Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

20 липня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд витребувати у [PERSON] та повернути позивачу автомобіль марки [NUMBER] державний номер [NUMBER] 1983 року випуску залишковою вартістю 11100 грн та стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування заявленого позову позивач зазначив, що позивачу належить на праві власності легковий автомобіль 1983 року випуску арки [NUMBER] держномер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . В 2009 році передав свій автомобіль в управління [PERSON] та видав йому довіреність строком на 5 років на керування, управління та розпорядження цим транспортним засобом. Згідно домовленостей між позивачем та [PERSON] останній повинен був протягом цього строку здійснити дії щодо зняття автомобілю з обліку та укладення договору відчуження автомобіля. Зазначені умови не були виконані та по закінченню строку дії довіреності [PERSON] в свою чергу видав довіреність щодо розпорядження автомобілем позивача іншій особі, який також у подальшому передоручив іншій особі здійснення функцій щодо управління та переоформлення автомобілю позивача. У подальшому автомобілем заволодів [PERSON] . Ухвалою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2020 року заяву [PERSON] про забезпечення доказів у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування автомобілю - повернуто заявнику. Ухвалою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2020 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування автомобілю передано за підсудністю Павлоградському міськрайонному суду Дніпропетровської області. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 листопада 2020 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, ухвалу Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2020 року залишено без змін. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2021 року задоволено клопотання позивача про заміну первісного відповідача у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування автомобілю, замінено первісного відповідача у справі на належного - [PERSON] . Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причину неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надіслав. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280,223 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] [PERSON] належить на праві власності автомобіль марки [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.8). [PERSON] на підставі довіреності від 28 жовтня 2009 року уповноважив [PERSON] в тому числі, проте не виключно експлуатувати, обміняти, продати, передати в оренду належний йому автомобіль. Вказана довіреність видана строком на 5 років до 28 жовтня 2014 року (а.с.13). Згідно відповіді експерта № 88/19А від 18.06.2019 року середня вартість продажу вживаного транспортного засобу М-21403, 1983 року випуску, становить 11100 грн (а.с.15-16). Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Згідно копії нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 01 лютого 2020 року, який на відповідній правовій підставі користувався спірним автомобілем, останній зазначив, що у 2009 році він отримав від [PERSON] за довіреністю на право управління та розпорядження належний йому автомобіль [NUMBER] , реєстраційний номерний знак [NUMBER] . У подальшому [PERSON] передав зазначений автомобіль іншій особі. З [PERSON] він не знайомий та не передавав, не продавав, не дарував йому автомобіль [PERSON] (а.с.22). Позивач зазначає, що відповідач в усній формі йому повідомив про те, що він змінив на автомобілі майже всі агрегати і тому він належить відповідачу. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів» від 18 листопада 2015 року № 941, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Позивач просив задовольнити позов на підставі ст.ст.1212,1213 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про , в тому числі, витребування майна власником із чужого незаконного володіння . Відповідно до ст.1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе (частина перша статті 397 ЦК України). Пунктом 2 частини першої статті 399 ЦК України передбачено, що право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою. Недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна (стаття 400 ЦК України). В частині 3 статті 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто нормами Цивільного процесуального кодексу України передбачено обов`язок позивача довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог, шляхом подання до суду належних та допустимих доказів. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч.2 ст.83 ЦПК України). Також ЦПК України передбачено можливість для позивача заявити клопотання про витребування доказів у разі неможливості самостійно надати докази відповідно до статті 84 ЦПК України. Позивачем в підтвердження позовних вимог не додано до позову доказів, що він є власником автомобіля [NUMBER], реєстраційний номерний знак [NUMBER] , станом на даний час, а також доказів, що відповідач, [PERSON] , є володільцем автомобіля [NUMBER] , реєстраційний номерний знак [NUMBER] , тобто фактично тримає у себе вказаний транспортний засіб. Клопотань про витребування доказів позивачем суду не заявлено також. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Невчинення позивачем необхідних процесуальних дій унеможливлює встановлення обставин справи, перевірки їх доказами, в той час як суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, що визначено в частині 7 ст.81 ЦПК України. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Приписами ч.2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч.1,2 ст. 83 ЦПК України - сторони та інші учасник справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням заяви. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, обставин, підтверджених доказами, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено, що він є власником спірного транспортного засобу станом на даний час, не доведено, що спірний транспортний засіб перебуває у фактичному володінні відповідача. Питання про судові витрати суд вирішує за правилами ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed