Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

21 серпня 2020 року позивачка звернулася до суду із позовом до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, третя особа: Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради. В обґрунтування вимог зазначила, що вона є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 07 квітня 1993 року. В будинку окрім неї зареєстровані її донька та онуки.\~ Однак\~з січня\~2015\~ року\~вони \~виїхали із\~вказаного будинку\~до Російської\~Федерації,\~ забравши з собою усі їх особисті речі і документи, і з того часу комунальні послуги не оплачує та не бере участь в його утриманні. Наявність реєстрації відповідачів в будинку створює для неї додаткові витрати та перешкоджає позивачці у користуванні та розпорядженні своєю власністю. Вважаючи, що відповідачі втратили право користування вказаним житлом, просить визнати їх такими. Позивачка в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила розглядати справу в її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність. Проти задоволення позову не заперечує. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] належить [PERSON] , на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою 07 квітня 1993 року, зареєстрованого за № 2-934. З довідки\~ \~ Управління\~з оформлення\~паспортних документів\~та \~реєстрації місця\~проживання Департаменту\~Адміністративних послуг\~Маріупольської міської\~ради від\~15\~серпня 2020 року, вбачається, що в будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки, виданої 05 серпня 2020 року Карасунським внутріміським округом м.Краснодара ТОС № 466, вбачається, що в будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно ст.41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, це право є непорушним. Відповідно до ст.ст.317, 321 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Згідно з вимогами\~ст.150 ЖК України, ст.383 ЦК України\~громадяни, що мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання та проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно ст.319\~Цивільного кодексу\~України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.2 ст.405\~Цивільного кодексу\~України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі добровільно, без поважних на те причин не проживають за адресою спірного будинку понад рік. Приймаючи до уваги те, що позивачка [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , а відповідачі, будучи зареєстрованими у вказаному будинку, але фактично не проживаючи в ньому, перешкоджають позивачці у користуванні та розпорядженні ним своєю власністю, суд вважає можливим задовольнити позов [PERSON] та визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Щодо неповнолітніх [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~ суд зазначає наступне. У відповідності до висновку виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 16 жовтня 2020 року, з метою соціального захисту неповнолітніх дітей, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради, вважає можливим визнання неповнолітніх [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Частиною 2\~ статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» \~передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ч.1 ст.163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принципом 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір`ю, батьком крім випадкових обставин.\~\~ Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами\~\~частини 4\~ статті 29 ЦК України. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини непроживання дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. З огляду на це, позовні вимоги в частині визнання неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , такими, що втратили право користування житлом є обґрунтованими і також підлягають задоволенню.

Outcome: approved