Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-08 00:00:00

21.12.2016 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом про виселення відповідача [PERSON] з квартири [ADDRESS] (а.с.1-4, 62-64), та 07.12.2017 відповідно до заяви про збільшення позовних вимог просили суд: виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення (а.с.203). Свої вимоги позивачі обґрунтовували наступним. Позивачі є співвласниками зазначеної квартири [ADDRESS]. Протягом останні трьох років проживання в квартирі позивачів відповідач [PERSON] систематично порушує правила співжиття: застосовує до позивачів насильство, ображає їх, зловживає спиртними напоями, вчиняє скандали, погрожує фізичною розправою. Позивачі неодноразово звертались до поліції з заявами про вчинення насильства в сім'ї, але заходи впливу, які застосовувались до відповідача виявились безрезультатними. Також зазначали, що відповідачу є власником квартири [ADDRESS], але не йде проживати до власної квартири, створюючи для позивачів нестерпні умови для проживання. Також зазначаються, що шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано 16 грудня 2016 року. На підставі викладеного, посилаючись на вимоги ч.1 ст.109, ч.1 ст.116, ст.157 ЖК України, ст.ст.317,3129,391 ЦК України просили їх позов задовольнити. В судовому засіданні позивачі та їх представник повністю підтримали заявлену позовну вимогу, просили суд її задовольнити, підтвердили викладені в позовній заяві обставини. Відповідач [PERSON] та його представник письмові заперечення (відзив) по суті позову не подавали, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що відповідач отримав ордер на дану квартиру на себе, свою колишню дружину [PERSON]. та їх двох дітей, яка була ними усіма приватизована. Також зазначив, що в подальшому їх син подарував свою частку в квартирі матері [PERSON], а відповідач подарував свою частку в квартирі дочці - позивачу [PERSON] Він стверджує, що договір дарування укладено внаслідок тиску та обману з боку позивачів, зазначаючи, що його колишня дружина [PERSON] почала створювати йому неможливі умови для проживання, писала скарги, звернулась до суду з позовом про розірванню шлюбу та укладення договору дарування частки квартири було умовою збереження їх сім'ї. Після того, як пройшов певний час з моменту укладенні договору дарування, відношення до нього з боку позивачів погіршилось, знову почали влаштовувати сварки з побутових питань, звертатись до поліції. Він також зазначає, що в квартирі, що знаходиться [ADDRESS], проживає їх з позивачем [PERSON] син, який після укладенні договору дарування належної йому частки квартири, залишився без власного житла. Відповідач також стверджує, що весь час сплачував за комунальні послуги, поки мав доступ до рахунків. Після звернення до суду позивач йому рахунки для оплати за комунальні послуги не надають. Твердженні позивачів про зловживання ним спиртними напоями та застосування фізичної сили, заперечує. 21.04.2017 представником позивачів [PERSON] було подані клопотання про виклик свідків [PERSON], [PERSON] та про приєднання доказів до справи, які розглянуті та задоволені судом в судовому засіданні 11.05.2017 року (а.с.81-82,120-122). Ухвалою від 31.07.2017 року було задоволено клопотання представника позивачів [PERSON] та витребувано письмові докази з Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради Київської області :заяви [PERSON] про переведення належних йому пільг за адресою, де він зазначив, що фактично проживає по [ADDRESS]; акт обстеження матеріально-побутових умови [PERSON] за адресою по [ADDRESS] (а.с.159-160). В судовому засіданні 31.07.2017 представником відповідача [PERSON] було заявлено клопотання про виклик свідків [PERSON] та [PERSON], яке судом задоволено. Представником відповідача [PERSON] двічі подавались заяви про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням по справі №359/2596/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та ухвалами Бориспільського міськрайонного суду від 31.07.2017 року та від 09 січня 2018 року, в їх задоволенні було відмовлено (а.с.157-158, 220-221). Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків [PERSON], [PERSON] , [PERSON] та [PERSON], суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, за наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ч.2 цієї статті способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому відповідно до вимог ч.3 цієї статті суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. В тому числі, за змістом ч.3 ст.13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, викладених в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ч.5 ст.12 ЦПК України судом було роз'яснено особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. В тому числі роз'яснено, що згідно з ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Так, відповідно до вимог ч.1 ст.82 ЦПК України які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. У судовому засіданні встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 липня 1980 року по 16 грудня 2016 року, що підтверджується відповідними записами у їх паспортах, копії яких долучені до матеріалів справи та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданим 16 грудня 2016 року Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області (а.с.5-7,8-10, 25). Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло №4042 від 05 січня 1998 року, виданого на підставі розпорядження органу приватизації - Виконавчого комітету Бориспільської міської ради, та зареєстрованому 13.01.1998 року у Бориспільському бюро технічної інвентаризації, квартира [ADDRESS] (нова назва - [ADDRESS]) належала в рівних частках [PERSON] та членам його сім'ї: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (а.с.14-15). Згідно з відмітками на вказаному Свідоцтві про право власності на житло (а.с.14): 14.06.2005 за реєстровим №2306 посвідчено договір дарування ? частки квартири від імені [PERSON] на ім'я [PERSON], а також 10 грудня 2013 року за реєстровим №1048 посвідчено договір дарування ? частки квартири від імені [PERSON] на ім'я [PERSON]. Наведене також підтверджується долученими до матеріалів справи копіями нотаріально посвідчених договорів дарування ? частки квартири від 10 грудня 2013 року за реєстровим №1048 (а.с.27-28) та від 14 червня 2005 року за реєстровим №2306 (а.с.30). Та обставина, що позивачам на праві власності в рівних частках належить квартира [ADDRESS] (стара назва - [ADDRESS]) підтверджується також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.07.2005 року (а.с.29) та з Державного реєстру речових право на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.26-27). Як встановлено в судовому засіданні, відповідачу на праві власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.10.2010 року (а.с.24), водночас сторонами визнано, що фактично відповідач [PERSON] зареєстрований та проживає в [ADDRESS], яка належить на праві спільної часткової власності позивачам. Також сторонами визнано, та показаннями свідків підтверджується, що між сторонами склався порядок користування зазначеною квартирою, а саме: в особистому користуванні позивачів та відповідача знаходиться по одній жилій кімнаті квартири, інші приміщення - знаходяться у спільному користуванні, з приводу чого між ними виникають сварки. Встановлено, що достатніх належних і допустимих доказів того, з чиєї вини виникають ці конфлікти, суду надано не було, оскільки вони відбувались у відсутність інших очевидців, окрім сторін у справі. При цьому суд звертає, що звернення до Бориспільського відділу поліції мали місце як з боку позивачів так і збоку відповідача, при цьому звернення з боку позивача [PERSON] мали місце в жовтні та листопаді 2013 року (а.с.35-43), а також позивачів [PERSON] та [PERSON] - 21 грудня 2017 року (а.с.44-45), тобто в день подання позову до суду, та постанови про притягнення до адміністративної відповідальності відповідача [PERSON] та накладення адміністративного стягнення з приводу цих звернень, відсутні. Відсутній також вирок у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР за №12017110100000875 19.04.2017 за ст.125 ч.1 КК України за фактом заподіяння [PERSON] тілесних ушкоджень у вигляді синців (а.с.113-114), отже відсутні належні і допустимі докази, що тілесні ушкодження позивачу [PERSON] були заподіяні внаслідок умисних та протиправних дій відповідача [PERSON]. Не є такими належними і достатніми доказами показання запрошених позивачами свідків [PERSON] та [PERSON], які безпосередньо не були очевидцями цих подій, та які підтвердили, що чули, що відбуваються сварки між позивачами та відповідачем, проте, хто саме розпочинав такі сварки та їх причини, свідкам особисто відомі не були, в зв'язку з цим суд не вважає належними і допустимими свідчення свідків зі слів позивача [PERSON], що причиною цих конфліктів була протиправна поведінка відповідача. Крім того, суд звертає увагу, що не знайшли свого підтвердження належними, допустимими і достатніми доказами твердження позивачів, що відповідач руйнує чи псує жиле приміщення, а зафіксований на фотознімках факт пошкодження запірних засобів на дверях кімнати, яку, як визнано сторонами, займає відповідач, та надані представником відповідача фотознімки, на яких такі пошкодження відсутні, свідчать про те, що такі незначні пошкодження були відремонтовані відповідачем, і ця обставина позивачами не оспорюється (а.с.216, 211-213). Наведене, на думку суду, спростовує твердження позивачів, що відповідач не турбується про стан жилого приміщення належної позивачам квартири. . Суд також вважає недоведеними доводи позивачів, що відповідач зловживає спиртними напоями, чим робить неможливим для позивачів проживання з ним в одній квартирі, оскільки зафіксовані на фотознімках пляшки від алкогольних напоїв, зроблені в різний час за відсутності відповідача в кімнаті, яку він займає, свідчать лише про те, що позивачі мали доступ до кімнати як до так і після звернення з позовом до суду (а.с.46, 107-110). Суд звертає у зв'язку з цим увагу, що кімната знаходиться в задовільному стані, сліди псування або її руйнування на фотознімках відсутні, а зроблені, як визнано в судовому засіданні позивачем [PERSON], фотознімки бару в меблевій стінці, не можуть бути належними, допустимими та достатніми доказами, що відповідач зловживає спиртними напоями, оскільки про це не свідчить не кількість, ні стан пляшок, а приміщення бару саме і призначене для зберігання алкогольних напоїв. При цьому суд звертає увагу, що, як визнано сторонами, та свідчать долучені до матеріалів справи звернення позивачів та відповідача до Бориспільського відділу поліції, а також показання свідків [PERSON] та [PERSON], до квартири позивачів неодноразово приїздили за викликом працівники поліції, проте належні і допустимі докази того, що при цьому було виявлено відповідача [PERSON] в стані алкогольного сп'яніння, зокрема і в такому, що ображає людську гідність та громадську мораль, відсутні. Крім того, твердження позивачів про те, що відповідач зловживає спиртними напоями, спростовуються показаннями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON], співробітників відповідача, а також даними характеристики відповідача [PERSON] з місця роботи, відповідно до яких відповідач працює в аеродромній службі ДП МА «Бориспіль» водієм з 2013 року, та за період роботи показав себе старанним, працьовитим, уважним працівником (а.с.149). В судовому засіданні також встановлено, що відповідач [PERSON]. на момент звернення позивачів з позовом до суду сплачував, а також на початку 2017 року продовжував сплачувати, за комунальні послуги по належній позивачам квартирі [ADDRESS], про що свідчать надані позивача квитанції, які доводять, що 21.02.2017 року в одному відділенні Ощадбанку, приблизно в один час, було здійснено ряд платежів за спожиті комунальні послуги по вказаній квартирі, в частині яких платником зазначений - [PERSON], що унеможливлює оплату цих платежів позивачами, оскільки, як свідчать долучені до матеріалів справи рахунки, вони виписувались виключно на ім'я позивача [PERSON] (а.с.95-106). Суд також звертає увагу, що договір про платне користування належною позивачам квартирою та щодо порядку розподілу витрат на комунальні послуги по квартирі між ними та відповідачем укладений не був. В зв'язку з цим, суд вважає неналежними докази, які свідчать, що відповідач звернувся до органу соціального захисту населення, а в подальшому комунальних підприємств з відповідними зверненнями та оформив наявну в нього пільгу по оплаті комунальних послуг як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС не за місцем фактичного проживання в належній позивачам на праві власності квартирі, а в квартирі, що зареєстрована на праві власності за відповідачем: [ADDRESS] в лютому 2017 року, оскільки таке звернення мало місце після звернення позивачів з даним позовом до суду (а.с.164-165,115-117). Крім того, самі по собі такі дії відповідача не свідчать про порушення прав позивачів, які відповідної пільги на оплату комунальних послуг не мають, та не позбавляють позивачів права регресної вимоги до відповідача на відшкодування частини фактично понесених ними витрат на оплату комунальних послуг по належній їм на праві власності квартирі, в якій фактично проживає та користується комунальними послугами відповідач. З урахуванням викладеного суд приходить до наступних висновків. Дослідивши та проаналізувавши усі надані суду докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд прийшов до висновку, що позивачами не надано належних, допустимих і достатніх доказів, що відповідачем створені перешкоди позивачам для користування належним їм майном - квартирою, в якій зареєстрований та проживає відповідач. Дійсно відповідно до вимог ч.1 ст.321, ст. 391 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст.155 Житлового кодексу Української РСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Водночас ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічні за змістом положення містяться в ст.156 Житлового кодексу Української РСР, яка зокрема передбачає, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 4 цієї статті визначено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу, яка передбачає порядок встановлення плати за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України). Та обставина, що відповідач був вселений та проживав (з моменту перереєстрації права власності) в належній позивачам квартирі за їх згодою, будучи членом однієї з позивачами сім'ї, ними не оспорюється. За змістом ст.157 та ст.116 Житлового кодексу Української РСР, на яку посилаються позивачі, обґрунтовуючи спосіб захисту свого порушеного права, визначено: якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Проте, належних, допустимих і достатніх доказів того, що відповідач руйнує чи псує жиле приміщення в належній позивачу квартирі, використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття робить неможливим для позивачів проживання з нею в одній квартирі, суду надано не було, оскільки ці обставини відповідачем не визнаються, а надані позивачами докази цих обставин не доводять. Також відсутні будь-які докази того, що до відповідача [PERSON] застосовувались заходи запобігання і громадського впливу. А сам факт наявності у власності відповідача іншого жилого приміщення, не може бути самостійною підставою для його виселення з належної позивачам на праві власності квартири. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що позивачами не доведено заявлені ними позовні вимоги та наявність підстав для виселення відповідача, та що обраний спосіб захисту не є зловживанням правом, і тому у задоволенні позову слід відмовити. В зв'язку з цим відповідно до вимог ст.88 ЦПК України понесені позивачами судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають, документально підтверджені понесені відповідачем судові витрати по справі відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed