Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

19 лютого 2021 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернулася [PERSON] з заявою, в якій просить суд встановити факт смерті громадянина України [PERSON] , [INFO] , уродженки м. Стаханов , Луганської області, яка померла [INFO] у м. Кадіївка (Стаханов), Луганської області. Заяву обґрунтовує тим, що вона є донькою [PERSON] , [INFO] , уродженки м.Стаханова, Луганської області, яка померла [INFO] у м. Кадіївка (Стаханов), Луганської області. Заявник вказує, що отримати свідоцтво про смерть у відділі ДРАЦС неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнятий відділом ДРАЦС для здійснення реєстрації смерті. Заявник зазначає, що встановлення факту смерті необхідно їй для отримання свідоцтва про смерть. В судове засідання заявник не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник Холодногірського районного у м. Харкові відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, заперечень по заяві у представника не має. За таких обставин, на підставі ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим 24 липня 1961 року Брянським районним РАЦС Луганської області. ( а.с. 14) 02 серпня 1980 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, після укладання шлюбу прізвище дружини було змінено на « [PERSON] », що підтверджується Довідкою про укладання шлюбу № 25.1-2148/11.15-02 від 15.04.2020 року. ( а.с. 16) 14 березня 1986 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, після укладання шлюбу прізвище дружини було змінено на « [PERSON] », що підтверджується Довідкою про укладання шлюбу №25.1-2149/11.15-02 від 15 квітня 2020 року. ( а.с. 15) Отже, судом достовірно встановлено, що [PERSON] є донькою [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Стаханов, Луганської області, померла [INFO] у м. Кадіївка (Стаханов), Луганської області. Відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей», постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», та постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 року «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування», м. Кадіївка (Стаханов), Луганської області визнано тимчасово окупованою територією. З приводу факту смерті окупаційними органами було видані так звані «Свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 12.02.2021 року» та «Лікарське свідоцтво про смерть № 316 від 09.02.2021 року», які не можуть сприйматися державними органами України, як належний та допустимий доказ. ( а.с. 18,19) Відповідно до ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Факт смерті вбачається зі змісту так званих «Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 12.02.2021 року» та «Свідоцтва про поховання», де зазначено, що [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Стаханов, Луганської області, померла [INFO] у м. Кадіївка (Стаханов), Луганської області. ( а.с. 18, 19) Холодногірським районним у м. Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)19.02.2021 року [PERSON] відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , оскільки заявником для підтвердження факту смерті пред`явлено свідоцтво про смерть, видане на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. ( а.с. 9) Отже, оскільки заявник не має можливості надати до відділу ДРАЦС документи, передбачені законодавством України, та які необхідні йому для отримання свідоцтва про смерть, суд приходить до висновку, що з метою захисту законних прав та інтересів громадянина України [PERSON] , необхідно встановити факт смерті її матері - [PERSON] , [INFO] , уродженки м. Стаханов, Луганської області, яка померла [INFO] у м. Кадіївка (Стаханов), Луганської області. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження та смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог ст. 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у їх сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку ст. 317 ЦПК України. Виходячи із вищевикладеного, взявши до уваги практику Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку, що надана в якості доказу довідка про смерть, видана медичним закладом яка, хоча і не є документом встановленої форми про смерть, водночас вважається доказом, який достовірно свідчить про смерть особи у певний час і за певних обставин, а саме у м. Кадіївка (Стаханов), Луганської області, Україна, оскільки судом не встановлено іншого. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved