Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-11 00:00:00

21 листопада 2019 року позивач звернулася до суду з означеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 28 січня 2011 року уклала шлюб з [PERSON] , зареєстрований виконавчим комітетом Черкаської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, актовий запис 1-КИ № 185814 від 28 січня 2011 року. Від спільного шлюбу сторони мають дитину - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що в подальшому спільне життя з відповідачем не склалося, подружні відносини припинилися з травня 2019 року і з вказаного часу сторони спільного господарства сторони не ведуть. Відповідач добровільно не надає матеріальну допомогу на утримання дитини, не приймає участі в її вихованні. В провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходиться спір про розірвання шлюбу між сторонами. Позивач надала суду заяву, згідно з якою просить суд позов задовольнити та розглянути справу за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності, відзив на позов не подавав. Згідно з ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача, яка в наданій заяві не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. У зв`язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов такого висновку. З матеріалів справи вбачається, що сторони є батьками малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 17 січня 2012 року /а.с.18/. На момент розгляду справи сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, дитина проживає з матір`ю /а.с.7/. Доказів на підтвердження участі відповідача в утриманні та вихованні дитини суду не надано, як не надано суду і доказів наявності домовленості між батьками в способі участі відповідача в утриманні та вихованні дитини. Таким чином, надані суду докази свідчать про наявність спору щодо способу та розміру утримання дитини батьком, який проживає окремо від неї. Вирішуючи спір суд виходить з таких норм законодавства. Статтею 48 Конституції України гарантовано право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. У відповідності до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 141 СК України, батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. За ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. ст. 183, 184 СК України. Так, за ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Доказів на підтвердження домовленості між сторонами щодо способів виконання обов`язку утримувати дітей матеріали справи не містять. Наданими доказами підтверджено, що станом на день розгляду справи дитина, яка не досягла повноліття проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні, а тому суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача на утримання дитини повинні бути стягнуті аліменти. Визначаючи розмір аліментів, суд виходить з того, що позивачем суду не надано доказів на підтвердження негативного стану здоров`я дитини, наявності у власності дитини нерухомого майна, витрат платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи. Не містять матеріали справи і доказів негативного стану здоров`я та матеріального становища відповідача, наявності у відповідача інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; рухомого та нерухомого майна, грошових коштів. Позивач просив визначити розмір аліментів в частці від заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму. Вирішуючи питання щодо даної складової позовних вимог, суд, враховує предмет спору та те, що мінімальний розмір аліментів, які присуджуються на дитину в частці від заробітку, встановлений імперативно положеннями абзацу другого частини другої статті 182 СК України, становить саме 50 %. Внаслідок чого, з урахуванням якнайкращого забезпечення прав та законних інтересів дитини вважає за необхідне, зважаючи на принцип диспозитивності, все-ж таки віддати перевагу при віришенні спору принципу верховенства права та законодавства. З огляду на викладені вище норми законодавства, суд приходить до висновку, що не наданням допомоги відповідачем на утримання дитини в добровільному порядку порушуються майнові права позивача та дитини і з відповідача на користь позивача на утримання малолітньої дитини повинні бути стягнуті аліменти у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% від прожиткового мінімуму дитини відповідного віку. Інших даних про матеріальний стан платника аліментів, а також стан здоров`я дитини і інших обставин, що враховуються при визначенні судом розміру аліментів, суду не надано, що не позбавляє в майбутньому позивача чи відповідача звертатися до суду з позовом про зміну розміру аліментів. У відповідності до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Позивач просить стягнути аліменти з листопада 2019 року. З позовом звернулася 21 листопада 2019 року /а.с.8/. Жодних доказів на підтвердження того, що позивач вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати суду не подано. Внаслідок викладеного, саме з дати пред`явлення позову 21 листопада 2019 року необхідно проводити стягнення аліментів, а не з листопада 2019 року, як того просить позивач. Внаслідок викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню частково. Невиконанням відповідачем свого обов`язку по утриманню дитини порушуються права позивача та дитини. Докази, надані позивачем є належними й допустимими та в своїй сукупності підтверджують покладені в обґрунтування позову обставини. Вирішуючи питання про судові витрати суд виходить з того, що позивача звільнено від сплати судового збору, а тому, за ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь Держави.

Outcome: partial