 коп., а також сплачений судовий збір у сумі 551 грн. 20 коп. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали у повному обсязі та заперечували щодо їх задоволення. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної заяви з наступних підстав. Як було встановлено судом, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 24 січня 2011 року, з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] 55\~347 грн. матеріальної шкоди, а також понесені судові витрати в виді 553,47 грн. судового збору, 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, 412 грн. вартості проведеного будівельно-технічного експертного дослідження, 2000 грн. витрат на правову допомогу (а.с. 6-7). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Представники позивача зазначають, що [PERSON] прострочив виконання грошового зобовязання, а саме: останнім не погашено заборгованість перед позивачем [PERSON], яка була стягнута за рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 24 січня 2011 року, тому [PERSON] на вимогу [PERSON] зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час просторочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобовязання, її дія поширюється на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Цією статтею регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина пята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобовязальних правовідносин. З рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Вказане вище узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в Постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15. Враховуючи вищевикладене, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази на підставі вказаних норм закону, суд приходить до висновку, що позовні вимоги представника позивача [PERSON] [PERSON] до [PERSON] про стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних не підлягають задоволенню. На підставі вище викладеного,

Outcome: dismissed