Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-01 00:00:00

20 травня 2016 року [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом, в якому просить визнати частково недійсним свідоцтво про право власності від 11 грудня 2003 року серії [NUMBER], видане згідно розпорядження органу приватизації - Виробничого управління житлово-комунального господарства від 11 грудня 2003 року № 4853 на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], в частині включення його до складу співвласників та зобов'язати Миргородське комунальне житлово-експлуатаційне управління внести зміни до зазначеного свідоцтва шляхом виключення його зі складу співвласників квартири, а також визнати, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. В обґрунтування позову зазначає, що на початку 2016 року його батьки - відповідачі [PERSON] та [PERSON], повідомили його про те, що він є співвласником квартири [ADDRESS] внаслідок приватизації даної квартири відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Ознайомившись з свідоцтвом про право власності від 11 грудня 2003 року, він довідався, що вказана квартира дійсно належить на праві спільної часткової власності йому та відповідачам в рівних долях. Позивач вважає, що при приватизації квартири були порушені його права, оскільки члени його родини не повідомили його про намір приватизувати квартиру, він згоди на приватизацію не надавав, не бажав і не бажає бути учасником приватизації зазначеної квартири і її співвласником. На час приватизації житла йому виповнилося 16 років. Батьки не мали права давати згоду на участь у приватизації від його імені, цим вони фактично позбавили його права після досягнення повноліття приймати участь у приватизації державного житлового фонду та скористатися правом на приватизацію житла за власним вибором у майбутньому, тим більше що оскільки квартира має загальну площу 42,7 кв.м., то батьки мали право приватизувати квартиру і без його участі без доплат. З метою захисту свого порушеного права позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності (а.с.7), позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, направили до суду заяви, в яких просили розглянути позовну заяву без їх участі та зазначили, що проти задоволення позову не заперечують (а.с.28, 29, 41, 42, 48, 49). Відповідач Миргородське комунальне житлово-експлуатаційне управління свого представника в судове засідання не направило, у поданій до суду заяві зазначило, що не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог за відсутності його представника (а.с.50). Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що 14 березня 2003 року позивач [PERSON] у складі сім'ї свого батька [PERSON] був включений в ордер № 22 на двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.4). Відповідно до розпорядження органу приватизації - Виробничого управління житлово-комунального господарства від 11 грудня 2003 року № 4853 (а.с.8, 33) батькові позивача [PERSON], матері [PERSON] та позивачу [PERSON], згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», було видане свідоцтво про право власності від 11.12.2003р. (а.с.9), згідно якого квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Загальна площа квартири становить 42,7 кв.м. Згідно ч. 4 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Питання згоди неповнолітніх членів сім'ї, які проживали в житлі, яке приватизується, вказаним Законом не визначено. Як вбачається з рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (справа про безоплатну приватизацію житла № 1-38/2010 від 10 червня 2010 року), приватизація державного житлового фонду не є обов'язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом. Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутися до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк передбачений чинним законодавством. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11.12.2013 року у справі №6-121цс13, яка, в силу вимог ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування судами України. Таким чином, право особи на безоплатну приватизацію є правом абсолютним, тобто таким, що залежить лише від її волі і не може бути заперечене жодною посадовою чи службовою особою. А тому актом здійснення цього права слід вважати подання заяви про приватизацію. Відповідно, така заява має трактуватися як підстава для набуття права власності на житло. В судовому засіданні встановлено, що на момент приватизації позивачу було 16 років (а.с.11) та особистої згоди на набуття права власності (приватизацію) на житло він не надавав. Про факт приватизації зазначеної квартири і порушення своїх прав він дізнався лише на початку 2016 року. Вказані обставини визнані сторонами, отже згідно ч.1 ст.61 ЦПК України вони не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 13 ЦК УРСР, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, неповнолітні віком від п'ятнадцяти до вісімнадцяти років вправі укладати угоди за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальників. Згідно ст. 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Таким чином, позивач мав право самостійно розпоряджатися своїм правом на приватизацію житла, проте замість нього це питання було вирішене його батьками, при чому, на переконання суду, не в інтересах позивача, оскільки вартість його житлового чеку була використана не повністю, а залишок вартості цього чека, в зв'язку з тим що позивач не знав про приватизацію житла, не використаний ним до цього часу, що підтверджується довідкою Миргородського ТВБВ №10016/0157 філії Полтавське обласне управління АТ «Ощадбанк» (а.с.52). При цьому вони мали право приватизувати квартиру і без використання житлового чека позивача, оскільки відповідно до ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 кв.м. загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 кв.м. на сім'ю, що на сім'ю з двох осіб складає 52 кв.м., а загальна площа приватизованої квартири 42,7 кв.м. Відтак, судом встановлено порушення житлових прав позивача при проведенні приватизації квартири [ADDRESS], які підлягають судовому захисту. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін як одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Відповідачі, маючи реальну можливість заперечувати проти позову та відстоювати свою позицію на рівних умовах з позивачем, визнали позов, про що повідомили суд шляхом направлення відповідних заяв. Відповідно до вимог ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Проаналізувавши вищевказані норми та обставини справи, суд приходить до висновку, що визнання відповідачами позову не суперечить чинному законодавству та не порушує прав та інтересів інших осіб, тому позовні вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності від 11 грудня 2003 року на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], в частині включення позивача до складу співвласників та зобов'язання Миргородського комунального житлово-експлуатаційного управління внести зміни до зазначеного свідоцтва шляхом виключення позивача зі складу співвласників квартири підлягають до задоволення. Згідно згаданого свідоцтва про право власності вказана у ньому квартира належить особам, зазначеним у свідоцтві її співвласниками, в рівних долях, без відображення розміру долей. Таким чином, в зв'язку з задоволенням вимоги позивача про його виключення зі складу співвласників та визнанням свідоцтва недійсним лише щодо позивача, в частині що підтверджує право власності на квартиру відповідачів [PERSON] та [PERSON] в рівних долях свідоцтво залишається дійсним, отже відсутня необхідність визнавати, що вказана у ньому квартира належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, оскільки це право підтверджується відповідним правовстановлюючим документом, тому вимога позивача про це не підлягає до задоволення, як така, що не є належним способом захисту порушеного права та зайво заявлена. В зв'язку з тим, що позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідачів на його користь судових витрат, суд,

Outcome: partial