Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-23 00:00:00

20 грудня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаною заявою окремого провадження, в якій просила суд видати обмежувальний припис відносно відповідача строком на шість місяців із покладенням на кривдника обов`язків у вигляді заборони наближатися на 100 м до місця фактичного проживання заявника та інших місць частого відвідування постраждалою особою, заборони вести листування, телефонні переговори із заявником або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Свої вимог заявник мотивувала тим, що учасники справи мають двох спільних неповнолітніх дітей, які наразі проживають із заявником за адресою [ADDRESS] окремо від [PERSON] . Протягом спільного проживання учасників справи [PERSON] вчиняв домашнє насильство відносно заявника у вигляді завдання їй тілесних ушкоджень, психологічного тиску, мало місце економічне насильство. Все це призвело до того, що заявник на початку листопада 2021 року пішла від [PERSON] зі спільними дітьми мешкати окремо. В листопаді [PERSON] забрав сина на вихідні, після яких дитину заявнику віддавати відмовився, що зумовило звернення заявника до поліції. 07 та 10 грудня 2021 року [PERSON] прийшов до місця проживання заявника, намагався зламати вхідні двері та відняти дітей, що зумовило звернення заявника та її співмешканця до поліції. Станом на день подання цієї заяви заявник стверджує, що [PERSON] продовжує вчиняти відносно неї психологічне насильство, дзвонить та погрожує їй. З викладених підстав заявник просила задовольнити її заяву в повному обсязі. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2021 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі окремого провадження, розгляд якої призначено у судове засідання. В судовому засіданні заявник вимоги своєї заяви підтримала, наполягала на їх задоволенні в повному обсязі. Заінтересована особа в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечував, висловлення правової позиції поклав на свого представника, повністю підтримуючи правову позицію останнього. Представника заінтересованої особи в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечував, послався на її необґрунтованість та недоведеність, наявність між сторонами спору з приводу визначення місця проживання спільних дітей, який буде віршуватись в рамках окремої цивільної справи, яка перебуває на розгляді в іншому суді. Вислухавши учасників справи та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до напутнього висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що заявник та заінтересована особа у зареєстрованому шлюбі не перебували, однак мають двох спільних дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] . Викладене підтверджується копіями свідоцтв про народження, копіями паспортів учасників справи. З 19 листопада 2021 року заявник орендує квартиру [ADDRESS] , де мешкає разом із вказаними дітьми окремо від заінтересованої особи по справі, що підтверджується копією договору оренди квартири, а також встановлено судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України. Судом встановлено, що між заявником та заінтересованою особою наявний спір з приводу визначення місця проживання спільних дітей, вирішення якого ініційовано заявником шляхом подання 20 грудня 2021 року відповідної позовної заяви до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, що підтверджується роздруківкою з сайту Судової влади України, а також копіями заяв [PERSON] , наданих його представником в судовому засіданні. Відповідно до копії листа ВП №2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області на ім`я заявника, копії листа Управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП в Дніпропетровській області на ім`я представника заявника від 13 грудня 2021 року, слідує, що і заявник і заінтересована особа неодноразово звертались до поліції із заявами/повідомленнями один на одного з приводу існуючого між ними конфлікту щодо місця проживання спільних дітей, участі батька у їх вихованні. Такі звернення приймались, реєструвались поліцією, за певними з них здійснювались виїзди до місця проживання учасників справи, однак жоден з останніх до певного виду юридичної відповідальності не притягався, будь-яких рішень чи заходів, які б дозволяли стверджувати про вчинення домашнього насильства, не приймалось/не вживалось. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані положеннями ЦПК України, Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Так, за змістом ст.ст.350-2, 350-3 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Заінтересованими особами у справах про видачу обмежувального припису є особи, стосовно яких подано заяву про видачу обмежувального припису. Аналогічні положеннями містить норма ст.26 ч.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відповідно до ст.1 ч.1 п.п.3, 4, 6, 8, 14, 17 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Особа, яка постраждала від домашнього насильства (постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Згідно ст.3 ч.2 п.п.5, 6 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; особи, які мають спільну дитину (дітей). Нормою ст.24 ч.1 п.2 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать обмежувальний припис стосовно кривдника. Положеннями ст.1 ч.1 п.7 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Частинами 2, 4 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ч.2 ст.350-6 ЦПК України встановлено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Частиною 3 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Згідно п.9 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Відповідно до ч.6 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» про видачу обмежувального припису кривднику суддя у встановлений законом строк інформує уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) постраждалої особи для взяття кривдника на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад за місцем проживання (перебування) постраждалої особи. Аналогічні положення містить норма ст.350-8 ч.2 ЦПК України. За змістом ст.ст.10, 13, 81, 294 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожний учасник справи повинен довести обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожний учасник справи несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви окремого провадження, ґрунтуючи своє рішення на наступному. Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року по справі №756/3859/19, від 20 травня 2020 року по справі №673/1607/19, від 11 березня 2021 року по справі №463/2162/20, від 30 червня 2021 року по справі №361/4690/20, від 14.07.2021 у справі №646/3036/20.

Outcome: dismissed