Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

20.11.2009 зареєстровано шлюб між сторонами по справі, а саме [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 557, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] (а.с. 6). Під час перебування у зареєстрованому шлюбі у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився син [PERSON], актовий запис № 382, що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (а.с. 5). 25.05.2015 рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області по справі № 214/3052/15-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище [PERSON] змінено на [PERSON] (а.с. 7). З матеріалів справи також видно, що на даний час позивач [PERSON] працює офіціанткою в ресторані «Ель Раджу Ель Шахм» столиця - Амман-Тла Аль Алі, що слідує зі змісту посвідки на проживання [NUMBER] від 01.11.2015. Строк дії посвідки до 31.10.2016 (а.с. 11-12). Згідно довідки №А/2/5761 від 11.10.2016 адресованої Міністру Внутрішніх Справ, Міністерство труда зазначає, що відповідно до заяви «Ресторан Галантний Чоловік/Компанія Аль-Сафарі та Аль-Тагер» відносно продовження дозволу [PERSON], не має нічого проти продовження дозволу вищезгаданої особи з умови отримання такої згоди від міністра Внутрішніх Справ (а.с. 43) Судом встановлено та підтверджено показами свідка, що неповнолітній [PERSON], [INFO] зареєстрований та фактично мешкає за адресою: [ADDRESS], разом з бабусею [PERSON] (а.с. 13). Як слідує з характеристики наданої директором школи № 41 [PERSON] виховується мамою та бабусею. Батьки хлопчика живуть порізно. Мати працює за кордоном в Йорданії. Батько офіційно не працевлаштований, мешкає в м. Кривому Розі. До виїзду на роботу за кордон (25.09.2016) контакт з вчителями тримала мама. Вона відвідувала батьківські збори, забирала сина з школи додому, цікавилася навчанням та поведінкою [PERSON]. На даний час вихованням [PERSON] займається бабуся [PERSON] Спіклування батька з вчителями було короткочасним, лише одного разу, під час батьківських зборів у квітні 2016 року. Вчитель не може прослідкувати роль батька у вихованні хлопчика, так як той до школи не приходить, зв'язку з вчителями не підтримує, навчальними успіхами сина у класного керівника не цікавиться (а.с. 84). Позивачем також надано копію квитків в обидві сторони куплені на сина, однак відповідач не надав нотаріальної згоди на виїзд дитини за кордон, тому квитки втрачені (а.с. 85). Згідно рішення комісії з питань захисту прав дитини від 28.02.2017 № 71 [PERSON] визначено спосіб участі як батька у вихованні та спілкуванні з малолітнім [PERSON] у суботу з 10.00 до 20.00 год. (а.с. 92). Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення, а не встановлює постійне місце проживання дитини за межами України. Надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої дитини з її матір'ю на постійне місце проживання до іншої країни без згоди та супроводу батька суперечить положенням цього Закону та статтям 141, 153, 157 СК України. Внаслідок виїзду дітей за межі України на постійне місце проживання батьки таких дітей будуть позбавлені можливості брати участь у їх вихованні та особистому спілкуванні з ними, що порушує рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей. Судами може бути ухвалене рішення на разовий виїзд дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, натомість надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року (справа № 6-15цс17). Таким чином, надання за рішенням суду дозволу на виїзд з України дитини разом з матір'ю на постійне місце проживання до Йорданії без згоди та супроводу батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст. ст. 141,157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини. Як видно з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом, [PERSON] не визначила проміжок часу на який вона бажає виїхати за кордон разом із дитиною без згоди батька, та взагалі не визначила країну, до якої бажає вивезти сина, що суперечить вищевказаному. Крім того, позивачкою не надано доказів забезпечення її та її дитини в іншій державі належними умовами, наявністю житла, джерела доходу та засобами для існування. Також ні сама позивачка, ні її син не володіють місцевою мовою (арабською), що також буде обмежувати дитину у необхідному спілкуванні та отриманні освіти. Посилання позивачки лише на посвідку на проживання та довідку Міністерства труда № А/2/5761 від 11.10.2016 не можуть бути судом прийняті до уваги, оскільки дані документи носять інформаційний характер та не можуть надавати будь-яких гарантій щодо фактичного продовження дозволу на проживання [PERSON] в країні Йорданії, не гарантують отримання останньою гідної заробітної плати та не підтверджують наявність у неї житлової площі, де може проживати малолітній [PERSON] Крім того, позивачкою суду не надано доказів про продовження їй посвідки на проживання у державі Йорданії. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог. Виходячи з встановлених вище обставин, суд не знаходить підстав для розподілу судових витрат, оскільки при відмові в задоволенні позовних вимог, відповідно до змісту вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed