Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

21.04.2017 позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача в якому просить стягнути з останнього на її користь пеню у розмірі 273\~750 дол. США. В обґрунтування позову вказує, що 25.09.2012 вона уклала у Дрогобицькому відділенні ПАТ «Український державний експортно-імпортний банк» депозитний договір №38875-32451, за яким внесла 25\~000 дол. США. Стягнула такі кошти рішенням суду. Відповідачем вичерпано всі спроби для перегляду рішення щодо стягнення коштів. Незважаючи на те, що рішення в згадуваній справі набрали законної сили відповідач повернув суму вкладу, визначену договором та рішенням суду лише 13.02.2017. Разом з тим, згідно закону банк несе відповідальність за неналежне надання послуг, згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - банк зобовязаний сплатити їй пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення. Тому враховуючи строк позовної давності в один рік щодо можливості стягнення пені, вважає, що така становить 273\~750 дол.США ( 365 днів х 3 % річних=1095%, 25000 дол.США (сума прострочення) х 1095% =273750 дол.США. 10.08.2017 ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в м.Львові звернувся до [PERSON] із зустрічним позовом про визнання недійсними Договору Строкового банківського вкладу процентів після закінчення строку вкладу «Класичний» №38875-32451 від 25.09.2012. В обґрунтування зустрічного позову представник відповідача вказує на те, що АТ «Укрексімбанк» 23.06.2017 подано цивільний позов в кримінальній справі, що перебуває у провадженні Дрогобицького міськрайонного суду №442/1571/14-к про обвинувачення [PERSON], яка в період з 07.08.2009 по 26.09.2012 працювала на посаді начальника відділення АТ « Укрексімбанк» у м. Дрогобичі у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.3,4,5 ст. 191, ч..1,2, ст. 366, ч.1 ст. 358, ч.2 ст. 190, ч.1 ст. 209 КК України, в тому числі по факту незаконного отримання від [PERSON] коштів згідно з Договором банківського вкладу, оскільки, шляхом обману та службового підроблення вона привласнила кошти, отриманні,зокрема, від [PERSON] ніби з метою розміщення на вклад на підставі Договору банківського вкладу. Вважає, що покази [PERSON] та [PERSON], що містяться в кримінальній справі, підтверджують, що [PERSON] заяви на переказ готівки АТ «Укрексімбанк» не подавала та не вносила до каси АТ «Укрексімбанк» ( в тому числі його відділення у м. Дрогобичі) кошти з метою їх розміщення на вклад згідно з Договором банківського вкладу та від АТ « Укрексімбанк» не отримувала відповідних квитанцій про приймання коштів на вклад. Таким чином, в частині порядку внесення [PERSON] грошової суми на вклад згідно з Договором банківського вкладу, такий договір суперечить ст. 1059 ЦК України та Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01.06.2011 №174 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25.06.2011 за №790/19528. Зокрема, касове обслуговування банком клієнтів та оброблення готівки має здійснюватися через касу банку. Квитанція від 25.09.2012 не відповідає вимогам встановленим законом, іншим нормативно-правовим актам у сфері банківської діяльності, зокрема Додатку 8 до Інструкції про касові операції. Як випливає з преамбули Договору банківського вкладу [PERSON] від імені АТ «Укрексімбанк» підписала Договір банківського вкладу, діючи на підставі довіреності АТ «Укрексімбанк» від 12.01.2010 №010-01/224. Проте, ні умовами вказаної довіреності, ні умовами посадової інструкції [PERSON] не була наділена повноваженнями щодо здійснення касових операцій. Вважає, що доказами, наявними в кримінальній справі, зокрема протоколами допиту [PERSON], підтверджується, що договір банківського вкладу не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а саме розміщення коштів на вкладний рахунок в АТ « Укрексімбанк», оскільки [PERSON] визнала, що привласнила їх і фактично такі кошти на вкладний ( депозитний) рахунок [PERSON] в АТ « Укрексімбанк» внесені не були. При цьому зазначають, що АТ « Укрексімбанк» є державним банком ( засновником якого є держава в особі Кабінету Міністрів України; держава здійснює та реалізує повноваження власника щодо 100% акцій, які належать у його статутному капіталі). 23.05.2017 подано заяву про застосування позовної давності у справі, а саме вважають, що стягнення пені за договором « Банківського строкового вкладу « Класичний» №38875-32451» від 25.09.2012 на суму вкладу 25\~000 дол. США на термін 183 календарних днів з 25.09.2012 по 25.03.2013 є неможливим, оскільки перебіг позовної давності розпочався в момент укладення договору банківського вкладу та сплив ще 25.09.2015. 28.12.2017 провадження у справі ухвалою суду було зупинено до вирішення цивільної справи №442/6041/14-ц про перегляд рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області за нововиявленими обставинами. 08.11.2018 провадження у справі поновлено. 26.12.2019 надійшов відзив на позов про невизнання первісних позовних вимог у звязку з безпідставністю. Зокрема, вказано, що [PERSON] покликається на Договір Строкового банківського вкладу процентів після закінчення строку вкладу « Класичний» №38875-32451 від 25.09.2012, сторонами якого зазначено : публічне акціонерне товариство « Державний експертно-імпортний банк України», як банк, в особі начальника відділення в м. Дрогобичі [PERSON], та [PERSON], як вкладник, укладеними у «м.Львів», далі названий вище договір Договір банківського вкладу. Представник позивача - відповідача [PERSON] у вступному слові позовні вимоги підтримав та дав пояснення, які по змісту і мотивам відповідають, викладеному у позові. Позов просив задоволити, у зустрічному позові просив відмовити. Представник відповідача - позивача [PERSON] первісного позову не визнала через його безпідставність. Зустрічний позов просила задоволити з мотивів, викладених у такому позові. Суд, вислухавши вступне слово сторін, дослідивши наявні матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Ст.11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Судом встановлено, що 25 вересня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», в особі начальника відділення в м. Дрогобич [PERSON], яка діє на підставі Положення про відділення та довіреності №010-01/224 від 12.01.2010 року та [PERSON] укладено договір банківського строкового вкладу «Класичний» №38875-32451, на суму 25000 дол. США на термін 183 календарних днів з 25 вересня 2012 року по 25 березня 2013 року із розрахунку 8 відсотків річних на суму вкладу. Такий факт також встановлено рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14.11.2014 №442/6041/14-ц, яким також стягнуто суму вкладу в розмірі 25000 (двадцять пять тисяч) доларів США, що становить 389000 (триста вісімдесят девять тисяч) гривень. Таке рішення залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.07.2016. Ухвалою Верховного суду від 21.12.2018 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 лютого 2018 року, постанову Львівського апеляційного суду від 01 листопада 2018 року за заявою публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 листопада 2014 року у справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином,- відмовлено. Зустрічний позов обумовлено фактично тими мотивами заперечення відповідача, які були предметом дослідження в справі №442/6041/14-ц. Зокрема було встановлено, що як спірні договори, так і квитанція мають усі необхідні реквізити та підписані від імені банку посадовою особою, яка діяла на підставі довіреності банку й у межах наданих їй повноважень, а відтак банк зобов'язаний виплатити вкладнику депозит. Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-20цс12. Згідно з частиною першою\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Частинами першою-третьою\~статті 203 ЦК України\~визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом\~статей 626 - 628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Встановлено, що при укладенні вищевказаного договору між сторонами було досягнуто всіх істотних умов, а тому суд дійшов висновку, що такі договори відповідають вимогам, встановленим законодавством, при укладенні договору банком дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Підстав для визнання такого договору недійсним не встановлено. Відтак зустрічний позов не підлягає до задоволення, у такому слід відмовити. Відповідно до\~статті 599 ЦК України\~зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша\~статті 1058 ЦК України). За змістом статей\~525,\~526 ЦК України\~одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою\~статті 611 ЦК України\~в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Виходячи із системного аналізу статей\~525,\~526,\~599,\~611 ЦК України\~та змісту договору банківського вкладу можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог вкладника, яке не виконане банком, не припиняє правовідносин сторін такого договору, не звільняє банк від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє вкладника права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та\~ЦК України. Згідно із частиною третьою\~статті 549 ЦК України\~пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання. За положеннями\~статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»\~споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Відповідно до частини п'ятої\~статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»\~у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення. Таким чином, зважаючи на вище викладене, суд дійшов висновку, що Відповідач порушив умови укладених договорів, позбавивши позивача права вільно володіти та користуватись належними їй грошовими коштами, а первісні позовні вимоги обґрунтованими, погоджуючись із наданими представником позивача розрахунками про стягнення з відповідача за первісним позовом, враховуючи строк позовної давності в один рік щодо можливості стягнення пені, вважає, що така становить 273\~750 дол.США ( 365 днів х 3 % річних=1095%, 25000 дол. США (сума прострочення) х 1095% =273750 дол.США. Разом з тим, відповідно до частини третьої\~статті 551 ЦК України\~розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків (1), та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (2). Тлумачення частини третьої\~статті 551 ЦК України\~свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов'язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них. Суд враховує обставини справи, зокрема те, що АТ «Укрексімбанк» є державним банком (засновником якого є держава в особі Кабінету Міністрів України; держава здійснює та реалізує повноваження власника щодо 100% акцій, які належать у його статутному капіталі); те, що працівника АТ «Укрексімбанк» [PERSON], яка в період з 07.08.2009 по 26.09.2012 працювала на посаді начальника відділення АТ «Укрексімбанк» у м. Дрогобичі, з якою від імені банку було укладено договір, було притягнуто до кримінальної відповідальності за ч.ч.3,4,5 ст. 191, ч.1,2, ст. 366, ч.1 ст. 358, ч.2 ст. 190, ч.1 ст. 209 КК України (справа №442/1571/14-к), в тому числі по факту незаконного отримання від [PERSON] коштів згідно з Договором банківського вкладу, оскільки, шляхом обману та службового підроблення вона привласнила кошти, отриманні, зокрема, від [PERSON] ніби з метою розміщення на вклад на підставі Договору банківського вкладу, як також зазначено представником АТ «Укрексімбанк». Таким чином, суд вважає за можливе зменшити розмір неустойки з 273750 дол. США, що на день постановлення рішення становить 7\~352\~925 грн., (273750 х 26,86) до 1000000 грн., враховуючи, що розмір неустойки значно перевищує стягнення за основним договором. Що стосується заяви представника відповідача позивача про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені, то така не підлягає до задоволення, оскільки пеня розрахована у межах річного строку позовної давності як того вимагає п.1 ст. 258 ЦК України. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі наведеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову, а саме щодо стягнення з Публічного акціонерного товариства «Державний експертно-імпортний банк України» в користь [PERSON] 1 000\~000 ( один мільйон ) гривень неустойки та відмову у зустрічному позові через безпідставність. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, так як позивач звільнена від сплати судового збору, позов задоволено частково, судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави в розмірі 9605 грн. враховуючи ставку судового збору, яка діяла на момент звернення з позовом та враховуючи суму стягнення, яку задоволено судом.

Outcome: approved