Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-24 00:00:00

20.02.2018 [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], відповідач, разом - сторони) про стягнення аліментів на утримання двох дітей у твердій грошовій сумі, а саме: дочки [PERSON] - в сумі 17 500 грн., сина [PERSON] - в сумі 12 500 грн., а також додаткових витрат на дочку в сумі 12 500 грн. разово та 30 200 грн. на відпочинок обох дітей щорічно, до 1 серпня поточного року. Позов обґрунтований такими обставинами. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому народилися дочка [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO] З серпня 2015 р. сторони припинили спільне проживання, а на підставі рішення суду від 15.12.2016 їх шлюб розірвано. Діти проживають з позивачем, яка самостійно здійснює їх утримання. Протягом часу окремого проживання відповідач лише декілька разів на власний розсуд купував дітям подарунки і привозив сувеніри зі своїх поїздок, жодної іншої участі в утриманні дітей він не брав. У середньому щомісячні витрати позивача на дочку становлять 35 000 грн., а на сина - 25 000 грн. До цих витрат відносяться витрати на харчування, навчання дочки у загальноосвітньому навчальному закладі «Школа Конча-Заспа», харчування дочки у школі, додаткові заняття дочки в гуртках малювання, хореографії, кулінарії, групі продовженого дня, зайняття сина у центрі раннього розвитку, заняття сина гімнастикою, позашкільні зайняття обох дітей з музики, математики і катання на ковзанах, послуги няні одяг, ліки, медичні послуги тощо. Позивачу невідомо, чи має відповідач на сьогодні простійне місце роботи, але судячи з даних його сторінки в мережі Facebook та Instagram він працює психологом, проводить як безкоштовні консультації, так і платні тренінги та семінари. Відповідач має у власності дві квартири в будинку [ADDRESS], велику квартиру в будинку [ADDRESS] та ? частку у квартирі в буд. [ADDRESS]. Коли сторони проживали разом, дві квартири, розташовані у будинку [ADDRESS], відповідач здавав в оренду за 5 700 і 6 200 грн. на місяць, відповідно. Зараз відповідач винаймає квартиру на [ADDRESS], а отже ймовірно, що усі належні йому квартири він здає в оренду. Відповідач користується автомобілем Subaru Legacy, 2011 р.в., середні витрати палива в якому становлять 10-12 л/100 км. пробігу. Після припинення шлюбних стосунків відповідач зробив щонайменше 6 татуювань у дорогому салоні, з них п'ять - у 2017 та 2018 р. Вартість кожного з останніх п'яти татуювань становить від 400 дол. США і більше. Впродовж 2016-2017 років відповідач здійснив значну кількість подорожей як по Україні, так і за кордон. Так, у 2016 відповідач подорожував до Одеси, де відвідував популярні і дорогі заклади, до Мармароського гірського масиву, до Буків в Черкаській обл. і у м. Дніпро. У 2017 р. відповідач здійснив подорожі до Грузії, Австрії, Німеччини та Італії. Наведене свідчить про об'єктивну можливість відповідача сплачувати аліменти на дітей у заявленому розмірі. Окрім сплати аліментів відповідач також зобов'язаний брати участь у додаткових витратах на дітей. Так, для розвитку здібностей і отримання належного рівня освіти дочка сторін з вересня 2017 р. почала відвідувати загальноосвітній навчальний заклад «Школа Конча-Заспа», при вступі у який було сплачено вступний платіж в сумі 25 000 грн. Ще в період спільного проживання сторін було погоджено необхідність щонайменше щорічної поїздки з дітьми на море. Як найоптимальніший варіант було обрано відпочинок у Греції, на острові Крит. Середня вартість поїздки позивача з двома дітьми та нянею становить 4 000 дол. США. Отже без урахування вартості поїздки позивача вартість щорічного відпочинку дітей з нянею становить 2 500 дол. США, що за курсом НБУ на дату подачі позовної заяви складає 60 400 грн. Відтак ураховуючи принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дітей, та передбачене Сімейним кодексом України періодичне стягнення додаткових витрат, позивач вважає за необхідне стягнути з відповідача половину суми вступного платежу до школи та призначити до стягнення щорічно ? частину вартості відпочинку дітей. У відзиві представник відповідача виклав заперечення на позов, у яких послався на такі обставини. Відповідач завжди виконував та виконує свій батьківський обов'язок по утриманню дітей. Оскільки після розірвання шлюбу сторони не узгоджували розмір аліментів, відповідач щомісячно перераховує на утримання дітей 5 000 грн. Відповідач обмежений у доступі до дітей, всі рішення щодо їх потреб приймає позивач в односторонньому порядку, зважаючи лише на свої фінансові можливості. При цьому позивач виходить виключно з своїх інтересів і свого матеріального становища, не погоджуючи витрати на дітей з відповідачем і не враховуючи його матеріального становища, що суперечить вимогам п. 2 ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України. Відповідач є фізичною особою-підприємцем та станом на сьогодні він надає послуги психолога, а також здає в оренду нерухоме майно. Доходи від діяльності відповідача в якості психолога мають нестабільний характер, і його середній місячний заробіток становить 10 700 грн. Від здачі в оренду двох квартир у будинку [ADDRESS] відповідач отримує по 6 500 грн. в місяць. Таким чином в середньому місячний дохід відповідача становить 25 000 грн., а отже у випадку стягнення аліментів у заявленому розмірі відповідач змушений буде віддавати увесь свій заробіток, при цьому у нього не буде фінансової можливості оплачувати додаткові витрати на дітей та здійснювати витрати на свої повсякденні потреби. Відповідач проживає в орендованій квартирі, за яку щомісяця сплачує 8 000 грн. Його щомісячні витрати на сплату комунальних послуг в зимовий період становлять орієнтовно 2 300 грн. Орендована квартира знаходиться поряд з місцем роботи відповідача, а тому він не здійснює щоденні витрати на пересування по місту автомобілем, у в зв'язку з чим він практично не використовує автомобіль. Позивач посилається на наявність у відповідача права власності на чотири квартири, однак це не відповідає дійсності, оскільки квартиру на [ADDRESS] відповідач подарував матері, що було зумовлено її важкими захворюваннями, щоб дати змогу їй не працювати і отримувати певний заробіток від здачі квартири в оренду. Ще одна квартира, у якій відповідачу належить ? частина, перебуває у безкоштовному користуванні його брата, який також є власником ? частини. Що стосується доводів позивача про витрати відповідача на татуювання, подорожі та відвідування ресторанних закладів, то ці обставини позивач не довів належними та допустимими доказами. Водночас відповідач не заперечує факт здійснення ним подорожей. Однак дана обставина не може свідчити про наявність у нього великих доходів, оскільки подорожі в Італію та Грузію були оплачені батьком відповідача, а подорожі до с. Буки і до Одеси не вимагали значних витрат. Подорожі до Австрії та Німеччини оплачувались особисто відповідачем. Отже виходячи з майнового стану відповідача він має змогу і погоджується сплачувати аліменти на двох дітей в розмірі 10 000 грн. На обґрунтування заперечень проти вимог про стягнення додаткових витрат представник відповідача зазначив, що витрати позивача на сплату вступного внеску до школи та майбутні витрати на відпочинок не є додатковими витратами в розумінні положень статті 185 Сімейного кодексу України, а тому підстав для їх стягнення немає. Заперечення проти аргументів відповідача позивач виклала у відповіді на відзив пославшись на наступне: ?кошти на дітей у зазначеному відповідачем розмірі перераховувались лише останні пів-року, а саме з того часу, коли вона оголосила про свій намір звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів, а до того відповідач взагалі не приймав участь у матеріальному утриманні дітей; ?до відзиву на позов відповідач надав лише один договір оренди, який не можна брати до уваги з огляду на те, що підпис у ньому належить не наймачу; ?зважаючи на звичайні ціни на оренду житла у м. Києві вартість оренди квартир у будинку [ADDRESS] коливається від 10 000 до 22 000 грн., а отже відповідач умисно занизив розмір свого доходу і його реальний дохід від здачі двох квартир в оренду складає від 20 000 до 42 000 грн. На це також вказує та обставина, що вартість оренди відповідачем квартири становить 16 000 грн.; ?договір дарування квартири, укладений між відповідачем та його матір'ю, є фіктивним правочином. Цей договір відповідач уклав, щоб зменшити ризики визнання правовстановлюючого документу недійсним, адже вказану квартиру відповідач отримав в дар від позивача, коли вони припинили шлюбні відносини. Доходи від здачі цієї квартири в оренду отримує відповідач, а не його мати, яка проживає в Туреччині; ?зважаючи на положення ст. 76 ЦПК України сторони користуються всіма можливими засобами та способами доказування, в тому числі і інформацією із загальнодоступних джерел, мережі Інтернет, соціальних мереж, а суд має можливість перевірити достовірність таких даних; ?відповідач підтвердив факт подорожей і при цьому не надав жодних доказів фінансування таких витрат не ним особисто; ?більшість своїх тверджень відповідач не доводить належними доказами, що свідчить про його намагання зменшити свій загальний дохід; ?вступний внесок за навчання та витрати на відпочинок не є регулярними витратами, а отже їх можна віднести до додаткових витрат, стягнення яких передбачене ст. 185 Сімейного кодексу України. Посилаючись на вищенаведені обставини позивач зазначає, що реальний дохід відповідача складає від 40 000 грн. до 60 000 грн. в місяць, і це не враховуючи інших доходів, щодо яких не вдалося зібрати докази. Отже такий дохід дає можливість відповідачу виконувати аліментні зобов'язання та брати участь у додаткових витратах на дітей у заявленому розмірі. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.09.2009 (а.с. 13). [INFO] у подружжя народилася дочка [PERSON], а [INFO] - син [PERSON] (т. 1 а.с. 14, 15). З серпня 2015 р. сторони припинили спільне проживання. На підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15.12.2016 шлюб сторін розірвано (т. 1 а.с. 16). Після припинення шлюбних відносин діти залишились з матір'ю, яка несе усі витрати на їх утримання, а саме: харчування, навчання, одяг, лікування тощо. Ст. 180 Сімейного кодексу України покладає на батьків обов'язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч. 1 ст. 181 Сімейного кодексу України). Суду не надано доказів, які б підтверджували, що впродовж 2015-2017 р. батько на постійній основі приймав участь в утриманні дітей. У грудні 2017 р. відповідач самостійно, без узгодження з позивачем, визначив розмір своєї участі в утриманні дітей і з вказаного часу щомісячно надає позивачу кошти в сумі 5 000 грн., що підтверджується випискою з його банківського рахунку (т. 1 а.с. 190). Зазначену суму позивач вважає недостатньою для забезпечення потреб дітей, що свідчить про існування між сторонами спору, який підлягає вирішенню в судовому порядку. За приписом ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, в тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України). Сторонами не оспорюється, що їх діти не мають будь-яких доходів та майна, які б повністю або частково забезпечували їх потреби. З загальнодоступної інформації в мережі Інтернет та пояснень, викладених у відзиві на позов, вбачається, що відповідач зареєстрований як фізична особа-підприємець і є практикуючим психологом та психотерапевтом. За даними книги обліку доходів фізичної особи-підприємця [PERSON] у січні 2018 р. ним отримано дохід в сумі 5 500 грн., у лютому - 6 900 грн., у березні - 114000 грн., у квітні - 15 400 грн., у травні -14 700 грн. (т. 1 а.с.191-195). Окрім доходів від зайняття підприємницькою діяльністю, відповідач отримує дохід від здачі в оренду належного йому нерухомого майна, а саме: двох квартир за адресою: [ADDRESS]. Згідно з наданим представником відповідача розрахунком загальний розмір доходу відповідача в 2018 р. складав: у січні - 18 500 грн., у лютому - 22 500 грн., у березні - 27 050 грн., у квітні - 29 000 грн., у травні - 28 300 грн. (а.с. 196-199). Отже якщо взяти до уваги доводи представника, середній дохід відповідача за вказаний період становить 25 070 грн. Водночас наведені у позовній заяві та підтверджені належними і допустимими доказами і частково визнані або не спростовані відповідачем обставини, а саме те, що відповідач впродовж останніх двох років неодноразово подорожував як по Україні, так і за кордон (т. 1 а.с. 110-119), зробив кілька складних татуювань у престижному салоні (т. 1 а.с. 104-109), винаймає квартиру у центрі міста та утримує досить дорогий автомобіль, дають підстави вважати, що рівень доходів відповідача значно перевищує зазначену у відзиві суму. Жодних доказів на підтвердження фінансування витрат відповідача на подорожі за рахунок інших осіб суду не надано. Ствердження представника відповідача про те, що витрати на оренду квартири на [ADDRESS] становлять 8 000 грн. спростовуються наданим ним же договором найму (оренди) від 01.02.2018, відповідно до якого щомісячна плата за користування квартирою становить 16 000 грн. (т. 1 а.с. 217-220). На те, що орендну плату окрім позивача сплачує ще і інша особа, представник не послався. Отже за умови, що середньомісячний дохід відповідача становить 25 000 грн., його витрати на сплату комунальних послуг складають 2 300 грн., а на утримання дітей він добровільно надавав 5 000 грн., в його розпорядженні повинно було залишатись лише 1 700 грн., що очевидно недостатньо навіть для забезпечення його фізичного існування з урахуванням потреб у харчуванні, одязі, послугах тощо. Відтак на підставі викладених у заявах по суті справи аргументів і оцінки наданих сторонами доказів суд дійшов висновку, що відповідач приховує свої доходи, а тому погоджується з наведеними позивачем розрахунками вважаючи обґрунтованими її доводи про те, що реальний місячний дохід відповідача складає від 40 000 грн. до 60 000 грн., що в середньому становить 50 000 грн. Разом з тим при визначенні конкретної суми, яка підлягає стягненню з відповідача в якості аліментів, суд керується встановленим ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України правилом, відповідно до якого розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Зважаючи на наведене суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що високий рівень матеріальної забезпеченості позивача не є тим фактором, який в даному випадку повинен враховуватися при визначенні розміру аліментів, оскільки позивач одноособово, без погодження з відповідачем і з урахуванням лише своїх фінансових можливостей, приймає рішення щодо необхідних витрат на дітей. Отже з урахуванням матеріального становища відповідача, нормального стану його здоров'я, відсутність у нього інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів сім'ї, яких він повинен утримувати, суд вважає обґрунтованою вимогу про стягнення аліментів в розмірі 17 000 грн. на обох дітей, що приблизно буде складати 1/3 частку від його доходу. На думку суду такий розмір аліментів забезпечить більш ніж достатнє утримання дітей обома батьками і не поставить платника аліментів у занадто скрутне матеріальне становище, оскільки в його розпорядженні залишиться 2/3 частини його доходу. На підставі ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються від дня пред'явлення позову. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення додаткових витрат на дітей суд керується нормою ст. 185 Сімейного кодексу України, яка встановлює, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Судом встановлено, що у квітні 2017 р. позивач сплатила вступний внесок в сумі 25 000 грн. за прийняття дочки до загальноосвітнього навчального закладу «Школа Конча--Заспа» (т. 1 а.с. 120). Також позивач посилається на необхідність присудження регулярних щорічних платежів на покриття витрат на оздоровлення дітей в літній період на остові Крит. Однак правових підстав для стягнення половини зазначених коштів суд не вбачає, оскільки ці витрати не викликані жодними особливими обставинами, а відтак не є додатковими витратами в розумінні ст. 185 Сімейного кодексу України. До того ж за правилом, закріпленим у ст. 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, а позивач не надала жодних доказів, які б підтверджували, що вона погоджувала з відповідачем питання щодо влаштування дочки до платної школи та дороговартісного щорічного відпочинку дітей з нянею за кордоном. Позивачі за подання позовів про стягнення аліментів звільнені від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому суд вбачає підстави для стягнення з відповідача судового збору в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial