Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

20 березня 2020 року до Чуднівського районного суду Житомирської області звернувся позивач [PERSON] з даним позовом та просить ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на об`єкт нерухомого майна «Чуднівський пивоварений завод», що розташований за адресою: [ADDRESS] та складається із виробничого будинку, а саме Б-1 - виробничий корпус (фундамент), К-1 - котельна (фундамент), П-1 - прохідна (фундамент), №1 - огорожа, стіни з/б, №2 - димохідна труба, №3 - артсвердловина (труба Д.0.20), розташований на земельній ділянці площею 3.16 га., за набувальною давністю. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що 17.02.2004 між ним та приватним підприємством «Динаміс» було укладено договір купівлі-продажу вказаного вище об`єкта нерухомості, відповідно до умов якого [PERSON] 17.04.2004 сплатив продавцеві гроші в сумі 15000 грн. та прийняв майно у своє володіння та користування. Сторони договору погодили проведення його державної реєстрації у семиденний термін з моменту укладення договору, однак, продавець у визначений час не з`явився для нотаріального посвідчення договору. У подальшому ухвалою Господарського суду Житомирської області від 14.12.2004 у справі №4/116«б» було ліквідовано юридичну особу банкрута ПП «Динаміс». Позивач вважає, що він хоча й без достатньої правової підстави (державна реєстрація його права власності), однак добросовісно заволодів зазначеними приміщеннями на підставі письмового договору купівлі-продажу, виготовив технічну документацію на придбане майно та з 2004 року відкрито і безперервно володів цим майном, ніколи не приховував свого володіння цією нерухомістю та ніхто та ніколи не претендував на неї. Позивач вважає, що в нього є всі підстави для звернення до суду з позовом про визнання за ним права власності на ці приміщення в порядку набувальної давності. 21.05.2020 до суду надійшов відзив Вільшанської сільської ради Чуднівського району Житомирської області на позовну заяву, в якому представник відповідача - сільський голова Мельник С.А. просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначає, що позивачу на момент заволодіння майном було відомо, хто є дійсним власником цього майна. Також позивачем не надано доказів користування вказаним майном, оскільки на даний час на території «Чуднівського пивовареного заводу» наявні тільки окремі частини залізобетонних конструкцій та будівельне сміття. Крім того відповідач вважає, що позивачем не доведено своєї добросовісності, відкритості, безперервності та безтитульності володіння даним майном протягом десяти років, тому відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на таке майно за набувальною давністю. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник Резнік А.О. підтримали позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві, та просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача Баліцький О.П. заперечував проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Положеннями ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 17.02.2004 між [PERSON] та приватним підприємством «Динаміс» було укладено договір купівлі-продажу, предметом якого є «Чуднівський пивоварений завод», що розташований за адресою: [ADDRESS] та складається із виробничого будинку, а саме Б-1 - виробничий корпус (фундамент), К-1 - котельна (фундамент), П-1 - прохідна (фундамент), №1 - огорожа, стіни з/б, №2 - димохідна труба, №3 - артсвердловина (труба Д.0.20), розташований на земельній ділянці площею 3.16 га. (а.с. 7). Позивач [PERSON] виконав вимоги пунктів 1.3 та 2.1 договору та сплатив продавцеві 15000 грн. вартості майна, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №2 від 17.02.2004 (а.с. 8). Саме з цього дня позивач прийняв у володіння та користування вказаний у договорі об`єкт нерухомого майна. Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 14.12.2004 у справі №4/116«б» ліквідовано юридичну особу банкрута ПП «Динаміс» (а.с. 12-13). Отже, з часу набрання вказаною ухвалою Господарського суду Житомирської області законної сили титульний власник спірного об`єкта нерухомого майна припинив своє існування. Відповідно до довідки Бердичівського міжміського бюро технічної інвентаризації №1905 від 27.12.2019, виданої позивачеві, згідно наявних даних паперових носіїв станом на 31.12.2012 право власності на нерухоме майно по [ADDRESS] за ним не зареєстроване (а.с. 17). За сукупністю письмових доказів та враховуючи обставини, вказані в позові, суд приходить до висновку, що у позивача є всі законні підстави для визнання за ним права власності на спірний об`єкт нерухомого майна у порядку набувальної давності. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» №5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч.4 ст.344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України, ст.321 ЦК України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своє власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом частин 1, 4 ст.344 ЦК України, на яку посилається позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Таким чином, відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, для такого набуття необхідна сукупність умов: - наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; - законність об`єкта володіння; - добросовісність заволодіння чужим майном; - відкритість володіння; безперервність володіння; - сплив установлених строків володіння; - відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Аналізуючи поняття «добросовісність володіння» як ознаку набувальної давності за ст.344 ЦК України, Верховний Суд в Постанові від 06.09.2018 року у справі №205/1178/16-ц прийшов до висновку, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Згідно правових позицій, викладених у Постанові Верховного Суду від 27.09.2018 у справі №571/1099/16-ц та у Постанові від 31.10.1018 у справі №683/2047/16-ц, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Аналогічний висновок викладений також у Постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №645/2540/17-ц, де зазначено, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий. Частиною 3 статті 344 ЦК України передбачено можливість набуття права власності за набувальною давністю і особою, яка заволоділа майном на підставі договору з його власником. Отже, інститут набувальної давності не виключає випадків обізнаності володільця майна про особу власника майна на момент заволодіння таким майном. При зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість і безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який становить не менше ніж 10 років. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх зазначених умов у сукупності. Такого правового висновку дійшла Велика палата Верховного Суду у Постанові від 14.05.2019 у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, враховуючи те, що судом було встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що позивач [PERSON] досить тривалий час, а саме з 2004 року володіє об`єктом нерухомого майна - «Чуднівський пивоварений завод»; заволодів позивач даним майном добросовісно, сплативши попередньому титульному власнику суму грошей, обумовлену їх письмовим договором купівлі-продажу, при цьому право власності на вказаний об`єкт позивач не набув, оскільки не було проведено державної реєстрації такого права, та продовжував користуватись майном, яке юридично йому не належить, знаючи про це. Титульний власник майна - юридична особа ПП «Динаміс» з грудня 2004 року припинила своє існування у зв`язку з ліквідацією в процедурі банкрутства. Позивач протягом всього часу володіння майна був впевнений, що на це майно не претендують інші особи. Позивач володіє майном відкрито та безперервно протягом вже більше 15 років, що було підтверджено наявними в матеріалах справи доказами. Згідно з положеннями ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Враховуючи припинення юридичної особи - попереднього власника майна - ПП «Динаміс» та відсутність його правонаступника, а також відсутність інших осіб, які з 2004 року могли б заявити про свої права на це майно, дійсно відповідачем у справі правильно зазначено Вільшанську сільську раду, яка діє від імені територіальної громади. Судом встановлено, що за весь період часу з 2004 року, а також і в процесі розгляду даної цивільної справи відповідачем не було заявлено вимогу про визнання спірного майна безхазяйним. Отже, територіальна громада також не претендує на отримання цього об`єкта нерухомості у власність і фактично не існує спору між позивачем та відповідачем щодо права на майно, задоволення позову [PERSON] жодним чином не порушуватиме прав та законних інтересів відповідача. Натомість, задоволення позову матиме наслідком державну реєстрацію права власності позивача та у територіальної громади виникне законна підстава на отримання від титульного власника нерухомого майна орендної плати за землю та земельного податку до свого бюджету, розрахунок яких вже було підготовлено та подано до матеріалів справи представником відповідача. Отже, суд приходить до висновку, що позивачем доведено всі обставини, передбачені ст.344 ЦК України, необхідні для набуття ним права власності за набувальною давністю, а тому позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню. На підставі наведеного вище обґрунтування та

Outcome: approved