Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

20.10.2015 року Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON], в якому зазначила, що на підставі договору дарування від 22 травня 2014 року вона стала єдиною власницею кв. [ADDRESS]. У вказаній квартирі колишнім власником - [PERSON] була здійснена реєстрація відповідача [PERSON] [INFO] [PERSON] народила доньку [PERSON] та без її згоди, як власниці, зареєструвала доньку у кв. [ADDRESS]. Вважає, що право користування квартирою за відповідачем та її малолітньою дитиною було автоматично втрачено із припиненням права власності за [PERSON] Відповідач [PERSON] не є членом її сім'ї, в добровільному порядку категорично відмовилася зніматися з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири, у зв'язку з чим просить визнати відповідача [PERSON] та її малолітню дитину [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] у відповідності до ст.ст. 383, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 156 ЖК України. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, суду пояснив, що 22.05.2014 року [PERSON], який є батьком позивача [PERSON] і відповідача [PERSON], подарував кв. [ADDRESS] [PERSON], яка стала єдиною власницею спірної квартири. В квартирі крім позивача зареєстровані відповідач [PERSON] та її малолітня дитина [PERSON], які з вересня 2014 року мешкають за адресою: [ADDRESS] у орендованій квартирі разом із чоловіком відповідача [PERSON] Між сім'єю позивача та сім'єю відповідача спільний бюджет відсутній. В квартиру вселилися в неповнолітньому віці, відповідач сплачувала за житлово-комунальні послуги, коли проживала у належній їй на даний час квартирі. Після укладання договору дарування між позивачем та відповідачем склалися неприязні стосунки, так як відповідач бажала користуватися спірною квартирою. Позовні вимоги вважає законними та обґрунтованими, вважаючи що чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, що висловлено у правовій позиції Верховного Суду України під час розгляду справи № 6-158цс14, на яку містяться посилання в позові, та яка, відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, тому просить визнати відповідача та її малолітню дитину такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі ст. 156 ЖК України, ст.ст. 383,405 ЦК України. Представники відповідача з позовом не згодні, суду пояснили, що позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] є рідними сестрами. 22.05.2014 року їх батько [PERSON], як власник квартири [ADDRESS] подарував вказану квартиру позивачу [PERSON], уклавши договір дарування. У квартиру позивач і відповідач вселились будучі неповнолітніми як члени сім'ї власника квартири - батька [PERSON] На момент укладання договору дарування [PERSON] була зареєстрована та проживала у цій квартирі, вела спільне господарство з позивачем та сплачувала за житлово-комунальні послуги. У вересні 2014 року відповідач виїхала із спірної квартири в квартиру, орендовану її чоловіком у зв'язку із створенням позивачем умов, які унеможливлюють спільне проживання та здійснення нею перешкод у користуванні квартирою. Ведення спільного господарства було припинено. Вважають відповідача [PERSON] членом сім'ї позивача [PERSON] в розумінні ст. 64 ЖК України, у зв'язку із кровним спорідненням, оскільки на момент прийняття позивачем квартири у дар, відповідач [PERSON] була у цій квартирі зареєстрована та вони з позивачем проживали разом, вели спільне господарство, сплачували комунальні послуги. Дочка [PERSON] - [PERSON] була зареєстрована разом з матір'ю без згоди власника на підставі ст. 156 ЖК України, згідно якої при реєстрації згода власника не потрібна. Представник третьої особи - Відділу по Хортицькому району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі та ухвалення рішення в інтересах малолітньої дитини. Представник третьої особа - Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 22.05.2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С., квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] (а.с.5-6) Право власності на квартиру належним чином зареєстровано, що підтверджується копією витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно від 22.05.2014 року про реєстрацію власності за [PERSON] (а.с.7). Відповідно довідки ЖБК«Електрод-2» від 16.10.2015 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] з неповнолітніми синами [PERSON], [PERSON] та відповідач [PERSON] з малолітньою дочкою [PERSON] (а.с.44) Відповідно зазначеної довідки відповідач [PERSON] була зареєстрована у зазначеній квартирі з 1995 року, тобто на час укладання договору дарування. Як встановлено рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02.02.2015 року по справі №2/337/36/2015, яке набрало законної сили, на момент укладання договору дарування квартири, [PERSON] була зареєстрована та постійно проживала у спірній квартирі (а.с.35-37). Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. З матеріалів справи вбачається, що позивач просить визнати відповідача та її малолітню дитину такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом, у випадку відсутності без поважних причин більш ніж одного року. Однак в судовому засіданні встановлено, та не оспорюється сторонами, що [PERSON] та [PERSON] вселились у спірну квартиру будучі неповнолітніми, при колишньому власнику квартири [PERSON], якому позивач та відповідач приходяться дочками. У вказаній квартирі [PERSON] постійно мешкала до вересня 2014 року, сплачувала комунальні послуги, після чого переїхала до орендованої чоловіком квартири. Переїзд був обумовлений сварками між позивачкою та відповідачкою, що з урахуванням вагітності [PERSON] робило неможливим подальше проживання у цій квартирі. У 2014 році у кв. [ADDRESS] [PERSON] зареєструвала свою малолітню доньку - [PERSON], [INFO] та сама бажала повернутися у спірну квартиру, однак позивач [PERSON] їй в цьому перешкоджала. За таких обставинах посилання позивача на те, що відповідач та її малолітня дитина, відповідно до ст. 405 ЦК України, більш ніж один рік без поважних причин не користується житловим приміщенням суд вважає недоведеним. Також, позивачем зазначено, що після набуття права власності на спірну квартиру, вона не давала згоди відповідачу [PERSON] як члену родини, на проживання в ній та між ними відсутня будь-яка домовленість щодо користування житлом. Посилання позивача на те, що відповідачі втратили право користування житлом у зв'язку із втратою права власності попереднього власника, членами родини якого вони були, суд вважає необґрунтованими, оскільки правовідносини, які існували між відповідачем та попереднім власником не стосуються правовідносин, які виникли між сторонами по даній справі. Крім того, позивач в позові та представник позивача в судовому засіданні посилаються на правову позицію, висловлену ВСУ під час розгляду справи №6-158цс14, яка, на думку суду, застосуванню не підлягає, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами по зазначеній справі та у справі за позовом [PERSON], не є аналогічними. У справі №6-158цс14 позивачами заявлялись вимоги про виселення, а у позові [PERSON] заявляються вимоги, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Також у випадку, який розглядався Верховним Судом України, право користування житловим приміщенням у позивачів виникло одночасно з правом власності - отриманням будинку у спадок. Позивачі не проживали разом з відповідачами, а самі відповідачі чинили позивачам перешкоди у здійсненні права користування, що виразилося в умисному спричиненні тілесних ушкоджень одним з відповідачів позивачу. Тобто відповідачі не вели спільне господарство з позивачами на момент набуття права власності останніми та в розумінні ст. 64 ЖК України не вважалися членами сім'ї. У випадку правовідносин по справі за позовом [PERSON], позивач та відповідач [PERSON] мали спільне право користування житловим приміщенням, оскільки вони обидві були зареєстровані та проживали в цій квартирі з неповнолітнього віку. Жодних перешкод у користуванні квартирою позивачу [PERSON] відповідач [PERSON] не чинить, а навпаки - позивач не пускає відповідача до квартири, що підтверджується рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02.02.2015 року по справі №2/337/36/2015 та поясненнями представника позивача. На момент отримання квартири у дар, позивачу було достовірно відомо про проживання у квартирі відповідача та відсутність наміру на зміну основного місця проживання. Будь-якої домовленості про звільнення житлового приміщення після отримання позивачем квартири у дар між сторонами не було, у тому числі цього не зафіксовано у договорі дарування. Наявність спільного права користування житловим приміщенням [PERSON] та [PERSON] свідчить про те, що перехід права власності від батька до однієї з доньок, за відсутності підстав позбавлення права користування житловим приміщенням, передбачених ст. 405 ЦК України, не позбавляє відповідача [PERSON] права користування спірним житловим приміщенням. Згідно абз.2 п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, частин 1,2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. Такі обмеження можуть мати місце за умови наявності в інших осіб законних прав щодо такого майна, зокрема права користування (сервітуту). Згідно ч. 4 ст. 3 СК України, сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Твердження представника позивача про автоматичну втрату відповідачами права користування житловим приміщенням після переходу на нього права власності до іншої особи, суд не приймає до уваги, як такі що не відповідають вимогам Закону. Ані ЖК України, ані ЦК України не містять норм про автоматичну втрату права користування житловим приміщенням. Вказане також узгоджується з ст. 9 ЖК України, згідно із якою ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Отже, відповідач [PERSON] та її малолітня донька [PERSON] мають право користування спірним житловим приміщенням на даний час, оскільки цього права не втратили після переходу права власності на нього до сестри - [PERSON] Щодо позовних вимог про зобов'язання Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області зняти відповідача [PERSON] та її малолітню дочку [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS], то зазначені вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивач не зазначив, що цими органами порушені його законні права і є підстави, на даний момент, для примусового покладення такого обов'язку на Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області. Крім того, відповідно до п. 3.1. Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів (Затвердженого Наказом МВС України № 1077 від 22.11.2012 р.), зняття з реєстрації місця проживання особи та її виселення здійснюється на підставі: «судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою». На підставі викладеного та

Outcome: dismissed