Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-21 00:00:00

21.09.2015 р. [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. В позові зазначає, що [PERSON] належала квартира [ADDRESS] . Квартира була придбана на підставі договору від 10.07.1992 р., посвідченого державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори. Рішенням Запорізької міської ради від 28.02.2011 р. № 25 вулицю Омську було перейменовано на вулицю академіка Ф.М. Муравченко . [INFO] [PERSON] помер. На випадок своєї смерті [PERSON] залишив заповіт, посвідчений 17.11.1997 р. державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори, згідно з яким все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, [PERSON] заповів [PERSON] [PERSON] був одружений з [PERSON] та придбав квартиру [ADDRESS] у період шлюбу. Майно, набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном. У відповідності до ст.. 17 ЗУ «Про власність», який діяв на час набуття права власності, спірна квартира перебувала у спільній власності [PERSON] і [PERSON] , їх частки у зазначеній квартирі складали по 1/2 частці. [PERSON] прийняв спадщину у вигляді 1/2 частки квартири [ADDRESS] після померлого [INFO] [PERSON] , але за життя не оформив своїх спадкових прав. Після смерті [PERSON] залишився спадкоємець, який мав право на обов`язкову частку, дружина, яка була непрацездатна за віком, [PERSON] , [INFO] .. Якщо б спадкування відбувалось за законом, то після смерті [PERSON] спадкувало би 4 (чотири) особи: [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (син), [PERSON] (донька). [PERSON] фактично належала 1/2 частка спірної квартири і при спадкуванні за законом кожному припадало б по 1/8 частці. Отже обов`язкова частка [PERSON] , яку вона успадкувала після смерті [PERSON] , склала 1/12 частку. [PERSON] успадкував після смерті [PERSON] 5/12 (1/2 - 1/12) часток квартири. [INFO] помер [PERSON] . На випадок своєї смерті залишив заповіт, посвідчений 04.08.2011 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гура М.Г., реєстровий номер № 1439. Все своє майно [PERSON] заповідав позивачу [PERSON] . Після смерті [PERSON] залишився спадкоємець, який мав право на обов`язкову частку - [PERSON] . Але вона відмовилась від своєї частки у спадщині, що підтверджується заявою, посвідченою 05.10.2011 р. державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори, реєстровий № 4-1871. [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , яка їй належала як набута у період шлюбу з [PERSON] , і на 1/12 частку цієї квартири, яку вона отримала як обов`язкову частку після смерті [PERSON] . Усього, після смерті [PERSON] , відкрилась спадщина на 7/12 часток квартири. Спадкоємцями після смерті [PERSON] є: [PERSON] (син), [PERSON] (донька), [PERSON] (онук) за правом представлення. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом, в силу ст. 1267 ЦК України, є рівними. Так, розмір частки позивача складає 7/36 (7/12 : 3). З невідомих причин, відповідачі претендують на всю квартиру і тому оригінали документів на квартиру утримують у себе. При зверненні до нотаріусів для оформлення спадщини після смерті [PERSON] та [PERSON] позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, постановами нотаріуса від 20.02.2015 р. та від 07.07.2015 р.. За позовом [PERSON] просить визнати за ним право власності на 5/12 часток квартири [ADDRESS] , у порядку спадкування за заповітом після померлого [INFO] [PERSON] , який у свою чергу отримав їх у порядку спадкування за заповітом після померлого [INFO] [PERSON] , та право власності на 7/36 часток цієї квартири у порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] 10.04.2017 р. до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] і [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину недійсним. Ухвалою суду від 12.04.2017 р. зустрічна позовна заява прийнята до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. Ухвалою суду від 23.04.2019 р., за заявою представника [PERSON] , зустрічну позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину недійсним, в частині позовних вимог пред`явлених [PERSON] , залишено без розгляду. У позові [PERSON] зазначає, що [INFO] померла [PERSON] . Задовго до смерті та на момент смерті [PERSON] постійно проживала за адресою: [ADDRESS] . Разом з [PERSON] постійно проживали [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . Протягом всього літнього життя [PERSON] , її утриманням та постійною допомогою займалися [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] , організацією її поховання та всі витрати, пов`язані з похованням, понесли [PERSON] і [PERSON] . Як на час смерті [PERSON] , так і на теперішній час, позивач вважає, що до складу спадщини мають війти всі права та обов`язки [PERSON] . У встановлений шестимісячний строк [PERSON] та [PERSON] звернулися до П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Через деякий час після подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори, позивачу стало відомо, що 05.10.2011 р. [PERSON] зробила заяву про відмову від спадщини, що залишилася після смерті сина - [PERSON] , з чого випливає, що [PERSON] за життя фактично розпорядилася своїм майном на випадок смерті, що є підставою для фактичного усунення двох з трьох спадкоємців за законом від права на спадщину, яка практично у повному обсязі залишається не дітям, а онуку - [PERSON] , який мешкає за межами України, ніколи не цікавився своєю бабусею, не допомагав останній. На думку позивача, 05.10.2011 р. у [PERSON] не було жодних підстав, причин, мотивів чи внутрішніх переконань складати заяву про відмову від спадщини, так як за таких умов спадкодавець фактично повністю відмовлявся від права на квартиру, яка була її єдиним житлом. Позивач вважає, що на 05.10.2011 р. [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Підтвердженням перебування [PERSON] у зазначеному стані є наявність переліку хвороб: депресія після смерті сина, церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба, дисциркулярна енцефалопатія, істотне погіршення зору, незнання української мови тощо. Позивач вважає, що під час вчинення та посвідчення правочину - посвідчення заяви про відмову від спадщини, не було дотримано таких вимог до правочину, як вільне волевиявлення його учасника, яке повинно відповідати його внутрішній волі. За життя [PERSON] не було визнано недієздатною. Проте, в момент вчинення правочину, а саме складання заяви від 05.10.2011 р., [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що полягає у наступному. На липень-жовтень 2011 р. у [PERSON] спостерігалося порушення сприйняття, мислення, емоцій, інтелекту та пам`яті, постійно змінювалося відношення до життя, до суспільства та до самої себе. Тривалий час, до самої смерті, [PERSON] тяжко хворіла на ряд захворювань, зокрема, на стенокардію, гіпертонічну хворобу 3-го ступеню складності, кардіосклероз сосудів головного мозку, атеросклеротичний кардіосклероз, розповсюджений остеохондроз, онкологія та ряд інших захворювань, які в сукупності і могли вплинути на усвідомлювання особою значення своїх дій та на можливість керувати ними. За позовом просить визнати недійсним правочин - заяву [PERSON] «Про відмову від спадщини за законом, та від обов`язкової частки права на спадщину», що залишилася після смерті [PERSON] від 05.10.2011 р., реєстровий № 4-1871, посвідчену П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою. 23.04.2019 р. до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , АТ «Мотор Січ» про визнання правочину недійсним. Ухвалою суду від 08.05.2019 р. зустрічний позов [PERSON] прийнято до спільного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, з зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] . В позовній (зустрічній) заяві зазначила, що на підставі обмінного ордеру № 12533 від 25.07.1968 року та дозволу № 161 від 20.07.1968 року, виданого Бюро обміну жилої площі виконкому Запорізької міської ради депутатів трудящих, - [PERSON] у житлово-комунальному відділі Запорізького моторобудівного заводу 09.08.1968 року був наданий ордер № 155 на право зайняття квартири, що перебуває на балансі відомчого Будинкоуправління № 2 трикімнатної квартири [ADDRESS] . Зазначена квартира була надана у постійне користування родині з п`яти осіб: [PERSON] (відповідальному квартиронаймачу) та членам його родини: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Квартира [ADDRESS] на 10.07.1992 року відносилась до державного житлового фонду, перебувала на балансі ЖКО ЗПО «Мотор Січ», відносилась до категорії основних засобів виробництва невиробничого характеру, мала ознаки відомчого житла, яким на праві оперативного управління володів, користувався та розпоряджався відповідач - ПАТ «Мотор Січ» (правонаступник Запорізького підприємства «Мотор Січ» та Запорізького виробничого об`єднання «Моторобудівник»). У зв`язку зі строковим перебуванням [PERSON] за трудовим договором в районах Крайньої Півночі, виконавчим комітетом житлового управління Запорізької міської ради строком до 06.11.1994 р. [PERSON] видано «Охоронне свідоцтво (броня)» від 20.12.1991 р. № 1181, на всю спірну квартиру. Державним Архівом Запорізької області 20.02.2017 р. № 01-32/С-0359, надана копія Архівного витягу по Запорізькому підприємству «Мотор Січ», а саме: надана копія наказу від 24.06.1992 р. № 317 по Запорізькому підприємству «Мотор Січ» «Про продаж квартир громадянам в особисту власність». Згідно відповіді Державного Архіву Запорізької області від 10.04.2017 р. № 01-32/С-0869, в архівіруваних документах Шевченківського райвиконкому м. Запоріжжя за 1992 рік відсутнє рішення про надання дозволу на укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . З відповіді Запорізького обласного державного нотаріального архіву від 29.03.2017 року, №825/01-21, - вона дізналась, що згідно Акту приймання - передавання документів від 27.12.2013 року - П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою до нотаріального архіву на зберігання були прийняті документи з 1972 по 2000 роки, серед яких знаходиться лише нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , Р.№4-1571, який був укладений 10.07.1992 року між Запорізьким підприємством «Мотор Січ», що раніше іменувалось «Запорізьке виробниче об`єднання» «Моторобудівник», - в особі начальника ЖКО [PERSON] , діючого на підставі Наказу № 317 від 24.06.1992 року, «Продавцем» з однієї сторони - та [PERSON] - «Покупцем». З абз. 2 п. 1 Договору купівлі-продажу від 10.07.1992 року вбачається, що квартира [ADDRESS] належить Запорізькому (державному) підприємству «Мотор Січ» (правонаступнику - ЗПО «Моторостроитель») на підставі свідоцтва «Про право власності» від 16.01.1953 року, № 187. З пункту 2 наказу № 317 від 24.06.1992 року по Запорізькому (державному) підприємству «Мотор Січ» вбачається, що зазначена квартира на час укладання спірного правочину перебувала на балансі ЖКО ЗП «Мотор Січ». Виходячи зі змісту ст.ст. 48, 49, 50 ЦК УРСР, в редакції 1963 р., право власності на спірне майно (на відомчий житловий фонд, що перебував згідно зі ст.ст. 87-1, 89 цього Кодексу в оперативному управлінні ЗПО «Мотор Січ»), на 1990-1994 р.р. належало державі «Україна», тому тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна, розташованого на території України, зазначене майно (відомча квартира) мало ознаки загальнодержавної власності. Питання щодо суб`єктів права власності такого майна на законодавчому рівні, як на дату прийняття наказу № 317 від 24.06.1992 р. по ЗПО «Мотор Січ», так і на 10.07.1992 р. (дата договору купівлі-продажу) було неврегульоване, а тому на час дії мораторію були відсутні правові підстави для розпорядження державним майном, що перебувало в оперативному управлінні або в господарському віданні державних підприємств, до прийняття спеціального Закону України «Про приватизацію». Тобто, наказ № 317 по Запорізькому державному підприємству «Мотор Січ» від 24.06.1992 р. «Про дозвіл на продаж державної відомчої квартири у приватну особисту власність [PERSON] », так і сам (майновий) договір купівлі-продажу відомчої (державної) квартири [ADDRESS] від 10.07.1992р., Р.№4-1571, - є взаємопов`язаними та у своїй сукупності потягли за собою незаконну зміну існуючої державної форми права власності на квартиру - на приватну форму власності, що є прямим порушенням згаданих вище норм матеріального права та тягне за собою недійсність укладеної угоди. Так, відповідач ПАТ «Мотор Січ», юридична особа шляхом оформлення наказу № 317 від 24.06.1992 року (ДП «Мотор Січ») під час дії введеного з 29.11.1990 року мораторію на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону УРСР «Про роздержавлення майна», - незаконно дозволив вчинення майнового договору купівлі-продажу (відчуження) від 10.07.1992 року державного майна (відомчої квартири), яке відносилось до основних необоротних засобів виробництва. Участь посадової особи ДП «Мотор Січ» під час нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири від 10.07.1992 року, - відбулась без належно оформлених повноважень (ст. 63-67 ЦК УРСР), зі свідомим перевищенням повноважень, - що також свідчило про наявність істотних дефектів угоди купівлі-продажу квартири від 10.07.1992 року. Такі дії відповідача ПАТ «Мотор Січ» (ДП «Мотор Січ») на 24.06.1992 року, на 10.07.1992 року прямо суперечили меті діяльності підприємства та підпадало під ознаки ст. 50 ЦК УРСР у її взаємопов`язанні зі ст. 48, 49 ЦК УРСР. Крім цього, дії відповідального (на 24.06.-10.07.1992 року) квартиронаймача [PERSON] («Покупця»), вчинялись останнім виключно з корисною метою, так як останній поза всяким сумнівом усвідомлював та був обізнаний про наявність речових прав на квартиру з боку інших осіб (членів сім`ї), - але навмисно прийняв участь у вчиненні незаконної угоди, за наслідками якої не тільки порушувалось законодавство України, пов`язано з мораторієм, але також порушувались права повнолітніх та неповнолітніх осіб - зареєстрованих мешканців квартири. Позивач [PERSON] просить визнати незаконним наказ № 317 по Запорізькому державному підприємству «Мотор Січ» від 24.06.1992 року в частині надання «...дозволу на продаж державної відомчої квартири [ADDRESS] у приватну особисту власність [PERSON] ». Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] р.№4-1571, укладений 10.07.1992 року між Запорізьким підприємством «Мотор Січ» (правонаступник - Публічне акціонерне товариство «Мотор Січ»), - в особі начальника ЖКО Колесника Євгена Яковича, діючого на підставі Наказу № 317 від 24.06.1992 року, «Продавцем» з однієї сторони - та [PERSON] - «Покупцем», посвідчений державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Нарохою Ольгою Василівною визнати недійсним, застосувавши до цього договору наслідки недійсності нікчемного правочину. Ухвалою від 30.05.2019 р. у справі закрито підготовче провадження та її призначено до судового розгляду на 12.07.2019 р. 12.07.2019 р. розгляд справи відкладено на 03.10.2019 р. через перебування судді в нарадчій кімнаті. 03.10.2019 р. розгляд справи відкладено на 25.10.2019 р. на підставі ч.5 ст.223 ЦПК України для повторного виклику позивача за первісним позовом. 25.10.2019 р. розгляд справи відкладено на 05.11.2019 р. через зайнятість судді у кримінальному провадженні. 05.11.2019 р. у справі призначено судово-психіатричну (посмертну) експертизу, відкладено розгляд справи на 13.12.2019 р. 13.12.2019 р. розгляд справи відкладено на 29.01.2020 р. через неявку представника відповідачів на підставі п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України. 29.01.2020 р. розгляд справи відкладено на 20.02.2020 р. через перебування матеріалів цивільної справи в експертній установі. 20.02.2020 р. розгляд справи відкладено на 11.03.2020 р. через перебування матеріалів справи в експертній установі. 11.03.2020 р. розгляд справи відкладено на 01.04.2020 р. через перебування матеріалів справи в апеляційній інстанції. 01.04.2020 р. розгляд справи відкладено на 29.04.2020 р. через перебування матеріалів справи в апеляційній інстанції. 29.04.2020 р. розгляд справи відкладено на 22.05.2020 р. за клопотанням відповідачів [PERSON] та [PERSON] на підставі п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України. Представники позивача [PERSON] подали до суду заяву про продовження розгляду справи без їх участі, первісний позов підтримують, просять задовольнити, в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити, в процесі розгляду справи подали відзив (т. а.с. Представник відповідача ПАТ «Мотор Січ» подав заяву про продовження розгляду справи за його відсутності, просить відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] , в процесі розгляду справи подав відзив на зустрічну позовну заяву (т.3 а.с.136-140). Розгляд справи за відсутності учасника процесу узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України. [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, подали заяву про відкладення розгляду справи через запровадження карантинних заходів. Суд не встановив підстав, передбачених п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України, для задоволення заяви відповідачів з огляду на наступне. Оголошений карантин не виключає можливості реалізації особою своїх процесуальних прав, зокрема шляхом подачі відзиву на позов, чи додаткових пояснень, а також і участі особи у розгляді, так як Постанова КМУ № 211 від 11.03.2020 р. встановлює заборону відвідування закладів освіти та проведення масових заходів, натомість судові установи, вживши необхідних заходів безпеки для працівників та відвідувачів, працюють та здійснюють судочинство. Будь-яких доказів, які б свідчили про незадовільний стан здоров`я відповідача чи їх представника суду не надано. Виходячи з вищевказаного, враховуючи, що справа перебуває в провадженні суду з 2015 р., баланс інтересів сторін, поінформованість учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим відхилити клопотання відповідачів за первісним позовом, які протягом всього часу реалізовували свої права через представника, про відкладення розгляду справи, розглянути справу за їх відсутності та відсутності їх представника. Предстаник третьої особи - П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори до суду не з`явився, подана заява про розгляд справи без їх участі, що відповідає положенням ч.3 ст.211 ЦПК України. Представник третьої особи - Регіонального відділення Фонду державного майна України у Запорізькій області та третя особа [PERSON] до суду не з`явились, про розгляд справи повідомлялись у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили, пояснень по суті позову не подавали. Суд розглянув справу за відсутності третіх осіб на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, заслухавши в процесі розгляду справи представників позивача за первісним позовом, представника ПАТ «Мотор Січ», приймаючи до уваги позицію відповідачів та третьої особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими, в задоволенні ж зустрічних вимог [PERSON] та [PERSON] слід відмовити. Враховуючи, що задоволення зустрічних вимог є підставою для відмови повністю або частково в задоволенні первісного позову, суд, вирішуючи зустрічні вимоги [PERSON] та [PERSON] , виходив з наступного. Як встановлено судом з наданих сторонами письмових доказів 10 липня 1992 року між Запорізьким підприємством «Мотор Січ», правонаступником якого є відповідач ПАТ «Мотор Січ», в особі начальника житлово-комунального відділу [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу належної Запорізькому підприємству «Мотор Січ» на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 16.01.1953 року квартири [ADDRESS] жилою площею 39,03 квадратних метри, загальною площею 59,61 квадратних метри (т.1 а.с.4). Продаж вчинений за 6871 крб.; договір посвідчений державним нотаріусом п`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Нароха О.В. Статтею 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Виходячи з наведених положень цивільного і цивільного процесуального законодавства, об`єктом судового захисту кожного учасника цивільних правовідносин, наділеного цивільною процесуальною правоздатністю, є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, які і можуть бути підставою для звернення особи за судовим захистом. Суд виходить з того, що порушенням суб`єктивного права є такий негативний вплив на нього, при якому воно звужується за своїм змістом або перестає існувати, що позбавляє його носія можливості реалізувати його повністю або частково. Одним із способів захисту порушених прав у відповідності до ст. 16 ЦК України є визнання правочину недійсним. Правовою підставою зустрічного позову, який заявлений [PERSON] , є посилання на Постанову Верховної Ради Української РСР «Про захист суверенних прав власності Української РСР», Указ Президії Верховної Ради України «Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави», Закон України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України». Позивач стверджує, що згідно вищевказаних нормативно-правових актів діяв мораторій на будь-які зміни форм власності та власника державного майна, тому договір купівлі-продажу від 10.07.1992 р. квартири [ADDRESS] суперечить діючому, на той час, законодавству. Разом з тим, в Постанові Верховної Ради Української РСР «Про захист суверенних прав власності Української РСР», зазначено, що постанова втратила чинність з дня затвердження Верховною Радою України Державної програми приватизації на підстави Постанови ВР № 2164-ХІІ від 04.03.92. Окрім того, Постанова Верховної Ради Української РСР «Про захист суверенних прав власності Української РСР» встановлювала мораторій на території республіки на будь-які зміни форм власності і власника державного майна, ініціаторами та учасниками яких є органи державної влади і управління. Тобто, мораторій розповсюджувався на випадки, коли органи державної влади та управління виступали ініціатором і учасником зміни форми власності підприємства, що не розповсюджується на спірні правовідносини по укладанню договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між ЗП «Мотор-Січ» і фізичною особою - [PERSON] . На час укладення договору діяло Положення про продаж громадянам у власність квартир в будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання та ремонт, затверджене постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 19.05.1989 р. № 142, яке і було застосоване. Таким чином, суд доходить висновку про неспроможність доводів [PERSON] про порушення законодавства в цій частині, і констатує відсутність порушень вимог законодавства при вчиненні оспорюваного правочину. Встановлений статтею 627 ЦК України принцип свободи договору припускає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. [PERSON] реалізував своє право на придбання у власність житла, наймачем якого він був, у відповідності до правил цього набуття, встановлених «Положенням про продаж громадянам у власність квартир в будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт». З огляду на викладене суд не встановив підстав для визнання незаконним наказу № 317 по Запорізькому державному підприємству «Мотор Січ» від 24.06.1992 р. та недійсним правочину - договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . [PERSON] , звернувшись до суду з зустрічним позовом про визнання заяви [PERSON] від 05.10.2011 р. про відмову від спадщини, недійсним правочином, зазначав, що [PERSON] в момент вчинення цього правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Згідно ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.1, ч.5 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу. Заява про відмову від спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені. Правила зазначеної статті поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що у момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними. Судом встановлено, що 05.10.2011 р. [PERSON] склала заяву, яка була посвідчена державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори, та зареєстрована в реєстрі за № 4-1871 (т.1 а.с.87), за змістом якої відмовилась від спадщини після смерті сина [PERSON] , який заповів все належне йому майно [PERSON] [INFO] [PERSON] померла (т.1 а.с.41). Після смерті [PERSON] . П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 184-2012 (т.1 а.с.39). Згідно акту судово-психіатричної експертизи № 24 від 16.01.2020 р. [PERSON] від час складання заяви 05.10.2011 р. про відмову у прийнятті спадщини, що залишилась після смерті сина [PERSON] виявляла ознаки психічного розладу у вигляді органічного емоційно-лабільного (астенічного) розладу помірного ступеню, внаслідок судинної (церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія) та онкопатології, обумовленої 4 стадією раку, без первинно виявленої локалізації з метастазиами в лімфовузли шиї. Тому, [PERSON] , під час складання заяви 05.10.2011 р. про відмову у прийнятті спадщини, що залишилася після смерті сина [PERSON] могла не повною мірою (обмежено) розуміти значення своїх дій та керувати ними (т.3 а.с.213-223). П.2 ч.1 ст.145 ЦПК України передбачає, що призначення експертизи є обов`язковим також за клопотанням хоча б однією із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Проведеною у справі посмертною судово-психіатричною експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність [PERSON] у момент складання заяви від 05.10.2011 р. розуміти значення своїх дій та керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеної в такому стані заяви недійсною з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання оспорюваного правочину недійсним не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] . Як встановлено судом, [PERSON] належала квартира [ADDRESS] . Квартира була придбана на підставі договору від 10.07.1992 р., посвідченого державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори (т.1 а.с.4). Рішенням Запорізької міської ради від 28.02.2011 р. № 25 вулицю Омську було перейменовано на вулицю академіка Ф.М. Муравченко (т.1 а.с.5). [INFO] [PERSON] помер (т.1 а.с.42). На випадок своєї смерті [PERSON] залишив заповіт, посвідчений 17.11.1997 р. державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори, згідно з яким все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, заповів [PERSON] (т.1 а.с.6). [PERSON] був одружений з [PERSON] та придбав квартиру [ADDRESS] у період шлюбу (т.1 а.с.61 зв.). У відповідності до ст.. 17 ЗУ «Про власність», який діяв на час набуття права власності, спірна квартира перебувала у спільній сумісній власності [PERSON] і [PERSON] , їх частки у зазначеній квартирі складали по 1/2 частці. Згідно ст.. 548 ЦП УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Стаття 549 цього Кодексу визначала, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. [PERSON] прийняв спадщину у вигляді 1/2 частки квартири [ADDRESS] після померлого [INFO] [PERSON] , оскільки постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини (т.1 а.с.60 зв.), але за життя не оформив своїх спадкових прав. Після смерті [PERSON] залишився спадкоємець, який мав право на обов`язкову частку, дружина, яка була непрацездатна за віком, [PERSON] , [INFO] .. В силу ст. 535 ЦК УРСР, який діяв на час відкриття спадщини, непрацездатна дружина, незалежно від змісту заповіту, успадковує не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом. Якщо б спадкування відбувалось за законом, то після смерті [PERSON] спадкувало би 4 (чотири) особи: [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (син), [PERSON] (донька). [PERSON] фактично належала 1/2 частка спірної квартири і при спадкуванні за законом кожному припадало б по 1/8 частці. Отже, обов`язкова частка [PERSON] , яку вона успадкувала після смерті [PERSON] , склала 1/12 частку. [PERSON] успадкував після смерті [PERSON] 5/12 (1/2 - 1/12) часток квартири. Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась, до нотаріальної контори спадкоємці не звертались (т.1 а.с.203, 204). [INFO] помер [PERSON] (т.1 а.с.79). На випадок своєї смерті [PERSON] залишив заповіт, посвідчений 04.08.2011 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гура М.Г., реєстровий номер № 1439. Все своє майно [PERSON] заповів [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с.81 зв.). Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч.1 ст.1234 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємць, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. [PERSON] звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (т.1 а.с.78 зв.). Після смерті [PERSON] залишився спадкоємець, який мав право на обов`язкову частку - [PERSON] , яка відмовилась від своєї частки у спадщині, що підтверджується заявою, посвідченою 05.10.2011 р. державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори, реєстровий № 4-1871. Право особи відмовитись від спадщини передбачено ст.1273 ЦК України. Викладені обставини підтверджені копією спадкової справи № 77/2011, заведеної приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Філіповою Л.П. після смерті [PERSON] (т.1 а.с.78-110). Аналізуючи надані позивачем [PERSON] письмові докази у сукупності з положеннями законодавства, суд дійшов висноку, що [PERSON] успадкував 5/12 часток квартири [ADDRESS] , у порядку спадкування за заповітом після померлого [INFO] [PERSON] , який успадкував частку у порядку спадкування за заповітом після померлого [INFO] [PERSON] [INFO] померла [PERSON] (т.1 а.с.41). Після її смерті відкрилась спадщина на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , яка їй належала на праві спільної сумісної власності, що набута у період шлюбу з [PERSON] , і на 1/12 частку цієї квартири, яку вона отримала як обов`язкову частку після смерті [PERSON] . Усього, після смерті [PERSON] , відкрилась спадщина на 7/12 часток квартири. Ст.1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (ч.1 ст.1266 ЦК України). Спадкоємцями після смерті [PERSON] є: [PERSON] (син), [PERSON] (донька), [PERSON] (онук) за правом представлення. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом, в силу ст. 1267 ЦК України, є рівними і складають по 7/36 (7/12 : 3). Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємць, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України). Спадкоємці [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину після смерті [PERSON] у порядку, визначеному ч.1 ст.1269 ЦК України, а спадкоємець [PERSON] на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України. Зазначене підтверджено письмовими документами, які містяться у спадковій справі, заведеній П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою за № 184-2012 після смерті [PERSON] (т.1 а.с.39-77). При зверненні до нотаріусів для оформлення спадщини після смерті [PERSON] та [PERSON] позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, постановами нотаріуса від 20.02.2015 р. та від 07.07.2015 р. З наведеного вище, суд дійшов висновку про законніть та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] у зв`язку з чим первісний позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved