Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

21.05.2018 до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] , представник позивача - [PERSON] , до [PERSON] , у якій позивач просить стягнути з відповідача на його користь 2500 євро, що еквівалентно 62825 грн за курсом НБУ. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що 25.12.2015 він перерахував [PERSON] 2500 євро в рахунок здійснення останньою допомоги в отриманні закордонного паспорту. Однак, відповідач, отримавши кошти, жодних дій або намірів здійснити такі дії на виконання зобов`язань, не вчинила, кошти не повернула, на звернення позивача віддати гроші не реагує. Позивач вважає, що [PERSON] безпідставно набула його кошти, а відтак останні підлягають поверненню позивачу в порядку положень ст. 1212 ЦК України. Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.08.2018, після усунення позивачем недоліків позовної заяви, відкрито провадження у справі. 05.11.2018 ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області задоволено клопотання відповідача про передачу справи за підсудністю, цивільну справу № 183/2879/18 передано за підсудністю на розгляд до Києво-Святошинського районного суду Київської області. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2018 головуючим суддею у справі визначено суддю Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. Ухвалою від 26.12.2019 суддя Ковальчук Л.М. прийняла дану цивільну справу до провадження, вирішила розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження, призначила судове засідання, встановила учасникам процесу строки на подачу до суду заяв по суті справи. 31.01.2019 до суду від представника відповідача - адвоката Нестеренка О.С. надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , у якому зазначається, що відповідач з громадянином РФ [PERSON] не знайома, ніколи його не бачила та не спілкувалась з ним. До того ж, [PERSON] стверджує, що не брала і не могла брати на себе перед позивачем зобов`язань щодо допомоги в отриманні закордонного паспорту, окрім того, не має заборгованості перед [PERSON] та зобов`язань в розумінні ст. 11 ЦК України, а тому позов безпідставний та не підлягає задоволенню. Представник відповідача має сумніви в тому, що саме позивач підписував позовну заяву, чи зрозумілий останньому її зміст, оскільки вона викладена української мовою. Також зазначає, що у матеріалах, долучених до позовної заяви, відсутні будь-які докази на підтвердження перебування позивача на території України в період підписання ряду документів, складених на території України, та сплати судового збору. Адвокат акцентує увагу на тому, що 01.08.2018 [PERSON] звертався до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з аналогічним позовом - справа № 183/4667/18, яка також була передана за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області, ухвалою від 18.12.2018 даний позов залишено без розгляду. Проте, враховуючи, що станом на дату подачі до суду відзиву на позовну заяву вказана ухвала не набрала законної сили, оскаржена позивачем до суду апеляційної інстанції, представник відповідача просив суд залишити позов [PERSON] у цивільній справі № 183/2879/18 також без розгляду, оскільки існує дві тотожні справи між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Представником відповідача подано до суду клопотання про витребування доказів, а саме інформації з Державної прикордонної служби України чи перетинав [PERSON] в період часу з 01.02.2018 по 05.08.2018 кордон України, та виклик [PERSON] . Окрім цього, адвокатом Нестеренком О.С. заявлено клопотання про призначення у справі криміналістичної експертизи почерку, з метою встановлення, чи [PERSON] проставлено підписи в позовній заяві від 26.04.2018, заяві про переказ грошових коштів від 25.12.2015, витязі з договору про надання юридичних послуг від 05.02.2018, довіреності від 27.02.2018. В судовому засіданні від 23.05.2019 представник відповідача - адвокат Нестеренко О.С. відмовився від підтримання клопотань про залишення позовної заяви без розгляду та про призначення експертизи у справі, у зв`язку з чим судом ухвалено не розглядати означені клопотання. Протокольною ухвалою суд відмовив у задоволенні клопотання адвоката Нестеренка О.С. про виклик в судове засідання позивача [PERSON] . Ухвалами від 23.05.2019 суд задовольнив клопотання представника відповідача про витребування доказів та клопотання представника позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначив у цивільній справі підготовче засідання. 27.08.2019 до суду надійшло клопотання представника позивача - адвоката Влащенка О.А. про долучення до матеріалів справи доказів - копію листування електронною поштою між позивачем та відповідачем. Протокольною ухвалою від 08.10.2019 судом постановлено долучити вказані докази до матеріалів справи. 19.09.2019 на виконання ухвали суду про витребування доказів від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надійшла відповідь, з якої вбачається, що відомостей про перетинання державного кордону України громадянином Російської Федерації « [PERSON] », [INFO] , не виявлено. Ухвалою від 08.10.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 11.02.2020 від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи квитанції від 04.05.2018 № 1219-3860-0302-2907 на підтвердження сплати судового збору. У своєму клопотанні від 14.02.2020 представник відповідача звертає увагу суду на те, що позивачем було подано до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області три ідентичні позови: справа № 183/2505/18 (ухвалою від 14.05.2018 повернута позивачу), № 183/2879/18 (дана справа), № 183/4667/18 (ухвалою від 18.12.2018 позовна заява залишена без розгляду), до кожного із них додано квитанцію від 04.05.2018№ 1219-3860-0302-2907. Однак, враховуючи відомості, надані Державною прикордонною службою України, [PERSON] не перетинав державний кордон України, а відтак не міг відкривати рахунки в банківських установах України, вносити на ці рахунки грошові кошти, проводити банківські операції, а тому числі й перераховувати кошти в рахунок сплати судового збору. Згідно відповіді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області на адвокатський запит, квитанція від 04.05.2018 № 1219-3860-0302-2907 приєднана до справи № 183/2505/18, судовий збір у сумі 704,80 грн. зараховано до спеціального фонду Державного бюджету. Стосовно справ № 183/2879/18 та № 183/4667/18 -відомості про квитанцію від 04.05.2018 № 1219-3860-0302-2907 внесені до обліково-статистичних карток справ, однак, відсутня інформація про зарахування грошових коштів на казначейський рахунок. Враховуючи викладене, адвокат Нестеренко О.С. вважає, що судовий збір у справі № 183/2879/18 не сплачувався, тому позивачем порушено вимоги ч. 4 ст. 177 ЦПК України. 24.02.2020 від представника позивача до суду надійшла заява, зі змісту якої слідує, що позивач дійсно тричі звертався до суду із вказаною позовною заявою, оскільки поведінка відповідача була незрозумілою (то обіцяла повернути кошти, то ухилялась, змінюючи контактні номери телефонів, адреси реєстрації тощо). Проте, будь-яких порушень зі сторони [PERSON] не було, оскільки процесуальним законодавством не заборонено повторно звертатись до суду після повернення позовної заяви. 05.03.2020 до суду надійшла заява від представника позивача про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на все майно відповідача, у задоволенні якої ухвалою від 10.03.2020 відмовлено. В судове засідання позивач і представник позивача не з`явились, представник позивача в поданій до суду заяві просив розглянути справу у його відсутності, позов підтримав і просив його задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав і заперечував проти його задоволення. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до копії заяви фізичної особи на переказ грошових коштів від 25.12.2015 номер переказу 190719659, [PERSON] (громадянин РФ, паспорт громадянина [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] ) здійснив переказ [PERSON] (телефон [NUMBER] , місто отримання - м. Київ, Україна) 2500 євро (а.с.20). Представником позивача надано суду електронну переписку між користувачами з електронними адресами « [INFO] >» та«[PERSON]< [INFO] >»(користувач « [INFO] >» вказує свій статус як директор із зазначенням відомостей щодо засобів зв`язку: « [ADDRESS] ; тел: [NUMBER] , тел. моб: [NUMBER] ; тел. моб: [NUMBER] ; e-mail: [INFO] ; skype: [INFO]) (а.с.116-128). Будь-яких заперечень щодо належності електронної адреси [INFO] відповідачу [PERSON] суду не надано та такої інформації не спростовано. Зі змісту означеного електронного листування (за період з 22.03.2016 по 10.12.2017) слідує, що між сторонами наявні домовленості щодо отримання допомоги [PERSON] від [PERSON] в оформленні позивачем громадянства Словацької Республіки. [PERSON] надіслано копію квитанції про підтвердження отримання комісією Словацької Республіки документів [PERSON] на оформлення громадянства Словацької Республіки (а.с.116), роз`яснено порядок розгляду компетентними органами вказаної держави такого роду питань. Окрім того, після ініціювання користувачем <egorspiker@mail.ru> повернення сплачених коштів за надання послуг, [PERSON] запропоновано декілька варіантів повернення коштів (а.с.125). До того ж, [PERSON] на підтвердження повернення [PERSON] 800 євро надіслано користувачу egorspiker@mail.ru копії квитанцій (а.с.117,118,126,127) та роз`яснено порядок отримання грошових переказів, зазначено їх номери (а.с.128). Суд вважає, що роздруківка зазначеного електронного листування (разом із вкладеннями) є належним та допустимим доказом наявності між сторонами домовленостей щодо отримання допомоги [PERSON] від [PERSON] в оформленні позивачем громадянства Словацької Республіки, з огляду на те, що позивач визнає належність йому електронної адреси [INFO] , а відповідач не заперечує щодо належності їй електронної адреси [INFO] та здійснення нею електронної переписки з позивачем (роздруківка якої надана суду представником позивача). 19.09.2019 на виконання ухвали суду про витребування доказів від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надійшла відповідь, з якої вбачається, що відомостей про перетинання державного кордону України громадянином Російської Федерації « [PERSON] », [INFO] , не виявлено (а.с.134). Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.05.2018 у справі № 183/2505/18 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів залишено без руху, а ухвалою від 14.05.2018 - повернуто позивачу (а.с.162,177,179-180). Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.12.2018 у справі № 183/4667/18 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів залишено без розгляду (а.с.164-166,167-169,185-187). Згідно відповіді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.12.2019 № 5/89/16/ЗГ-Н-96/2019 на адвокатський запит, відповідно до відомостей автоматизованої системи документообігу суду, квитанція від 04.05.2018 № 1219-3860-0302-2907 приєднана до справи № 183/2505/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , судовий збір у сумі 704,80 грн зараховано до спеціального фонду Державного бюджету, на підтвердження чого надано виписку. Стосовно справ № 183/2879/18 та № 183/4667/18 повідомлено, що відомості про квитанцію від 04.05.2018 № 1219-3860-0302-2907 та суму сплаченого судового збору внесені до обліково-статистичних карток справ, однак, відсутня інформація про зарахування грошових коштів на казначейський рахунок (а.с.161). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми, можна відокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею, чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним, чи недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності, зокрема, таких умов: - набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); - набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція- позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Аналогічна позиція висловлена у Постанові Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 757/4040/16-ц. З урахуванням встановлених судом обставин, сам позивач подію перерахування ним коштів відповідачу сприймав як виконання ним домовленостей із [PERSON] щодо надання останньою йому допомоги в оформленні громадянства Словацької Республіки. Отож, отримані відповідачем кошти не є безпідставно набутими, так як не можна зробити висновок, що в грудні 2015 року вони набуті відповідачем без достатньої правової підстави. Крім того судом не встановлено, що на даний час відпала правова підстава для набуття відповідачем отриманих нею коштів. Таким чином, оскільки за обставинами даної справи та дослідженими письмовими доказами не встановлено «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна як в момент його набуття (збереження), так і станом на час розгляду спору, суд приходить до переконання про відмову у задоволенні позову через його безпідставність. Посилання представника відповідача, що розгляд справи здійснюється за позовною заявою, яка не підписана [PERSON] та не оплачена судовим збором, суд відхиляє з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява підписана як [PERSON] , так і його повноважним представником - [PERSON] (а.с.2,21-22). Факти підписання позову та перетинання чи не перетинання державного кордону України [PERSON] не є нерозривними або ж взаємовиключними. Окрім того, повноваження [PERSON] , як представника позивача [PERSON] , надалі також підтверджено й довіреністю від 27.06.2019, посвідченою консулом Генерального консульства України в Санкт-Петербурзі (а.с.129-130). Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. До позовної заяви [PERSON] додано квитанцію про сплату 704,80 грн судового збору від 04.05.2018 № 1219-3860-0302-2907 (а.с.24). У назві реквізиту «ПІБ клієнта» вказано « [PERSON] », а у назві реквізиту «Коментар до платежу» - «101; [NUMBER] ;22030101;Судовий збір за позовом [PERSON] /Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області». Випискою від 06.05.2018 підтверджено факт зарахування судового збору, сплаченого за вищевказаною квитанцією, до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с.161 зворот). Згідно відповіді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.12.2019 № 5/89/16/ЗГ-Н-96/2019 на адвокатський запит, відповідно до відомостей автоматизованої системи документообігу суду, квитанція від 04.05.2018 № 1219-3860-0302-2907 приєднана до справи № 183/2505/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] .. Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20.02.2014). Враховуючи, що ухвалою від 14.05.2018 у справі № 183/2505/18 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів повернуто позивачу, сплачений судовий збір зараховано до спеціального фонду Державного бюджету України, доказів того, що судовий збір повернуто позивачу, матеріали справи не містять, а процесуальним законодавством не встановлено заборони щодо повторного звернення до суду із позовною заявою, яка була раніше повернена позивачу, суд приходить до переконання, що позовна заява [PERSON] у справі № 183/2879/18 оплачена судовим збором у встановленому законом порядку. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів в обгрунтування заявлених позовних вимог, і тому у задоволенні позову слід відмовити. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed