Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-21 00:00:00

1. Стислий виклад позиції позивача та відповідача. Позивач Публічне Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк, звернулось до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. У своєму позові позивач, з урахуванням уточнень до позову, зазначив, що між Публічним Акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «ПриватБанк», та відповідачем [PERSON] 17 грудня 2007 року укладений кредитний договір № DZE0GI0000002398, згідно якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 106 050,00 грн. на термін до 17 жовтня 2022 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором. Позивач свої зобов`язання виконав та надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 106 050,00 грн., а відповідач свої зобов`язання не виконував та кредит не повернув. У зв`язку із зазначеним відповідач станом на 20 серпня 2015 року має заборгованість у розмірі 807 449,73 грн., яка складається з 104 894,70 грн. заборгованість за кредитом, 225 244,79 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом, 403 905,72 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, а також штрафи у розмірі 73 404,52 грн. В забезпечення виконання зобов`язань за договором було укладено договір поруки, укладений з поручителем [PERSON] . У зв`язку із зазначеним просить суд стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 807 449,73 грн. станом на 20 серпня 2015 року за кредитним договором № DZE0GI0000002398 від 17 грудня 2007 року, стягнути солідарно судові витрати. У своєму позові та відповіді на відзив посилається на норми ст.ст.526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України. Представник відповідачів [PERSON] надала суду відзив на позов, у якому просила суд відмовити в задоволенні позову. Посилалась на те, що дійсно 17 грудня 2007 року між сторонами укладений кредитний договір, згідно якого [PERSON] отримав кредитні кошти. Просить у своєму відзиві застосувати строк позовної давності, тому як моментом порушення позичальником терміну внесення чергового платежу був момент коли кредит перейшов в стадію прострочений, тобто 17 вересня 2008 року, а саме з цього дня право кредитодався вважається порушеним та починається перебіг строку позовної давності, коли банк мав право звернутися із позовом до суду. Останній платіж у розмірі 700 грн. відповідач [PERSON] здійснив в грудні 2010 року в рахунок погашення заборгованістю за пенею та з цього часу перебіг позовної давності був перерваний вчиненням відповідачем дій, направлених на погашення заборгованості за кредитним договором. Так, строк позовної давності звернення до суду сплинув в грудні 2013 року після закінчення строку з моменту здійснення останнього платежу, але позивач звернувся до суду лише 17 вересня 2015 року. Вважає, що проценти нараховані в перебільшеному розмірі, який не відповідає умовам договору та незаконно підвищив процентну ставку в серпні 2008 року з 15% до 25,8%, 01 лютого 2009 року до 30%, не повідомивши про це відповідачів. Відповідач [PERSON] вважає вимоги незаконними та свої зобов`язання за договором поруки припиненими, тому як порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Таким чином, позивач незаконно та без повідомлення відповідача [PERSON] двічі підвищував процентну ставку, внаслідок чого змінилися зобов`язання за договором поруки без згоди поручителя та значно збільшив обсяг її відповідальності. У відзиві на позов посилається на вимоги ст.ст. 256, 257, 264, 266, 267, 549, 559, 652 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» Стребіж М.О. підтримав позовні вимоги в повному обсязі та посилалась на обставини викладені в позовній заяві. Просив суд стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 807 449,73 грн. станом на 20 серпня 2015 року за кредитним договором № DZE0GI0000002398 від 17 грудня 2007 року, стягнути солідарно судові витрати. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилалась на обставини викладені у відзиві на позов та просила суд застосувати строк позовної давності. 2. Заяви, клопотання учасників справи 19 листопада 2015 року та 05 січня 2016 року, 12 січня 2016 року, 07 лютого 2016 року, 24 лютого 2016 року, 18 квітня 2016 року, 01 серпня 2016 року, 08 вересня 2016 року заява відповідача про відкладення розгляду справи. 13 січня 2016 року надана уточнена позовна заява. 28 січня 2016 року, 12 лютого 2016 року, 25 лютого 2016 року, 25 травня 2016 року заява представника позивача про відкладення розгляду справи. 14 листопада 2016 року заява представника позивача про розгляд справи у відсутність позивача. 15 червня 2018 року, 28 листопада 2019 року заява відповідача про скасування заочного рішення суду. 22 січня 2020 року надійшов відзив на заяву про перегляд заочного рішення. 29 січня 2020 року, 13 березня 2020 року, 15 травня 2020 року, 18 червня 2020 року заява представника відповідачів про відкладення розгляду справи. 06 лютого 2020 року заява представника позивача про відкладення розгляду справи. 30 березня 2020 року надійшла уточнена позовна заява. 18 червня 2020 року надійшов відзив на позовні вимоги. 06 липня 2020 року надійшла відповідь на відзив. 3.Процесуальні дії суду 18 вересня 2015 року ухвалою суду відкрито провадження по справі. 13 січня 2016 року ухвалою суду залучено до участі у справі співвідповідача. 14 листопада 2016 року рішення суду (заочне). 19 червня 2018 року ухвалою суду заява про скасування заочного рішення залишена без руху. 17 вересня 2018 року заява про скасування заочного рішення повернута заявнику. 28 листопада 2019 року ухвалою суду прийнята заява про перегляд заочного рішення. 23 січня 2020 року заочне рішення скасовано та справа призначена до розгляд в загальному порядку. 06 лютого 2020 року ухвалою суду заяву судді Івченко Т.П. про самовідвід задоволено. 15 травня 2020 року ухвалою суду залучено співвідповідача. 17 липня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду. 4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин В судовому засіданні встановлено, що 17 грудня 2007 року між Публічним Акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк, та відповідачем [PERSON] укладений кредитний договір № DZE0GI0000002398, згідно якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 106 050,00 грн. на термін до 17 жовтня 2022 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором, що вбачається з наданого суду копії договору та не заперечується сторонами. Як встановлено судом позивач свої зобов`язання виконав та надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 106 050,00 грн., а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти позивачу, що також не заперечується сторонами. Згідно до наданого суду розрахунку станом на 20 серпня 2015 року відповідач [PERSON] має заборгованість у розмірі 807 449,73 грн., яка складається з 104 894,70 грн. заборгованість за кредитом, 225 244,79 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом, 403 905,72 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, а також штрафи у розмірі 73 404,52 грн. Окрім цього, в забезпечення виконання зобов`язань за договором № DZE0GI0000002398 був укладений договір поруки між позивачем та поручителем [PERSON] . Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідають вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та предметом позову є заборгованість за кредитним договором. Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з цивільних правовідносин, до яких застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. 5. Оцінка суду Вислухавши представника позивача та представника відповідачів, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши докази по справі, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст.549, 550 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Так, як встановлено в судовому засіданні дійсно 17 грудня 2007 року між сторонами, тобто Публічним Акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк, та відповідачем [PERSON] укладений кредитний договір № DZE0GI0000002398, згідно якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 106 050,00 грн. на термін до 17 жовтня 2022 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором, що вбачається з наданого суду копії договору та не заперечується сторонами. Згідно із ч.1 ст.634 ЦПК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Судом встановлено, що відповідач власноручно підписав договір кредиту, з чого випливає, що [PERSON] особисто ознайомлений та згодний з умовами та тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді та своїм підписом відповідач підтверджує факт отримання повної інформації про умови кредитування. Позивач Публічне Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк, виконав свої зобов`язання та відповідачу було надано грошові кошти в кредит на погоджений сторонами строк, але відповідач отримані грошові кошти не повернув, у зв`язку із чим виникла заборгованість за кредитним договором. Ст.202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог ст.ст. 626, 627, 628, 629 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст. 1054, ст. 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Що стосується посилання представника відповідачів на пропущений строк позовної давності суд виходить з наступного. З матеріалів справи вбачається, що сторони визначили строк дії кредитного договору № DZE0GI0000002398 до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за кредитом та процентами за користування ним, кінцевий строк повернення кредиту до 17 жовтня 2022 року, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісячно, у розмірі та строки, визначені договором. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Сторони кредитного договору встановили як строк дії договору до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов`язань, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до складу зобов`язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 та 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 1 ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 Цивільного кодексу України). Перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Оскільки умовами кредитного договору, укладеним між сторонами передбачені самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотриманням боржником строку погашення кожного чергового платежу(траншу), а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Таким чином,у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом повернення яких відповідно до умов договору визначена періодичними, щомісячними платежами повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу (Постанова Верховного Суду № 61-2233 св від 04.04.2018 р.). Аналогічні висновки сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-68цс15 та Верховним Судом у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) З розрахунку заборгованості вбачається, що останні платіж був здійснений в грудні 2010 р.. а до суду банк звернувся у вересні 2015 року, та не виконання позичальником прийнятих на себе зобов`язань по поверненню кредитних коштів за кредитним договором представником відповідача не спростовується. Таким чином згідно документів наданих позивачем зазначених норм права термін позовної давності позивачем був пропущений. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, визначено чистиною 4 статті 264 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки, що визначено ст. 257 ЦК України. Відповідно до ст.266 ЦК України сплив позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, штрафу, пені, накладення стягнення на заставлене майно, тощо). Позивачем не наведено обставин та підстав, за яких ним було пропущено строк загальної позовної давності та не наведено поважності причин пропуску такого строку. Із заявами про поновлення такого строку позивач також не зверталося. Тому, суд приходить до висновку, що позивачем пропущений трирічний строк позовної давності зверненням до суду із позовом, у зв`язку із чим позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому судом враховується, що перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Тому суд зазначає, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, що є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)). Також Європейський суд з прав людини зазначає, що механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). Ст.ст.76, 80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Ст.81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене та вимоги ст. 267 ЦК України підстави для задоволення позову відсутні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином суд, вважає за необхідне застосувати до позовних вимог позивача про стягнення з відповідачів на його користь заборгованості, строк позовної давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору позивачу відшкодуванню не підлягають, у зв`язку з відмовою в позові.

Outcome: dismissed