Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-01 00:00:00

19 серпня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до фізичної особи підприємця [PERSON] про захист прав споживачів, розірвання договору, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, посилаючись на таке. 15 квітня 2014 року сторони уклали договір про встановлення вікон ПХВ. Відповідно до п.1.1, 3.3 договору відповідач зобовязалась передати у власність та встановити вікна ПХВ згідно зі специфікацією за адресою: Донецька область, смт. Олексієво-Дружківка, вул. Бабушкіна, 19-54, а позивач як покупець зобовязався сплатити авансовий платіж в сумі 4800 грн., решту у розмірі 3000 грн. повинен був сплатити в день поставки товару. В день підписання договору позивач сплатив відповідачу суму 4800 грн., та на самому договорі [PERSON] зробила відмітку про приблизне виконання договору в період з 07 по 12 травня. На теперішній час вікна позивачу не встановлені. Позивач просить розірвати цей договір, а також стягнути з відповідача авансовий платіж в сумі 4800 грн., неустойки у розмірі 105534 грн., нараховану на підставі ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн., стягнення якої передбачено п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів». У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надав заяву, в якій просить справу розглянути без його участі та допустити у якості його представника адвоката [PERSON] Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Вважає, що між сторонами укладений або договір поставки вікон ПХВ, або договір надання послуг встановлення вікон ПХВ, і оскільки він не виконаний належним чином, то позивач має право на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» стягнути з відповідача неустойку та відшкодування моральної шкоди. Просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася. Судові повістки відповідачу направлялися за зареєстрованою адресою поштою, про що свідчать поштові відправлення, які повернулися до суду із відміткою «закінчення терміну зберігання». З наведеного вбачається, що не зважаючи на неодноразове повідомлення поштового відділення про надходження судового листа, зазначене поштове відправлення відповідач не отримала. Відсутність відповідача за зазначеною адресою та неотримання поштового відправлення (його повернення за закінченням терміну зберігання) слід розцінювати як належне повідомлення особи про день та час розгляду справи по суті. У відповідності до ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отримавши згоду представника позивача, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. 15 квітня 2014 року між приватним підприємцем [PERSON] (постачальник) з однієї сторони та [PERSON] (покупець) з іншої укладений договір. Відповідно до п.1.1 договору постачальник зобовязується поставити та передати у власність покупця вікна ПХВ відповідно до специфікації (профіль R300 білий; склопакет 4-16-4), а покупець зобовязується прийняти товар и оплатити його на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п.3.3 поставка товару здійснюється за адресою: м. Дружківка, вул. Бабушкіна, 19-54. Строк виконання договору сторонами не встановлений. Договір підписаний обома сторонами. Як пояснив представник позивача [PERSON], між сторонами укладений договір поставки. Але суд не може погодитися з цим. Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Тобто, однією з основних умов договору поставки є те, що сторонами договору поставки є постачальник і покупець, які займаються підприємницькою діяльністю. Товар, який виступає об'єктом договірних відносин поставки, призначається, як правило, для використання у підприємницькій діяльності або для інших цілей, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням. Але предметом договору, укладеного між [PERSON] та [PERSON], є вікна ПХВ для домашнього використання, а саме для встановлення у квартирі за адресою: Донецька обл., м. Дружківка, вул. Бабушкіна, 19-54. Представник позивача повідомив, що у цій квартирі мешкає позивач разом зі своєю родиною. Тому суд приходить до висновку, що цей товар планувався використовуватися позивачем не у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням. І, відповідно, суд вважає, що між сторонами був укладений не договір поставки. Також суд не може погодитися з тим, що між сторонами був укладений договір виконання робіт (надання послуг). Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. У договорі, укладеному між сторонами, відсутні умови про надання будь-яких послуг (виконання робіт) однією стороною іншій. Предметом цього договору є передання товару у власність покупцю, а тому суд приходить до висновку, що між сторонами укладений договір купівлі-продажу. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Обов'язок продавця передати товар покупцеві встановлений статтею 662 ЦК України. Статтею 663 ЦК України встановлено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. У договорі, укладеного між сторонами, не встановлений строк його виконання. У частині 2 статті 530 ЦК України зазначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Суд встановив, що позивач [PERSON] звертався до відповідача з письмовою вимогою про виконання договору 25 лютого 2015 року, тобто строк виконання зобовязання сплинув 03 лютого 2015 року, але відповідач умови договору не виконав до теперішнього часу. Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: «1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;». Законом, а саме статтею 651 ЦК України передбачений правовий наслідок у вигляді розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до укладеного договору позивач розраховував на отримання товару - вікон ПХВ, а у звязку з невиконанням умов договору відповідачем [PERSON] був позбавлений того, на що він розраховував при укладенні договору. Тому суд вважає, що є всі правові підстави для розірвання договору, укладеного 15 квітня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до частини 1 статті 693 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Договором від 15 квітня 2014 року було передбачено, що покупець здійснює попередню оплату за кожну партію товару в момент підписання договору і специфікації в сумі 4800 грн.. Кінцевий розрахунок здійснюється в день поставки товару у сумі 3000 грн. (пункт 5.1). Тобто, під час підписання договору [PERSON] сплатив відповідачу суму 4800 грн., яка є попередньою оплатою. Відповідно до частини 2 статті 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Тому, суд вважає, що сума попередньої оплати за товар у розмірі 4800 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Частина 3 статті 693 ЦК України встановлює, що на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця. Стаття 536 ЦК України встановлює, що: « 1. За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. 2. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства». Суд встановив, що сторони у договорі не встановили розмір процентів за користування чужими коштами. Законом або іншим актом цивільного законодавства такий розмір також не встановлений. Суд не може погодитися з посиланням на статтю 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ця норма закону встановлює відповідальність у вигляді пені за невиконання роботи (надання послуги), а суд прийшов до висновку, що між сторонами укладений договір купівлі-продажу. Тому суд вважає, що позов в частині стягнення неустойки у розмірі 105534 грн. не підлягає задоволенню. Крім того, не підлягає задоволенню позов в частині стягнення відшкодування за завдану моральну шкоду. Відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 611 ЦК України має бути встановлено договором або законом. Відповідні умови у договорі, укладеному між сторонами, відсутні. Пункт 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає відшкодування моральної шкоди, яка завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Позивач [PERSON] не отримав товар за договором, а тому стягнення моральної шкоди за недоліки цієї продукції (дефекту в продукції) є передчасним. Інших підстав для стягнення відшкодування моральної шкоди судом не встановлено. Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд стягує з відповідача судовий збір в доход держави. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» (у редакції на час звернення позивача до суду) судовий збір за подання до суду позовної заяви немайнового характеру становить 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, та за подання позовної заяви майнового характеру - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, то з відповідача підлягає стягненню судовий збір за немайнову вимогу у сумі 243,60 грн., та за майнову вимогу - 243,60 грн., в загальному розмірі 487,20 грн.

Outcome: partial