Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

1. Позиції сторін, процесуальні дії 1.1. [PERSON] звернулась до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про зобов`язання нарахувати і виплатити страхові виплати. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що [INFO] помер її батько - [PERSON] . За життя [PERSON] перебував на обліку та отримував страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Луганської області. Проте, з 01.12.2014 нарахування та виплата страхових виплат були припинені. Позивач з метою отримання спадщини звернувся до нотаріуса. Відповідно до витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі № 57760752 від 02.10.2019 року [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину на недоотриману пенсію в сумі 219915,11 грн. На запит нотаріуса відповідач надав інформацію про відсутність заборгованості по страховим виплатам перед померлим [PERSON] . Позивач не погоджується з наданою відповідачем інформацією, тому звернувся з даним позовом до суду та просить зобов`язати відповідача нарахувати й виплатити позивачу страхові виплати, недоотримані [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , за період з 01 грудня 2014 року по 31 березня 2019 року. 1.2. Представник відповідача подав до суду письмовий відзив, в якому зазначено, що потерпілий [PERSON] перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Брянці Луганської області (далі - відділення), яке зараз знаходиться на тимчасово окупованій території. Відділенням не здійснено переміщення з тимчасово окупованої території в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, тому нарахування та виплату страхових виплат потерпілим (членам їх сімей) у відділенні припинено з 01.12.2014. Факт не переміщення відділення з тимчасово неконтрольованої на контрольовану територію підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. За даними реєстру потерпілих щомісячні страхові виплати [PERSON] з 01.12.2014 не нараховувались. У зв`язку з тим, що [PERSON] за вказаний період щомісячні страхові виплати не нараховані, він не набув права на ці страхові виплати. Таким чином, спадкоємець не має права спадкування зазначених страхових виплат, оскільки ці виплати не входять до складу спадщини. Враховуючи положення ч. 4 ст. 25 ЦК України, оскільки особа, яка мала право на страхові виплати не скористалась порядком реалізації своїх прав, до органів Фонду на підконтрольній українській владі території після 01.12.2014 не зверталась, будь-якої інформації не запитувала, доказів переміщення з окупованої території не надавала, відсутні й правові підстави для нарахування їй страхових виплат за період з 01.12.2014 по день смерті. З огляду на викладене, відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 1.3. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з тих підстав, які викладені у відзиві. Додатково звернула увагу суду на те, що спадкодавець згідно копії паспорту з 2017 року був зареєстрований в м. Бахмуті Донецької області. 2. Обставини справи, зміст спірних правовідносин 2.1. Згідно із копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 01.04.1954 Кадіївським Рай. Загс, [PERSON] народилась [INFO] в місті Кадіївськ Ворошиловградської області. Її матір`ю вказана [PERSON] , а батьком - [PERSON] . З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 24 травня 2019 року Бахмутським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області вбачається, що [PERSON] помер [INFO] у м. Брянка Луганської області, про що складено відповідний актовий запис № 1036. 2.2. З копії витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі №57760752 від 02.10.2019 вбачається, що Першою горлівською державною нотаріальною конторою зареєстровано спадкову справу № 64100064 (номер у нотаріуса 104-2019), за якою спадкодавцем є [PERSON] , який помер [INFO] . Єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину, є позивач. Відповідно до копії відповіді Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області, заборгованість по страховим виплатам перед померлим [PERSON] , що був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , відсутня. 2.3. Зміст спірних правовідносин зводиться до питання про те, чи правомірно не нараховувалися страхові виплати померлому батьку позивача за час його життя в період з 01.12.2014 та чи увійшли вказані виплати за період з 01.12.2014 до складу спадщини. 3. Релевантні джерела права та акти їх застосування 3.1. Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1227 ЦК передбачено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Частина перша статті 1269 ЦК передбачає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно статті 1270 ЦК для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. 3.2. Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV, який з 01 січня 2015 року діє у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VІІ та має назву «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначає економічний механізм та організаційну структуру загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві. Відповідно до підпункту «в» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-ХІV (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я, виплачуючи йому, зокрема, щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого. Статтею 40 вказаного Закону (в редакції до 01 січня 2015 року) передбачено, що страхові виплати потерпілому провадяться щомісячно в установлені Фондом соціального страхування від нещасних випадків дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком. Статтею 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що належні суми страхових виплат, що з вини Фонду не були своєчасно виплачені особам, які мають на них право, у разі смерті цих осіб виплачуються членам їхніх сімей, а в разі їх відсутності - включаються до складу спадщини. 3.3. Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. На час виникнення спірних правовідносин ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, запроваджено не було. У статті 38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (у редакції, чинній на час припинення страхових виплат) передбачено випадки припинення страхових виплат і надання соціальних послуг: на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; в інших випадках, передбачених законодавством. Згідно пункту 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-ХІV (у редакції від 28 грудня 2014 року № 77-VІІІ) особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначає Кабінет Міністрів України. Визначення того, хто є внутрішньо переміщеними особами надано у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (у редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Як зазначено в статті 2 цього Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції. Водночас частиною першою статті 3 вказаного Закону встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що враховується судом. Частиною 10 статті 7 вищевказаного Закону визначено, що внутрішньо переміщені особи з тимчасово окупованої території мають право на отримання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності і від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, безпосередньо у робочих органах Фонду соціального страхування України за фактичним місцем проживання, перебування. Про необхідність соціального захисту осіб, які перебувають на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях ідеться і в Законі України від 18 січня 2018 року № 2268-VІІІ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» . У статті 2 цього Закону передбачено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України. Підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі № 243/5697/16-ц, у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 227/2802/16-ц, у постанові Верховного Суду від 22 липня 2019 року у справі № 418/2434/18. 4. Оцінка доказів та аргументів сторін 4.1. Вищевказаними письмовими доказами підтверджується, що [INFO] помер [PERSON] , а позивач є його єдиним спадкоємцем за законом. З матеріалів справи також вбачається, що [PERSON] отримував страхові виплати у відділенні в м. Брянка виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Луганської області. Відповідачем не було повідомлено, на який строк були призначені страхові виплати [PERSON] , у зв`язку із чим суд приходить до висновку про те, що він мав право на їх отримання щонайменше до дня своєї смерті [INFO] . Цей висновок суду підтверджується копією витягу з Реєстру потерпілих, наданого відповідачем, де відсутні відомості про кінцевий строк здійснення виплат. Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Луганської області постанова про припинення виплат [PERSON] у період з 01.12.2014 року по день його смерті не приймалась. [PERSON] страхові виплати не отримував з 01.12.2014 у зв`язку з проведенням на території Луганської області антитерористичної операції, що підтверджується змістом відзиву відповідача. Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що оскільки страхові виплати були призначені [PERSON] , нараховувалися та виплачувалися йому по 01.12.2014, постанова про припинення цих виплат органами Фонду соціального страхування України не виносилась, то неотримані суми страхових виплат, які належали померлому, входять до складу спадщини, право на які має позивач. На думку суду, такі неотримані суми є майном в розумінні статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тому що в даному випадку особа мала законне майнове право на отримання цих сум та правомірне очікування щодо отримання цих сум. Той факт, що ці суми не були йому нараховані, не впливає на їх здатність входити до складу спадщини, адже припинення нарахування цих сум відбулося не тільки без жодних законних підстав, а й без прийняття компетентним органом будь-якого рішення про таке припинення. 4.2. До жодного з вищевказаних Законів України не внесено такої підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної або ж не звернення особи до органів Фонду соціального страхування України за місцем фактичного проживання після внутрішнього переміщення. Суд враховує, що постановами Кабінету Міністрів України № 531 від 01.10.2014, № 637 від 05.11.2014, № 595 від 07.11.2014 встановлено спеціальний порядок здійснення страхових виплат для осіб, які тимчасово переселилися з району проведення АТО, тобто особливості виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам. Однак, зазначені підзаконні нормативні акти не регулюють питання щодо здійснення страхових виплат особам, які з районів проведення АТО не переселилися або особам, які отримали довідку про внутрішнє переміщення, проте не зверталися до органів соціального страхування за місцем переміщення щодо отримання належних їм страхових виплат. Крім того, вказані підзаконні акти не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Порядок надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції, який було затверджено постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 11.12.2014 № 20, також не є законом. Крім того, зміст пункту 2 розділу І, пункту 3 розділу ІІІ вищенаведеного Порядку свідчить про те, що переміщені особи мають право отримувати виплати за місцем фактичного переміщення (проживання), проте не мають такого обов`язку, тобто після внутрішнього переміщення вони не втрачають право на отримання належних їм виплат за місцем зберігання своєї страхової справи на непідконтрольній території України. Сама лише відсутність звернення за отриманням соціальних виплат до компетентних органів на підконтрольній території України не позбавляє таких осіб права на ці виплати. На правильність вищевказаного висновку суду вказує те, що пункт 2 розділу ІІІ вищевказаного Порядку визначає, що робочий орган виконавчої дирекції Фонду, де зберігається справа про страхові виплати, припиняє відповідні виплати лише в разі звернення особи, яка тимчасово переміщена, з відповідними документами щодо продовження цих виплат у робочому органі виконавчої дирекції Фонду за фактичним місцем проживання. Отже, сам по собі факт переміщення особи на підконтрольну українській владі територію та отримання нею про це відповідної довідки, не створює підстав для автоматичного припинення їй соціальних виплат за місцем зберігання її страхової справи. Такі виплати припиняються лише якщо особа виявила бажання отримувати їх за місцем свого внутрішнього переміщення. 4.3. Аналіз наведених вище норм Закону та підзаконних актів дає підстави для висновку про те, що ненадання особі, яка не є внутрішньо переміщеною особою, довідки про взяття її на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, або ж не звернення особи до робочих органів Фонду на підконтрольній Україні території з заявою про нарахування виплат, не є підставами для невиплати страхових платежів, оскільки таке право закріплене за особою положеннями Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (з 01 січня 2015 року в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VІІ), і може бути обмежене лише введенням воєнного чи надзвичайного стану на окремій території чи на всій території України. Враховуючи викладене, суд вважає, що [PERSON] страхові виплати були призначені щонайменше до дня його смерті [INFO] , тому останній мав право на нарахування та виплату страхових виплат незалежно від звернення до робочих груп Фонду на підконтрольній Україні території та його проживання на окупованій або підконтрольній території. [PERSON] за життя право на отримання страхових виплат не втратив, доказів на користь протилежного до суду надано не було, тому позивач як спадкоємець відповідно до положень статті 1227 ЦК України має право на отримання страхових виплат в порядку спадкування за законом. Україна від зобов`язань, визначених статями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала, оскільки у постанові Верховної Ради України № 462-VІІІ від 21 травня 2015 року, якою схвалено заяву Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод», зазначено про відступ від окремих зобов`язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України. 4.4. Стосовно посилань представника відповідача на те, що спадкодавець згідно копії його паспорту з 2017 року був зареєстрований в м. Бахмут Донецької області суд зазначає, що згідно п. 1.6 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування нещасних випадків на виробництві професійних захворювань України від 27.04.2007 № 24 (в редакції, яка була чинною станом на 2017 рік) справа про страхові виплати потерпілого формується за його бажанням в робочих органах виконавчої дирекції Фонду за місцезнаходженням роботодавця або за місцем проживання потерпілого. В судовому засіданні представник відповідача вказала, що зараз неможливо встановити чи була справа стосовно потерпілого [PERSON] сформована за місцезнаходженням роботодавця або за місцем проживання потерпілого, проте відомо, що роботодавець потерпілого знаходився у місті Брянка Луганської області. Суд також звертає увагу на те, що ані вищевказаний Порядок № 24, ані Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не передбачають обов`язку потерпілого звернутися до іншого органу Фонду в разі зміни місця проживання в межах території України для продовження отримання страхових виплат, а також не встановлюють підстав для припинення страхових виплат в разі невиконання цього «обов`язку» з боку потерпілого. Отже, факт реєстрації місця проживання [PERSON] з 2017 року в м. Бахмут Донецької області не впливав на обов`язок відповідача продовжувати нараховувати страхові виплати потерпілому. 4.5. Суд вважає за необхідне звернути окрему увагу на те, що позивач є єдиним спадкоємцем після смерті свого батька, звернувся до нотаріуса про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом та не отримав свідоцтво про право на спадщину у вигляді недоотриманих страхових виплат лише у зв`язку із створенням перешкод у визначенні складу спадкового майна з боку відповідача. Тобто спадщина, яка залишилася після смерті [PERSON] , вже не може бути визнана відумерлою в порядку статті 1227 ЦК, у зв`язку із чим залучення до участі в цій справі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини не було необхідним. Відсутність заяви позивача про видачу свідоцтва про право на спадщину у вигляді недоотриманих страхових виплат не свідчить про необхідність відмови у задоволенні позову. По-перше, в силу ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, в той час як звернення із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину в даному випадку є правом, а не обов`язком спадкоємця. По-друге, з наданих до суду документів є очевидним, що видача такого свідоцтва є неможливою у зв`язку із неповідомленням відповідачем точних сум, які увійшли до складу спадщини. І по-третє, з матеріалів справи вбачається, що відповідач не визнає право позивача на спадщину у вигляді недоотриманих страхових виплат, а тому єдиним належним та ефективним способом захисту прав позивача було звернення до суду із вимогами про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити страхові виплати. 4.6. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати й виплатити позивачу страхові виплати, недоотримані [PERSON] . 5. Розподіл судових витрат 5.1. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що позивачем згідно квитанції № 0.0.1766381367.1 від 14.07.2020 було сплачено судовий збір за подання цього позову в розмірі 840 грн. 80 коп. У відповідності до ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп., адже позовні вимоги були задоволені у повному обсязі.

Outcome: approved