Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

20.03.2019 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 67506,58 грн., що еквівалентно 2500 доларам США за курсом Національного банку України станом на 22.02.2019 року,\~ поновити пропущений строк позовної давності. 23.04.2019 року представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог, у якій до відповідача також пред`явлено вимогу про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми боргу за період з 01.10.2015 року по 21.02.2019 року, що становить 6374,73 грн., та процентів за користування коштами за обліковою ставкою Національного банку України за цей період в сумі 35176,08 грн. В обґрунтування позову позивач вказує на те, що 17.10.2009 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб, [INFO] відповідач народила дочку [PERSON] 13.07.2015 року відповідач повідомила йому, що бажає розірвати шлюб, і звернулася про надання їй у борг 5000,00 доларів США, що становило 125000,00 грн. Отримавши вказану суму грошових коштів, відповідач склала письмову розписку, у якій зазначила, що протягом 10 років і 4 місяців не буде мати до нього претензій на рахунок матеріального забезпечення дитини. Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 30.09.2015 року, ухваленим у справі № 299/2329/15-ц, їхній з відповідачем шлюб розірвано та вирішено стягувати з нього, позивача, на користь відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 600 грн. 03.01.2018 року Виноградівським районним судом Закарпатської області ухвалено рішення у справі № 299/2062/17 за позовом відповідача про збільшення розміру аліментів на утримання дитини, яким збільшено розмір стягуваних аліментів до 1400 грн. на місяць. У постанові Закарпатського апеляційного суду від 13.11.2018 року, винесеній за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду про збільшення розміру аліментів, згадану вище розписку відповідача оцінено як таку, що може свідчити лише про наявність між сторонами певних договірних зобов`язань, проте не може впливати на визначення розміру аліментів. Відповідач, отримавши від нього кошти в сумі 5000,00 доларів США для матеріального забезпечення дитини, ігнорувала домовленість за розпискою, оскільки подавала до суду позови про стягнення аліментів та збільшення їх розміру, не надаючи при цьому докази витрат, понесених на дитину. Дані кошти відповідач використала на власні потреби та уникає повернення боргу в добровільному порядку. Згідно положень ст.ст. 60, 69 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і у разі його поділу частки дружини та чоловіка рівні. Питання поділу рухомого та нерухомого майна, набутого ним та відповідачем в шлюбі, врегульовано договором поділу спільного (нерухомого) майна подружжя від 23.03.2016 року та судовим рішенням постановою Закарпатського апеляційного суду, винесеною у справі № 299/2889/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про стягнення компенсації частини вартості відчуженого спільного сумісного майна подружжя.\~\~ У зв`язку з тим, що на момент складення розписки вони з відповідачем перебували в шлюбі, кошти в сумі 5000,00 доларів США виступають спільним майном подружжя. Половина цих коштів, тобто, 2500,00 доларів США, за курсом Національного банку України станом на 22.02.2019 року становить 67506,58 грн. Строк звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу за розпискою від 13.07.2015 року пропущений у зв`язку з тим, що в період з 11.07.2017 року по 15.01.2019 року розписка була предметом дослідження у цивільних справах за позовами відповідача про збільшення розміру аліментів на утримання дитини та стягнення компенсації за відчуження спільного майна подружжя, що є поважними причинами.\~ Позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми боргу та процентів за користування коштами мотивовані тим, що позивач має право на стягнення відповідних сум на підставі положень ч. 1 ст. 1050, ч. 2 ст. 625 ЦК України, де передбачено право позикодавця на стягнення з позичальника, який своєчасно не повернув суму позики, трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом, та положень ст. 536, ч. 1 ст. 1048 ЦК України, які регламентують право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України у разі, якщо розмір процентів не встановлений договором. Розрахунок трьох процентів річних від простроченої суми боргу є наступним: з 01.10.2015 року (після розірвання шлюбу 30.09.2015 року) по 30.09.2016 року - 62500,00х3% = 1875,00 грн.; з 01.10.2016 року по 30.09.2017 року - 62500,00х3% = 1875,00 грн.; з 01.10.2017 року по 30.09.2018 року - 62500,00х3% = 1875,00 грн.; з 01.10.2018 року по 21.02.2019 року (144 дні) 62500х3%х144/365 днів = 739,73 грн., усього 6364,73 грн. Розрахунок процентів проведено за обліковою ставкою Національного банку України за період з 01.10.2015 року по 21.02.2019 року, виходячи з суми за домовленістю згідно розписки за курсом 25 грн./1 долар США від суми 62500,00 грн., що складає 35176,08 грн. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позов, зіславшись на викладені в ньому обставини, та обставини, наведені в запереченні від 24.06.2019 року (а.с. 107, 108) та відповіді на відзив від 15.07.2019 року (а.с. 160-162). Зокрема, представником позивача додатково зазначено, що розписка відповідача підтверджує факт укладення між сторонами правочину, правомірність якого не спростована та який має ознаки договору позики. Після написання відповідачем розписки позивач на її вимогу та згідно рішення суду сплачував аліменти на утримання дитини, що свідчить про недобросовісність відповідача. Доводи відповідача про те, що кошти, зазначені в розписці, витрачені нею на ремонт автомобіля не підтверджені належними та допустимими доказами. В частині застосування позовної давності представник позивача уточнила, що до вимоги про поділ майна подружжя строк позовної давності обчислюється з моменту, коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права на майно, тобто, з моменту виникнення між колишнім подружжям спору стосовно цього майна. Між сторонами такий спір виник в день поділу їх майна за нотаріальним договором 23.03.2016 року, позов пред`явлено 19.03.2019 року, тому строк позовної давності не пропущений. Також учасники цивільного обороту мають право збільшувати позовну давність шляхом укладення договору. У розписці відповідача зазначено, що вона не матиме претензій до позивача на протязі 10 років і 4 місяців. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні заперечили проти позову, підтримавши обставини, якими обґрунтовані заяви по суті справи, подані нею та її представником. Відповідач додатково пояснила, що позивач не надавав їй всю суму грошових коштів, яка вказана в розписці від 13.07.2015 року, а лише частину, та вона витратила їх під час перебування в шлюбі на ремонт спільного автомобіля. У поясненні представника відповідача [PERSON] від 10.05.2019 року (а.с. 66, 67) вказано на те, що згідно обставин, якими обґрунтовано позов, позивач передав відповідачеві грошові кошти в сумі 5000,00 доларів США, що є спільним майном подружжя,\~ 13.07.2015 року, тобто під час перебування у шлюбі. Таким чином, позивач надав своїй дружині на умовах позики грошові кошти, при цьому вона була власником частини цих грошових коштів. Надана позивачем розписка вказує на відсутність обов`язку відповідача з повернення суми боргу, а містить інформацію про спрямування цих коштів на утримання спільної дитини, тому не є доказом укладення договору позики в письмовій формі. Заява представника відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності від 10.05.2019 року (а.с. 69, 70) мотивована тим, що позивач пропустив встановлений законом строк позовної давності. З огляду на те, що позивач вважає, що його право власності на частину коштів, які складали спільну сумісну власність подружжя, порушено відповідачем внаслідок пред`явлення вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини, то позовна давність обчислюється з дня прийняття судом рішення у відповідній справі 30.09.2015 року. Про дату та час розгляду даної справи позивач був належним чином повідомлений. У відзиві на позовну заяву від 04.06.2019 року (а.с. 82-85) відповідач зсилається на те, що питання поділу автомобіля, на ремонт якого вона витратила грошові кошти, вказані в розписці від 13.07.2015 року, вже вирішено судовим рішенням - постановою Закарпатського апеляційного суду від 15.01.2019 року, винесеною у справі № 299/2889/17. Об`єм іншого майна, що було об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визначений ними за взаємною згодою у нотаріально посвідченому договорі. Розписка, на яку зсилається позивач, за своїм змістом не відповідає вимогам закону, передбаченим щодо договору позики, оскільки не містить виклад зобов`язання з повернення грошових коштів у певний термін, складалася під тиском позивача, з грубим порушенням прав малолітньої дитини, тому є нікчемним правочином. Відтак, вимоги позивача про стягнення з неї боргу, як з позичальника, процентів за користування позикою та трьох процентів річних від простроченої суми безпідставні. 01.07.2019 року представник позивача звернулася до суду з клопотанням про приєднання до справи письмових доказів та заяви про збільшення розміру позовних вимог, яку задоволено ухвалою суду від 01.07.2019 року (а.с. 151). 01.07.2019 року представником відповідача заявлено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку для подання відзиву на позов, яке задоволено ухвалою суду від 01.07.2019 року (а.с. 154).\~ 19.07.2019 року представник відповідача заявив клопотання про приєднання до справи заперечення відповідача на відповідь на відзив, у задоволенні якого відмовлено ухвалою суду від 19.07.2019 року (а.с. 168). 10.09.2019 року представник позивача звернулася до суду з клопотанням про приєднання до справи відповіді на відзив та письмових доказів, яке ухвалою суду від 10.09.2019 року задоволено частково приєднано відповідь на відзив, в решті в задоволенні клопотання відмовлено. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, з`ясувавши обставини, дослідивши письмові докази, суд прийшов до таких висновків. Судом встановлено, що 13.07.2015 року [PERSON] відповідач у справі написала розписку наступного змісту: « [PERSON] , [PERSON] , зобов`язуюся на мати ніяких претензій до свого чоловіка, [PERSON] . Напротязі 10 років і 4 місяців, я не буду мати притензій до нього на рахунок матеріального забезпечення дитини. Так як сума боргу складає 5000 доларів США, то напротязі 10 років і 4 місяців йому не потрібно сплачувати на дитину по 1000 грн в місяць.», що стверджується копією розписки [PERSON] від 13.07.2015 року (а.с. 4). До складення розписки позивач передав відповідачеві частину грошових коштів, вказаних в ній як борг. Дані обставини визнані відповідачем, в суду немає сумніву щодо їх достовірності та добровільності визнання, тому на підставі ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) не підлягають доказуванню. Обставини щодо передачі позивачем відповідачеві всієї суми грошових коштів, зазначених в розписці, передачі їх відповідачеві 13.07.2015 року, на що зсилається позивач, а також того, яку суму грошових коштів отримала відповідач, їх витрачання, що пояснила відповідач, не доведені сторонами. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).\~ Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 1 ст. 628\~ ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Положення закону, які регламентують питання укладення договору позики, визначають, що даний договір є двостороннім, одна сторона позикодавець передає іншій стороні позичальникові грошові кошти або інші речі, а останній зобов`язується їх повернути. Факт укладення договору позики може бути підтверджений розпискою позичальника. Аналіз наданої позивачем копії розписки відповідача від 13.07.2015 року свідчить про те, що в ній зафіксовано зобов`язання відповідача про відсутність вимог до позивача щодо матеріального забезпечення дитини та вказується про борг в сумі 5000,00 доларів. У розписці немає відомостей про сторони, зміст, час виникнення зобов`язання, у зв`язку з невиконанням якого виник борг, тому даний документ не є доказом укладення між сторонами договору позики. Незаперечення відповідачем того, що позивач передавав їй частину грошових коштів, зазначених в розписці, при невизнанні обов`язку повертати отриману суму не підтверджує наявність договірних відносин позики. Таким чином, оскільки позивач не довів існування у відповідача боргу за договором позики, то немає підстав для стягнення з відповідача на його користь процентів від суми позики та трьох процентів річних від простроченої суми боргу.\~ Підстави вважати розписку договором між позивачем та відповідачем щодо утримання позивачем їх дитини протягом певного періоду та у визначеній сумі, чим обґрунтовано позов, відсутні, оскільки у ч. 2 ст. 109 СК України передбачено, що договір між подружжям про розмір аліментів на дитину має бути нотаріально посвідчений, а згідно положень ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. У зв`язку з наведеним не мають значення для встановлення обставин у справі обставини пред`явленого позову в частині невиконання відповідачем домовленості згідно розписки, що виявилося в зверненні до суду з позовами про стягнення аліментів та зміну їх розміру, та є неналежними докази, надані позивачем на їх підтвердження, а саме: копія рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 03.01.2018 року, ухваленого у справі № 299/2062/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про збільшення розміру аліментів (а.с. 9-13), та копія постанови Закарпатського апеляційного суду від 13.11.2018 року, винесеної за результатами розгляду апеляційної скарги на вказане рішення суду (а.с. 14-16). Аргументи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову з огляду на те, що грошові кошти в сумі 5000,00 доларів США є спільним майном подружжя, необґрунтовані. Так, згідно положень п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо того чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. У позові констатовано, що грошові кошти в сумі 5000,00 доларів США, про які вказано в розписці відповідача від 13.07.2015 року, крім того, що є боргом, виступають також об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та зазначено норми закону, які регламентують поділ майна подружжя. При цьому позов не містить виклад жодних обставин щодо того, чому позивач відносить дані грошові кошти до спільного майна, що унеможливлює перевірку їх судом. На підставі викладеного, з`ясувавши обставини у справі, дослідивши та оцінивши докази, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову. Вирішуючи питання застосування позовної давності, про що подано заяву представником відповідача, суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У ч. 2 ст. 72 СК України закріплено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність застосовується за заявою сторони у спорі, якщо суд вважає, що право іншої сторони порушено. В такому разі з`ясовується факт спливу позовної давності та здійснюється аналіз причин її пропущення на предмет поважності. Якщо причини пропущення позовної давності не будуть визнані поважними, то ухвалюється рішення суду про відмову в позові. Враховуючи висновок суду про те, що право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, не порушено відповідачем, тому у задоволенні позову слід відмовити з цієї підстави, обставини дотримання/пропущення позовної давності не мають значення для вирішення справи.\~\~ Позивач просить стягнути з відповідача на його користь сплачений судовий збір в сумі 1090,57 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4500,00 грн. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позов не підлягає задоволенню, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed