Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

20.11.2017 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача, третя особа: Новосанжарська державна нотаріальна контора, Новосанжарська селищна рада про встановлення юридичного факту колгоспного двору. Після уточнення та доповнення позовних вимог просили поновити їм строк позовної давності звернення до суду, встановити юридичний факт, яким встановити, що майно, яке складається із житлового будинку з господарськими будівлями, що розташовані за адресою: [ADDRESS], Полтавської області, відноситься до типу колгоспного двору, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 11.12.2017 року, видане державним нотаріусом Новосанжарської державної нотаріальної контори Уманець М.В. на ім'я [PERSON], [INFO], про визнання права на 1/2 частину спадкового майна, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями, що розташовані за адресою: [ADDRESS], Полтавської області, та зареєстроване в реєстрі за № 1368, стягнути з відповідача на їх користь судові витрати по справі. Вимоги до суду мотивували тим, що вони проживали в колгоспному дворі за адресою: [ADDRESS], Полтавської області. Разом з ними проживали [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Члени колгоспного двору [PERSON] помер [INFO] року, [PERSON] померла [INFO] року та [PERSON] помер [INFO] року. Позивачі вважають, що вони залишились членами колгоспного двору, а тому звернулися до суду з вказаним позовом. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 12.12.2017 року відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 03.04.2018 року задоволено заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову, накладено арешт на житловий будинок та земельну ділянку площею 2024 кв.м, які знаходяться за адресою: [ADDRESS], Полтавської області. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 07.05.2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Новосанжарську селищну раду Полтавської області. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 21.06.2018 року заяву [PERSON] про скасування ухвали про забезпечення позову від 03.04.2018 року залишено без руху. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 15.08.2018 року заяву представника відповідача про скасування забезпечення позову задоволено, скасовано арешт на житловий будинок та земельну ділянку площею 2024 кв.м, які знаходяться за адресою: [ADDRESS], Полтавської області. Позивач [PERSON] та її представник в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи. Надала заяву про розгляд справи у її відсутність ( т.1 а.с. 86) Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Представник третьої особи - Новосанжарської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, надав заяву № 1587/01-16 від 27.09.2018 року про розгляд справи без його участі. Представник третьої особи - Новосанжарської селищної ради Полтавської області в судове засідання не з'явився, надав заяву № 1508/02-11 від 26.09.2018 року про розгляд справи без його участі. При вирішенні питання покладається на розсуд суду. Давши оцінку матеріалам справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши сторони, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити у зв'язку з наступним. У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Так судом встановлено, що згідно довідки виконавчого комітету Новосанжарської селищної ради Новосанжарського району Полтавської області № 3800 від 06.1.02011 року станом на 01.01.1990 року за адресою: [ADDRESS], Полтавської області були зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (т. 1 а.с. 55). Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 12.03.2005 року прізвище [PERSON] після реєстрації шлюбу [PERSON] (а.с. 15). [PERSON] є чоловіком [PERSON], що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 30.06.2010 року (т. 1 а.с. 9). З довідки Новосанжарської селищної ради № 1729 від 09.09.1959 року вбачається, що [PERSON] є членом колгоспу ім. Калініна і проживає в [ADDRESS] (т. 1 а.с. 10). З технічного паспорта на будинковолодіння вбачається, що по [ADDRESS] знаходиться житловий будинок з господарськими будівлями, власником яких є [PERSON] (т. 1 а.с. 11-14). Згідно архівної довідки Новосанжарської районної ради Полтавської області № 03-13/576-1 від 09.11.2011 року у книзі обліку трудового стажу і заробітку працівників колгоспу імені Калініна, з 1963 року - колгосп «Маяк», з 1976 року - колгосп «Маяк Комунізму» Новосанжарського району Полтавської області за 1959-1981 роки є дані про встановлений мінімум і кількість нарахованих трудоднів (кількість відпрацьованих людиноднів) [PERSON] (т. 1 а.с. 16). Згідно архівної довідки Новосанжарської районної ради Полтавської області № 03-13/576-2 від 09.11.2011 року в особових рахунках працівників сільськогосподарської артілі «Червоний косар» за 1949-1950 роки та в особових рахунках працівників сільськогосподарської артілі (колгоспу) імені Калініна, з 1963 року - колгосп «Маяк» Новосанжарського району Полтавської області за 1951-1965 роки є дані про кількість нарахованих трудоднів [PERSON] (т. 1 а.с. 17). [PERSON] помер [INFO] року (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 28.01.1991 року), [PERSON] померла [INFO] року (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від [INFO] року), [PERSON] помер [INFO] року (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від [INFO] року) (т. 1 а.с. 19-21). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.10.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Новосанжарської державної нотаріальної контори, [PERSON] є спадкоємцем майна померлої [INFO] року [PERSON]. Спадкове майно, на яке видане свідоцтво складається з житлового будинку з надвірними будівлями та приватизованої земельної ділянки площею 2044,00 кв.м, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (стара назва: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 43). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.12.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Новосанжарської державної нотаріальної контори, [PERSON] є спадкоємцем 1/2 частини майна померлого [INFO] року батька [PERSON]. Спадкове майно, на яке видане свідоцтво складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], Полтавської області (т. 1 а.с. 44). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 107037431 від 11.12.2017 року вбачається, що [PERSON] є власником на праві приватної спільної часткової власності 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], Полтавської області (т. 1 а.с. 45). [PERSON] є батьком відповідача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 46). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.11.2011 року, посвідченого державним нотаріусом Новосанжарської державної нотаріальної контори, спадкоємцями майна померлого [INFO] року [PERSON] є його дружина [PERSON] та син [PERSON]. Спадкове майно, на яке видане свідоцтво складається з приватизованої земельної ділянки площею 2,41 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована на території Лелюхівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (т. 1 а.с. 173). З повідомлення Новосанжарської державної нотаріальної контори № 1285/01-16 від 15.08.2012 року вбачається, що після померлого [INFO] року [PERSON] заведена спадкова справа № 369/2010 року від 26.07.2010 року. Спадкоємцем згідно поданої заяви про прийняття спадщини є [PERSON], згідно ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України та довідки Новосанжарської селищної ради Полтавської області від 07.12.2010 року спадщину фактично прийняла [PERSON] (т. 1 а.с. 182). Згідно акту про обстеження домогосподарства від 02.05.2018 року господарство, що розташоване за адресою: [ADDRESS], Полтавської області, відносилось до колгоспного двору. Головою колгоспного двору є [PERSON], членами колгоспного двору є [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (т. 1 а.с. 245). В достовірності обставини, щодо належності спірного будинку, господарських будівель і споруд до колгоспної суспільної групи господарств суд сумнівається і обґрунтовує свої сумніви наступним. Судове рішення, згідно положень ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, тобто ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права і обґрунтованим, тобто ухваленим на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно вимог ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому докази мають бути належними, допустимими, достовірними і достатніми. Статтею 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин. Суд піддає обставину щодо належності спірного будинку до колгоспної суспільної групи господарства правовому аналізу, виходячи з норм законодавства, яке регулювало власність такого двору, що є необхідним з огляду також на роз'яснення, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», згідно якого, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на 15 квітня 1991 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на 15 квітня 1991 року) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом Вказівками, затвердженими постановами Держкомстату СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26 та від 25 травня 1990 року № 69. Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали у колгоспі, але не були членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Із правових позицій, які висловив Верховний Суд України у постановах від 15 січня 2014 року № 6-145цс13, від 24 грудня 2014 року № 6-192цс14 вбачається, що застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з'ясування питання щодо правильності зарахування будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до законодавства, яке було чинним на час створення та обліку спірного майна, прийняття у члени колгоспу здійснювалося загальними зборами колгоспників відповідного колгоспу на підставі заяви особи. Вказане правило було врегульовано Примірним статутом сільськогосподарської артілі від 1935 року та в подальшому, Примірним статутом колгоспу - нормативним актом, що регламентував основні питання діяльності колгоспів, в т.ч. і питання прийняття осіб в члени колгоспу, оплату праці та соціальне забезпечення колгоспників, який було прийнято 3-м Всесоюзним з'їздом колгоспників та затверджено постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР 28 листопада 1969 року. Згідно цього Статуту, членами колгоспу можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку і виявили бажання своєю працею брати участь у громадському господарстві колгоспу. Прийом у члени колгоспу проводиться загальними зборами колгоспників за поданням правління в присутності особи, яка подала заяву. Таким чином належним доказом перебування позивачів чи будь-кого іншого із членів їх сім'ї в членстві колгоспу, має бути рішення загальних зборів колгоспників, а таке суду не представлено. Перевіривши і обмотивувавши свої сумніви, суд переконався, що спірне господарство не відносилося до колгоспної суспільної групи господарств, а тому суд в залежності від цього і вирішує вимоги позивачів, зважаючи при цьому на те, що останні просили суд поновити їм строк позовної давності звернення до суду, встановити юридичний факт, яким встановити, що майно, яке складається із житлового будинку з господарськими будівлями, що розташовані за адресою: [ADDRESS], Полтавської області, відноситься до типу колгоспного двору, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 11.12.2017 року, видане державним нотаріусом Новосанжарської державної нотаріальної контори Уманець М.В. на ім'я [PERSON], та зареєстроване в реєстрі за № 1368, стягнути з відповідача на їх користь судові витрати по справі. З повідомлення Новосанжарської селищної ради Новосанжарського району Полтавської області № 713/02-16 від 17.05.2018 року вбачається, що ведення погосподарських книг згідно з затвердженою номенклатурою справ в Новосанжарській селищній раді не було передбачено. У період до 2004 року для кожного житлового будинку чи квартири було передбачено ведення домової книги (поквартирної карточки) з відомостями про зареєстрованих осіб, що повинна зберігатися у власників житла (т. 1 а.с. 183). Твердження позивачів, що строк позовної давності необхідно рахувати з часу отримання свідоцтва на спадщину відповідачем, тобто з 19.12.2017 року не відповідає дійсності, оскільки постановою завідувача Новосанжарської ДНК М.В. Уманець за № 2026/02-31 від 29.09.2017 року було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом в цілому на житловий будинок з господарськими побудовами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], Новосанжарського району Полтавської області, з тих підстав, що крім [PERSON] є інший спадкоємець, син померлого - [PERSON] (т. 1 а.с. 18). Факт видачі державним нотаріусом Новосанжарської державної нотаріальної контори Уманець М.В. свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.12.2017 року, з якого позивачі довідалися про те, що спадкоємцем житлового будинку з господарськими побудовами, що знаходиться на приватизованій земельній ділянці за вищевказаною адресою, [PERSON] є його син [PERSON] на 1/2 частку, не може слугувати початком перебігу позовної давності. У прохальній частині позовної заяви позивачі просять встановити юридичний факт, що майно, яке складається із житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки площею 2044 кв.м, які знаходяться за адресою: [ADDRESS], Полтавської області, відноситься до колгоспного двору і вони є членами колгоспного двору. З цього приводу слід зазначити, що на теперішній час в законодавстві відсутнє визначення поняття «колгоспний двір». З прийняттям Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року, який втратив чинність 20.06.2007 року, колгоспний двір припинив своє існування. З Цивільного Кодексу України вилучено статті, що встановлювали його статус (Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 16 грудня 1993 року № 3718-ХІІ, який набрав чинності з 18 січня 1994 року). Тобто, колгоспні двори, як форма спільної власності були припинені, а тому саме на цю дату необхідно установити факт набуття майна в установленому порядку і належність суб'єктів до такої спільної групи господарств як колгоспний двір. Позовна заява не містить періоду часу, в межах якого позивачі просять встановити вказаний юридичний факт. Із наданих матеріалів позову та за змістом позовної заяви також не слідує, що позивачі станом на 15.04.1991 року і в спірний період часу своєю працею і коштами, а не тільки спільним проживанням, брали участь у веденні спільного господарства двору, у т.ч. в забудові спірного будинку, і не втратили права на частку в його майні. Відповідно до п. 6 Постанови пленуму ВСУ № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» положення статей 17, 18 Закону «Про власність» (697-12) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Проте, в даному випадку загальний строк проживання [PERSON] разом з [PERSON] становить менше трьох років, станом на 15.04.1991року, а тому взагалі неможливо говорити про те, що вона набула статус члена колгоспного двору. З урахуванням зазначеного, надана позивачем [PERSON] копія паспорту не є належним і достатнім доказом членства [PERSON] у колгоспі, у суспільній групі господарства колгоспний двір, спільної участі в забудові спірного будинку та належності будинку до майна колгоспного двору. Даних, які б підтверджували, що [PERSON] дійсно проживала у колгоспному дворі матеріали цивільної справи не містять. Як вказують позивачі, колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Слід зазначити, що головою колгоспного двору був його засновник, як правило глава сім'ї, члени - всі особи, котрі спільно проживали, вели господарство і перебували у сімейно-родинному зв'язку (подружжя, їхні батьки, діти, дід, баба, онуки та ін.), особи котрі тимчасово були відсутніми, перебували на дійсній військовій службі, виїхали на навчання чи займали виборчу посаду. Тобто, якщо [PERSON] могла отримати статус члена колгоспного двору у зв'язку із укладенням шлюбу з [PERSON], то [PERSON] взагалі не перебувала у сімейно-родинному зв'язку з [PERSON] З вищевикладених підстав суд вважає, що позивачі не довели, що станом на 15.04.1991 р. вони в установленому законом порядку набули майнові права (право власності) на спірний будинок, як майно колгоспного двору, тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. У копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.10.2002 року (т. 1 а.с. 43) зазначено, що спадкоємцем майна померлої [PERSON] є її син [PERSON]. З вказаного свідоцтва вбачається, що житловий будинок з надвірними будівлями, що розташовані на приватизованій земельній ділянці площею 2044,00 кв.м, належали [PERSON] на праві приватної власності. Тобто, вказані житловий будинок та земельна ділянка не можуть відноситись до колгоспного двору та до вказаних правовідносин не можуть застосовуватись положення ст. 563 ЦК Української PCP, оскільки ще у 1986 році житловий будинок та у 1996 році земельна ділянка стали належати [PERSON] на праві приватної власності. Обставини викладені у позовній заяві та запереченнях протирічать діям, які здійснюються [PERSON] Так, виходячи зі змісту позовної заяви, спадщина на житловий будинок та земельну ділянку розташовані за адресою: [ADDRESS], Полтавської області, взагалі не повинна була відкриватись, оскільки залишились два члени колгоспного двору (ст. 563 ЦК УРСР). Проте, всупереч цього [PERSON] подала державному нотаріусу Новосанжарської державної нотаріальної контори Уманець М.В. документи для видачі після померлого [INFO] року [PERSON] свідоцтв про право на спадщину за законом в цілому на житловий будинок з господарськими побудовами, що знаходиться за вищевказаною адресою. Тобто, вказаною дією [PERSON] спростовує свої доводи в частині того, що [PERSON] також є членом колгоспного двору, оскільки в поданих документах просила видати свідоцтво на спадщину в цілому, а також спростовується факт існування колгоспного двору, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 563 ЦК УРСР, в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Звідси суд приходить до висновку, що вимоги позивачів про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.12.2017 року виданого державним нотаріусом [PERSON] не ґрунтуються на законі та є безпідставними. Згідно вказаного свідоцтва померлому [PERSON] спадкове майно належало відповідно до дублікату свідоцтва про право на спадщину за законом , виданого Охрей М.А., державним нотаріусом Новосанжарської державної нотаріальної контори від 03.10.2002 року зареєстрованого в реєстрі за №2933, виданого Замулко Л.В., державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори, в порядку заміщення завідуючої Полтавського обласного державного нотаріального архіву 06.12.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 329, зареєстрованого в колективному підприємстві Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» в реєстрову книгу №8 під № 952, яке ніким не скасовано. На підставі ст.ст. 1261, 1268, 1269, 1270, п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст. 112, 120, 123, 126, 548, 549 ЦК України (в редакції 1963 року), та

Outcome: dismissed