Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-10 00:00:00

21 квітня 2020 року [PERSON] звернулась в Бориспільський міськрайонний суд Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «БФ ЕНД ГХ ТРЕВЕЛ РІТЕЙЛ ЛТД» (далі по тексту ТОВ «БФ ЕНД ГХ ТРЕВЕЛ РІТЕЙЛ ЛТД»), яким просила поновити її на посаді начальника юридичного відділу з 20 березня 2020 року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Заявою від 20 липня 2020 року позивач уточнила позовні вимоги та просила суд поновити її на посаді начальника юридичного відділу ТОВ «БФ ЕНД ГХ ТРЕВЕЛ РІТЕЙЛ ЛТД» із 20 березня 2020 року, стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за видачу трудової книжки з відповідача за період з 23 квітня 2020 року по день ухвалення судового рішення, а також стягнути понесені судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп. Вимоги обгрунтовано тим, що позивач на підставі строкового трудового договору № 240 від 23 грудня 2019 року була прийнята з 24 грудня 2019 року до ТОВ «БФ ЕНД ГХ ТРЕВЕЛ РІТЕЙЛ ЛТД» на посаду начальника юридичного відділу з виконанням покладених обов`язків до 23 червня 2020 року. 16 березня 2020 року [PERSON] отримала від директора з управління персоналом на електронну адресу лист з проханням на час дії карантину відправити, за можливості, всіх працівників у оплачувані або за власний рахунок відпустки із 12 березня по 03 квітня 2020 року. У відповідь на даний лист, позивач направила електронний лист, в якому зазначила, що такі вимоги буде виконано працівниками юридичного відділу лише за умови надання такої вказівки директором товариства С. Фордом. У другій половині дня 16 березня 2020 року [PERSON] отримала від директора з управління персоналом С.В. Дробот повідомлення про прийняте рішення щодо її звільнення з 20 березня 2020 року. У зв`язку з цим було запропоновано написати заяву про звільнення за згодою сторін для подальшого звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. На виконання цієї домовленості позивач написала відповідну заяву, однак 20 березня 2020 року [PERSON] повідомила роботодавця про відкриття з цієї дати листка непрацездатності. Всупереч наведеному, 23 березня 2020 року позивач отримала лист від ТОВ «БФ ЕНД ГХ ТРЕВЕЛ РІТЕЙЛ ЛТД», яким повідомлялось про її звільнення на підставі наказу від 17 березня 2020 року та необхідність отримати особисто або, за вказаною нею адресою, трудову книжку. 15 квітня 2020 року позивач направила відповідачу, крім іншого, заяву про анулювання заяви про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, оскільки між сторонами не було досягнуто добровільної згоди про звільнення, а сама [PERSON] написала таку заяву за вказівкою директора з управління персоналом С.Дробот та не містила волевиявлення позивача. В обгрунтування наведеного позивач посилається на постанови Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 524/3490/17-ц, від 20 січня 2018 року за № 686/20215/15-ц, від 07 лютого 2018 року № 279/2860/16-ц, від 14 лютого 2018 року № 131/1449/16-ц та від 20 червня 2018 року у справі № 592/2567/17, а також на рішення Конституційного Суду України у справі № 3-425/2018(6960/18) від 04 вересня 2019 року. Зважаючи на вказане, [PERSON] вважає власне звільнення незаконним та таким, що порушує норми ч. 3 ст. 40, 47 КЗпП України та ст. 43, 46 Конституції України, а тому просить захистити її порушені трудові права та задовольнити позов у повному обсязі. Ухвалою суду від 12 травня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням і викликом сторін, роз`яснено права сторін та визначено строки для виконання процесуальних дій. 10 червня 2020 року від представника відповідача адвоката Наугольної О.В. надійшов відзив, яким ТОВ «БФ ЕНД ГХ ТРЕВЕЛ РІТЕЙЛ ЛТД» позов не визнало та просило відмовити в повному обсязі. В обгрунтування відзиву зазначила, що як при прийнятті на вказана посаду так і при подальшій співпраці товариство було задоволено роботою [PERSON] . Зважаючи на важкий фінансовий стан товариства і введений карантин на території України відповідач розраховував на належну роботу юридичного відділу, в тому числі позивача, оскільки саме в цей період виникла потреба у врегулюванні питань щодо невиконання контрагентами умов договорів поставки, необхідність укладення додаткових договорів до існуючих, внесення змін тощо. А тому у ТОВ «БФ ЕНД ГХ ТРЕВЕЛ РІТЕЙЛ ЛТД» не було необхідності у вивільненні [PERSON] , а отримавши її заяву про звільнення за згодою сторін на підставі п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України директор з управління персоналом [PERSON] була вкрай здивована. Товариство не пропонувало і не виявляло ініціативи щодо звільнення позивача. [PERSON] прийняте власне рішення та, як наслідок, подану заяву мотивувала тим, що побоюється за своє і дітей життя та здоров`я, висловила побоювання щодо можливого інфікування на вірус COVID -19, а тому просила піти їй на зустріч і звільнити на підставі згоди сторін. Зважаючи на це, товариство надало згоду на звільнення [PERSON] з 20 березня 2020 року, про що 17 березня 2020 року роботодавцем підписано відповідний наказ. Цього дня [PERSON] була на роботі. 20 березня 2020 року позивач не з`явилась на робоче місце і у телефонній розмові, а згодом і листом, повідомила про відкриття листка непрацездатності. Зазначила також, що знаходиться на лікарняному через хворобу сина, трудову книжку забере пізніше, можливості доїхати до місця роботи не має, а тому просила увійти в її положення. Наказ про звільнення попросила зачитати телефоном і запевнила, що підпише його, як тільки з`явиться можливість приїхати особисто. Цього ж дня відповідач відправив на адресу проживання позивача лист з повідомленням про звільнення з 20 березня 2020 року на підставі наказу № БФ1\~240-К від 17 березня 2020 року та роз`яснив право на отримання особисто трудової книжки на товаристві чи можливість отримати її за обраною і вказаною у відповідній заяві адресою проживання [PERSON] . Цей лист позивачем отримано і не заперечується наведене. Всупереч вказаному, 15 квітня 2020 року [PERSON] направила роботодавцю лист з заявою про анулювання заяви про звільнення від 16 березня 2020 року. Наведене здивувало директора товариства, оскільки через термінове звільнення позивача товариство у найкоротші строки було змушене шукати їй заміну та станом на день отримання даного листа, вакансія начальника юридичного відділу була вже заповнена. Директор ТОВ «БФ ЕНД ГХ ТРЕВЕЛ РІТЕЙЛ ЛТД» згоди на анулювання вказаної заяви [PERSON] не надав. В подальшому позивач за трудовою книжкою особисто до товариства не з`явилась, проте направила заяву від 18 квітня 2020 року, якою просила направити оригінал трудової книжки за вказаною у листі заявою. На виконання наведеного, трудову книжку цінним листом з описом направлено [PERSON] за визначеноюнею ж адресою. Проте, позивач не з`являється до відділення Укрпошти та не отримує відправлення. Крім того, представник ТОВ «БФ ЕНД ГХ ТРЕВЕ Л РІТЕЙЛ ЛТД» звинувачує [PERSON] у недоброчесній поведінці щодо роботодавців, оскільки позивач вже має значний досвід у звільненні з підстав п. 1 ч. ст. 36 КЗпП України та судові спори через це з вимогою про поновлення на роботі і виплату відповідних сум. На підтвердження наведеного приєднано роздруківку відомостей по справам за участі [PERSON] в якості позивача та наявні судові рішення. З цих підстав адвокат Наугольна О.В. просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Не погодившись з доводами відзиву, 30 червня 2020 року [PERSON] подала до суду відповідь на відзив, яким наполягала на задоволенні позову з підстав наведених у позовній заяві та даній відповіді на відзив. Представник ТОВ «БФ ЕНД ГХ ТРЕВЕЛ РІТЕЙЛ ЛТД» подала заперечення, якими просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Допитана в якості свідка [PERSON] повідомила суду, що працює директором з управління персоналом в ТОВ «БФ ЕНД ГХ ТРЕВЕЛ РІТЕЙЛ ЛТД». З позивачем підтримувала суто ділові робочі стосунки. Зазначила, що як вона, так і позивач, підпорядковувались генеральному директору С. Форду. 16 березня 2020 року свідок за допомогою електронної пошти направила всім начальникам відділів, в тому числі [PERSON] , пропозицію, за можливості, на період введення карантину на території України, всім працівникам піти у оплачувану чи за власний рахунок відпустку з середини березня по початок квітня 2020 року. Жодних вказівок щодо написання заяв про звільнення працівників свідком чи генеральним директором не висловлюва-лось. 16 березня 2020 року [PERSON] звернулась до свідка з проханням піти їй на зустріч і поставитись з розумінням до її прохання щодо намірів звільнитись за згодою сторін. Наведене позивач мотивувала тим, що має двох дітей, за віком [PERSON] відноситься до категорії осіб, що можуть бути уражені вірусом, а тому зважаючи на ці побоювання і переймаючись здоров`ям дітей просила звільнити її за згодою сторін. Наведене було доведено до відома [PERSON] , який зважаючи на серйозність ситуації в країні через карантин, погодився надати згоду на звільнення начальника юридичного відділу за згодою сторін. Свідок наголосила, що ініціатива написання заяви і, як наслідок, звільнення [PERSON] з займаної посади за згодою сторін, були виключно ініціативою позивача. Ніяких примушувань, тиску чи вказівок на такі дії [PERSON] не чинились і не надавались. [PERSON] зазначила також, що є юридично необізнаною, тому з метою правильного оформлення заяви про звільнення надала позивачу примірник, який було розроблено юридичним відділом та знаходився у товаристві. Незважаючи на це, [PERSON] близько 2-3 разів переписувала заяву, бо написані нею не відповідали розробленій формі або містили помилки. Проте вона знову і знову переписувала їх самостійно, поки не дотримала необхідних умов. Наказ про звільнення позивача підписано 17 березня 2020 року, яким визначено дату звільнення позивача 20 березня 2020 року, як і просила у своїй заяві [PERSON] .. В цей день позивач була на роботі. 20 березня 2020 року був останнім робочим днем [PERSON] , а тому цього дня з нею мав бути проведений повний розрахунок та видана під розпис трудова книжка. Однак, позивач не вийшла на роботу і в телефонній розмові повідомила свідку, що в неї захворіла дитина і вона відкрила листок непрацездатності. Також позивач запевнила, що наразі, через введені карантинні обмеження у русі громадського транспорту, не має можливості приїхати на роботу, але як тільки закриє лікарняний, вона особисто прийде до товариства, поставить підпис щодо ознайомлення з наказом про звільнення та отримає трудову книжку. Незважаючи на це, роботодавець листом від 20 березня 2020 року, довів до відома [PERSON] про прийнятий наказ щодо її звільнення та роз`яснив право отримати трудову книжку безпосередньо на товаристві або шляхом написання заяви із вказівкою на адресу, за якою вона б хотіла отримати трудову книжку засобами пошти. Цей лист було отримано позивачем та згодом направлено до ТОВ «БФ ЕНД ГХ ТРЕВЕЛ РІТЕЙЛ ЛТД» заяву, якою [PERSON] просила направити оригінал її трудової книжки за адресою, наведеною у листі. Ця вимога позивача була одразу виконана та цінним листом з описом направлена за обраною [PERSON] адресою. Чи отримала це відправлення позивач свідок не знає, але вважає, що товариством виконано всі вимоги КЗпП України та Інструкції щодо ведення трудових книжок при звільненні позивача, а тому підстав для задоволення позову [PERSON] не вбачає. Крім того, свідок зазначила, що отримавши заяву [PERSON] про анулювання заяви про звільнення позивача за згодою сторін, вона та генеральний директор С. Форд були шоковані, оскільки її вивільнення буле несподіваним і за вкрай несприятливої ситуації в компанії, робота такого фахівця була дуже важлива, однак [PERSON] попросила увійти в її положення та звільнити за згодою сторін, що було і зроблено. За таких умов товариство було вимушене терміново шукати спеціаліста на посаду начальника юридичного відділу та на момент отримання заяви позивача, вже заповнило цю вакансію. Зважаючи на це генеральний директор не дав згоди на анулювання заяви про звільнення [PERSON] .. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Відповідно ст.13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статтею 55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно статті 129 Конституції України\~однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості,\~\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~відповідно якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Так, враховуються висновки, зазначені у рішенні в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року (серія А, № 303А, п. 2958), згідно якого Суд повторює, що відповідно усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно ст.\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Доказами, відповідно ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частинами 1-3\~статті 89\~ЦПК України визначено,\~що\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному\~та безпосередньому\~дослідженні наявних\~у справі\~доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ст. 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що [PERSON] 24 грудня 2019 року прийнята на посаду начальника юридичного відділу ТОВ «БФ ЕНД ГХ ТРЕВЕЛ РІТЕЙЛ ЛТД» на підставі строкового трудового договору № 240 від 23 грудня 2019 року з покладенням на неї виконання обов`язків згідно договору до 23 червня 2020 року включно (а. с. 8-14). Наведене, в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню, оскільки визнається і не оспорюється сторонами. Відповідно ч. 1\~ст. 21 КЗпП України\~трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувані роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно п. 15.1 даного строкового трудового договору він може бути достроково розірваний на таких підставах, що можуть застосовуватись згідно законодавства України : у зв`язку з закінченням строку дії договору, за угодою сторін, з ініціативи роботодавцю до закінчення строку дії договору у випадках, передбачених ст. 40 КЗпП України. 16 березня 2020 року позивач подала на ім`я директора ТОВ «БФ ЕНД ГХ ТРЕВЕЛ РІТЕЙЛ ЛТД» С. Форда заяву про звільнення за угодою сторін з 20 березня 2020 року (а. с. 72.). Згідно роздруківки електронної переписки між [PERSON] (директор з управління персоналом) та [PERSON] , як начальником юридичного відділу, від 16 березня 2020 року судом встановлено та підтверджено факт пропонування позивачу, як начальнику юридичного відділу, через введення на території Україні карантину, реалізувати всім працівникам даного відділу можливість скористатись оплачуваною або за власний рахунок відпусткою в період з 17 березня по 03 квітня 2020 року (а. с. 185). Виходячи з вказаного, суд зауважує, що жодна із сторін не спростовує і не заперечує дійсність даної роздруківки і наявної в ній переписки, відтак наведене, в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Крім того, зазначене також узгоджується з показами директора з управління персоналом [PERSON] , наданими нею під час розгляду справи в якості свідка. Разом з тим, перепискою наведеного вище змісту не підтверджуються доводи позивача про те, що директор з управління персоналом С.В. Дробот надала [PERSON] вказівку щодо написання заяви про звільнення за згодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Доказів протилежного суду сторонами, всупереч вимог ст. 76-81 ЦПК України, не надано. Як і\~не надано\~суду доказів\~написання 16\~березня 2020\~року заяви\~позивачем про\~звільнення за\~згодою сторін\~під тиском,\~примусом чи\~за відсутності\~обопільної згоди\~про це\~робітника і\~роботодавця в\~той момент. До правоохоронних органів з цього приводу позивач також не зверталась. Крім того, на час прийняття наказу про звільнення 17 березня 2020 року так і до дати фактичного звільнення 20 березня 2020 року, [PERSON] не виявила наміру анулювати таку домовленість та не подавала заяву відповідного змісту. Відповідно п. 1 ч. 1\~ст. 36 КЗпП України\~трудовий договір може бути припинений за угодою сторін. Угода сторін є самостійною підставою для припинення трудового договору, яка відрізняється від припинення трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника тим, що у цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. У пункті 8\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року за № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~судам роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору на підставі пункту 1\~статті 36 КЗпП України\~(за угодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Таким чином, за угодою сторін розірвання трудового договору, укладеного як на невизначений, так і на визначений строк, допускається при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем у будь-який час і у строк, визначений сторонами. Наказом ТОВ «БФ ЕНД ГХ ТРЕВЕЛ РІТЕЙЛ ЛТД» за № БФ1\~240-К від 17 березня 2020 року [PERSON] звільнено з 20 березня 2020 року з займаної посади начальника юридичного відділу за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 73). З даним наказом позивач під підпис не ознайомилась, проте з наданих нею в засіданні показів встановлено факт обізнаності з його змістом. Зважаючи на вказане, суд приходить висновку про наявність обопільної згоди між працівником і роботодавцем щодо звільнення [PERSON] з займаної посади як в момент написання такої заяви позивачем (16 березня 2020 року) так і в день звільнення (20 березня 2020 року). Відтак, звільнення позивача здійснено без порушень вимог ст. 36 КЗпП України та підстав, у зв`язку з цим, для задоволення позову в частині поновлення на роботі суд не вбачає. 20 березня 2020 року був останнім робочим днем і днем звільнення позивача, в який вона мала ознайомитись під підпис з наказом про звільнення, отримати повний розрахунок та оригінал трудової книжки, проте, цього дня [PERSON] не вийшла на роботу у зв`язку з відкриттям листка непрацездатності. Про це позивач довела до відома у телефонній розмові директора з управління персоналом С.В. Дробот та шляхом подачі заяви від 20 березня 2020 року на ім`я генерального директора товариства С. Форда (а.с. 16). Наведене визнається і не заперечується позивачем та представником відповідача, а також додатково підтверджується листками непрацездатності серії АДШ № 252563 відкритого на ім`я [PERSON] 20 березня 2020 року та закритого 02 квітня 2020 року, серії АДШ № 252190 відкритого 03 квітня та закритого 10 квітня 2020 року, а також серії АДШ № 856110 відкритого 13 квітня 2020 року та закритого 17 квітня 2020 року (а. с. 21, 22, 23). Згідно ч. 3 ст. 43 КЗпП України\~не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5\~цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Разом із тим,\~Рішенням Конституційного\~Суду України\~від 04\~вересня\~2019\~року №\~6-р (ІІ) /2019 у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності\~Конституції України \~(конституційності) положень ч. 3\~ст. 40 КЗпП України\~визнано такими, що відповідають Конституції України\~(є конституційними), положення ч. 3\~\~ст. 40 КЗпП України. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини третьої\~статті 40 КЗпП України\~закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій. Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України\~є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини. Вказаний висновок висловлений також у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 545/1151/16-ц та від 11 червня 2020 року у справі № 481/1043/17. Відповідно ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Враховуючи те, що [PERSON] звільнено на підставі наказу № БФ1\~240-К від 17 березня 2020 року з посади начальника юридичного відділу 20 березня 2020 року, тобто у період, коли вона була тимчасово непрацездатна, суд визнає в діях роботодавця порушення трудових прав позивача, яке виразилось у звільненні в день тимчасової непрацездатності. Зважаючи на вказане, суд приходить висновку про\~необхідність усунення даного порушення судом шляхом зміни дати звільнення, тобто визначити дату припинення трудових відносин ТОВ «БФ ЕНД ГХ ТРЕВЕЛ РІТЕЙЛ ЛТД» з [PERSON] у перший робочий день після закінчення періоду непрацездатності за наявності погодженої сторонами підстави для звільнення. Відтак, належить змінити дату звільнення позивача з 20 березня 2020 року на 20 квітня 2020 року виходячи з наступного. [PERSON] , згідно листків непрацездатності серії АДШ № 252563, серії АДШ № 252190 та серії АДШ № 856110 в період з 20 березня 2020 року по 17 квітня 2020 року включно перебувала на лікарняному, тобто була тимчасово непрацездатна (а. с. 21, 22, 23). Відповідно ст. 50 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті. Частиною 1 ст. 71 КЗпП України визначено, що робота у вихідні дні забороняється. Залучення окремих працівників до роботи у ці дні допускається тільки з дозволу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) підприємства, установи, організації і лише у виняткових випадках, що визначаються законодавством і в частині другій цієї статті. Згідно п. 5.1 трудового договору № 240 від 23 грудня 2019 року, [PERSON] встановлено роботодавцем звичайний 40 - годинний робочий тиждень з режимом роботи : понеділок п`ятниця з 9 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. з однією годиною для обідньої перерви. Останнім днем тимчасової непрацездатності позивача було 17 квітня 2020 року (п`ятниця), а 18 та 19 квітня 2020 року були субота та неділя відповідно. Оскільки це були вихідні і неробочі дні працівника, суд вважає за можливе визначити датою звільнення [PERSON] наступний робочий день, а саме 20 квітня 2020 року. Крім того, як на додаткову підставу для поновлення на роботі [PERSON] вказує також на ту обставину, що нею 15 квітня 2020 року на адресу роботодавця направлялась заява про анулювання заяви про звільнення за згодою сторін від 16 березня 2020 року (а.с. 17 - 18). Враховуючи наведене слід зазначити, що в силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та роз`яснень, наведених у пункті 8\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року за № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~для анулювання домовленості про звільнення за угодою сторін може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Проте, як зазначено у показах свідка [PERSON] товариство, в особі генерального деректора С. Форда, не виявило такого бажання та наміру. Відтак анулювання попередньої домовленості між роботодавцем і працівником без взаємної згоди неможливе і судом. Крім того, позивачем не надано суду доказів направлення такої заяви /вимоги в період з 16 по 20 березня 2020 року, тобто до моменту розірвання з нею трудових стосунків. Як і не обгрунтовано подачу такої заяви лише 15 квітня 2020 року чи не надано доказів неможливості звернення до роботодавця з такою заявою раніше. Разом з тим, товариство, в момент звільнення [PERSON] , було впевнене щодо наявності згоди сторін з питань підстав і терміну звільнення начальника юридичного відділу та не мало заяви позивача з намірами відкликати заяву про звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Наведене в свою чергу знову ж таки свідчить про законність звільнення позивача та відсутність підстав для її поновлення на роботі. Варто також зазначити, по позивач, ставлячи перед судом вимогу про її поновлення на посаді начальника юридичного відділу ТОВ «БФ ЕНД ГХ ТРЕВЕЛ РІТЕЙЛ ЛТД» взагалі не оскаржує сам наказ про її звільнення та не просить його скасувати. Щодо вимог позивача про стягнення з ТОВ «БФ ЕНД ГХ ТРЕВЕЛ РІТЕЙЛ ЛТД» на свою користь середнього заробітку за час затримки розрахунку за видачу трудової книжки слід зазначити наступне. Відповідно п. 3\~постанови Кабінету Міністрів України за № 301 від 27 квітня 1993 року «Про трудові книжки працівників»\~трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Пунктом 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року за № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110 (із змінами) визначено, що трудова книжка\~є \~основним документом\~про трудову\~діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. Частиною 1\~ст. 47 КЗпП України\~передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку. Згідно ч. 4\~ст.\~235\~КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені\~ст. 116 цього Кодексу, також передбачено п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. У п. 4.2 вказаної Інструкції вказано, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Чинним законодавством передбачено, що обов`язок довести відсутність своєї вини покладається на роботодавця. Отже, невиконання власником або уповноваженим ним органом з його вини обов`язку щодо видачі працівникові в день звільнення належно оформленої трудової книжки, передбаченого трудовим законодавством, може бути, за доведеності цих обставин, підставою для виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки. 20 березня 2020 року роботодавець надіслав на адресу проживання позивача рекомендований лист № 45/П від цього ж дня, яким [PERSON] повідомлено про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін з 20 березня 2020 року та нагадано про необхідність одержати трудову книжку у відділі по роботі з персоналом ТОВ «БФ ЕНД ГХ ТРЕВЕЛ РІТЕЙЛ ЛТД» за адресою : м. Київ, вул. Харківське шосе, буд. 201-203 (6 поверх) (а. с. 74, 75). Цим листом також наголошено на тому, що КМУ установив на всій території України карантин з 12 березня по 03 квітня 2020 року, а тому [PERSON] роз`яснено право надати письмову згоду на направлення трудової книжки поштою. Вказано, що у письмовій згоді необхідно зазначити поштову адресу на території України. Повідомлено, що з дня відправлення повідомлення роботодавець не несе відповідальності за затримку видачі трудової книжки. Даного листа позивач отримала, що нею підтверджено і не заперечується під час судового розгляду справи. Листом від 18 квітня 2020 року позивач, крім іншого, надала згоду на направлення оригіналу трудової книжки засобами пошти та для реалізації наведеного вказала адресу : [ADDRESS] (а. с. 120). У зв`язку з наведеним відповідач 24 квітня 2020 року цінним листом з описом направив, серед іншого, на адресу, зазначену позивачем, оригінал трудової книжки [PERSON] . Наведене підтверджується листом № 235 від 24 квітня 2020 року, описом цінного листа та накладною № 0212112785 318, квитанцією № 2156000426655 (а.с. 76 - 79). Дане відправлення позивачем не отримано. Доказів неможливості звернутись до відділення поштового зв`язку Укрпошта за одержанням відправлення № 0212112785 318 позивачем суду не надано. В той же час, наведене не свідчить про наявність вини в діях відповідача щодо неможливості отримання позивачем надісланого на її адресу відправлення. 27 червня 2020 року [PERSON] повторно звернулась до відповідача з листом, який містив вимогу направити оригінал трудової книжки на адресу : [ADDRESS] (а. с. 135). У відповідь на дане звернення ТОВ «БФ ЕНД ГХ ТРЕВЕЛ РІТЕЙЛ ЛТД» цінним листом з описом за № 333 від 10 липня 2020 року повідомило позивача, що оригінал трудової книжки на підставі письмової вимоги [PERSON] від 18 квітня 2020 року відправлено товариством на адресу : [ADDRESS] . Відповідно інформації , розміщеної на сайті АТ «Укрпошта», трекінг 0212112785318 передано 27 травня 2020 року на зберігання до відділення 04209, м. Київ. Зважаючи на це, позивачу рекомендовано, задля отримання відправлення з оригіналом трудової книжки, звернутись до вказаного відділення зв`язку (а.с. 162). Наведені дії відповідача свідчать про відсутність вини роботодавця у несвоєчасній видачі працівнику трудової книжки, оскільки в день звільнення [PERSON] була тимчасово непрацездатна і не перебувала на робочому місці, їй було направлено лист у день звільнення з роз`ясненнями порядку і способу отримання трудової книжки, за письмової згоди самого позивача їй направлено вказаний документ за обраною працівником адресою. Неотримання ж звільненим працівником відправлення роботодавця з оригіналом трудової книжки, не може свідчити про винні дії ТОВ «БФ ЕНД ГХ ТРЕВЕЛ РІТЕЙЛ ЛТД» та, як наслідок, порушення ним вимог ч. 1\~ст. 47 КЗпП України. Варто також зазначити, що Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників не визначено яким саме чином (рекомендований лист, цінний лист або один з цих варіантів з описом вкладення, простий лист) звільненому працівнику роботодавець має направити оригінал трудової книжки засобами зв`язку. Згідно листа АТ «Укрпошта» № 33-Я-9236 від 02 жовтня 2020 року відправлення Укрпошта Експрес за № 0212112785318 прибуло до Дирекції оброблення та перевезення пошти 07 серпня 2020 року та наразі відшукати його не вдається за можливе (а.с. 237-238). Проте, вказані дії щодо невиконання чи неналежного виконання послуг з пересилання внутрішніх поштових відправлень, доручень користувачів щодо поштових переказів є лише підставою для понесення операторами відділу зв`язку матеріальної відповідальності перед користувачем. Відтак, суд не вбачає підстав для задоволення позову [PERSON] в частині стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку за видачу трудової книжки. Частиною 1 та п. 1 ч. 3 ст.\~133 ЦПК України\~визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При зверненні до суду з даним позовом [PERSON] сплачено судовий збір за вимогу щодо стягнення середнього заробітку в розмірі 840 грн. 80 коп. Наведене підтверджується квитанцією № 0.0.1697755349.1 від 06 травня 2020 року (а.с. 45). Відповідно ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог по суті відмовлено, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат у виді сплаченого судового збору, а відтак дані затрати відносить на рахунок [PERSON] .. На підставі викладеного та

Outcome: partial