Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

20 травня 2014 року заступник Бориспільського міжрайонного прокурора звернувся до Бориспільського міськрайонного суду в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області з вищевказаним позовом, після доповнення якого просив суд: - визнати недійсними рішення Гнідинської сільської ради №7 від 13 липня 1999 року «Про передачу безоплатно у приватну власність [PERSON] земельної ділянки (середньої земельної частки) із земель, що були раніше надані громадянину [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства» та рішення Гнідинської сільської ради №7 від 13 липня 1999 року «Про передачу за плату у приватну власність [PERSON] земельної ділянки, розмір якої перевищує середню земельну частку із земель що були раніше надані громадянину [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства»; - визнати недійсним договір купівлі-продажу № 1917 від 30.09.1999, посвідчений державним нотаріусом Бориспільської державної нотаріальної контори [PERSON]; -визнати недійсним державний акт на право власності [PERSON] на земельну ділянку серії IV-КВ №046273 для ведення селянського (фермерського) господарства площею 38 га на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області; - визнати недійсним договір міни, укладений між [PERSON] та [PERSON] 20.11.2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за №8464; - визнати недійсним державний акт на право власності [PERSON] на земельну ділянку серії КВ №026774 для ведення селянського (фермерського) господарства площею 38 га на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, виданий 05.12.2003 та зареєстрованого за №646; - визнати недійсним розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації №1495 від 01.12.2006 «Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки гр.[PERSON] з ведення фермерського господарства на ведення особистого селянського господарства на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області»; - визнати недійсним державний акт на право власності [PERSON] на земельну ділянку серії ЯД №706823 для ведення особистого селянського господарства площею 38 га на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, виданий 18 грудня 2006 року та зареєстрований за №030032300342; - визнати недійсним державний акт на право власності [PERSON] на земельну ділянку серії ЯМ №335018 для ведення особистого селянського господарства площею 37,0194 га з кадастровим номером 3220882600:04:003:0089, виданий Управлінням Держкомзему у Бориспільському районі 28.12.2011 року та зареєстрований за №322088001006225; - визнати недійсним державний акт на право власності [PERSON] на земельну ділянку серії ЯМ №089919 для ведення особистого селянського господарства площею 0,3549 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:1068, виданий Управлінням Держкомзему у Бориспільському районі 28.12.2011 року та зареєстрований за №322088001006227; - визнати недійсним державний акт на право власності [PERSON] на земельну ділянку серії ЯМ №089918 для ведення особистого селянського господарства площею 0,4429 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:1067, виданий Управлінням Держкомзему у Бориспільському районі 28.12.2011 року та зареєстрований за №322088001006226; - визнати недійсним державний акт на право власності [PERSON] на земельну ділянку серії ЯМ №089920 для ведення особистого селянського господарства площею 0,6300 га з кадастровим номером 3220882600:04:003:0088, виданий Управлінням Держкомзему у Бориспільському районі 28.12.2011 року та зареєстрований за №322088001006228; - визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,06300 га з кадастровим номером 3220882600:04:003:0088 від 09.10.2003, який зареєстровано в реєстрі правочинів за №3906; - визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,06300 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:1068 від 09.10.2003, який зареєстровано в реєстрі правочинів за №3897; - визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,06300 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:1067 від 09.10.2003, який зареєстровано в реєстрі правочинів за №3894; - визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,06300 га з кадастровим номером 3220882600:04:003:0089 від 09.10.2003, який зареєстровано в реєстрі правочинів за №3900; - витребувати на користь держави в особі Головного управління Державного земельного агенства у Київській області з незаконного володіння [PERSON] земельні ділянки загальною площею 38 га із кадастровими номерами 3220882600:04:003:0088, 3220882600:04:002:1068, 3220882600:04:002:1067, 3220882600:04:003:0089 з цільовим при-значенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради (т.1 а.с.1-10, т.2 а.с.61-63). Свої вимоги прокурор обґрунтовує наступним. У процесі перевірки прокуратурою виявлено факт порушення вимог закону при виділенні у власність [PERSON] земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства загальною площею 38 га на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, а саме, що вказана земельна ділянка, яка перебувала у [PERSON] у постійному користуванні відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії ІІІ-КВ №007823, виданого на підставі рішення Бориспільської районної ради №127-08-ХХІІІ, була передана йому у власність на підставі рішень Гнідинської сільської ради №7 від 13 липня 1999 року та договору купівлі-продажу №1817 від 30.09.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Бориспільської державної нотаріальної контори [PERSON]. В тому числі: була безоплатно передана земельна ділянка площею 8,9 га для ведення селянського (фермерського) господарства; за плату була передана земельна ділянка площею 29,1 га для ведення селянського (фермерського) господарства. На підставі цих документів 28 жовтня 1999 року голова Гнідинської сільської ради видав [PERSON] державний акт на право приватної власності на землю серії IV-КВ №046273 на земельну ділянку площею 38 га з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради. 20 листопада 2003 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір міни, за яким відчужив у власність [PERSON] зазначену земельну ділянку площею 38 га з цільовим призначенням для фермерського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради. 5 грудня 2003 року Бориспільський районний відділ земельних ресурсів видав [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ №026774. Розпорядженням Бориспільської РДА №1495 від 1 грудня 2006 року цільове призначення земельної ділянки було змінено з «для ведення фермерського господарства» на «для ведення особистого селянського господарства». На підставі цього розпорядження органу виконавчої влади 18 грудня 2006 року Бориспільський районний відділ земельних ресурсів видав [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №706823. В подальшому у 2011 році зазначена земельні ділянка була поділена на 4 земельні ділянки: площею 37,0194 га з кадастровим номером 3220882600:04:003:0089, площею 0,3549 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:1068, площею 0,4429 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:1067 та площею 0,63 га з кадастровим номером 3220882600:04:003:0088. 28 грудня 2011 року управління Держкомзему у Бориспільському районі видало [PERSON] чотири державні акти на право власності на земельні ділянки: серії ЯМ №089918, серії ЯМ №089919, серії ЯМ №089920 та серії ЯМ №335018. 9 жовтня 2013 року [PERSON] уклала з [PERSON] договори дарування земельних ділянок, за якими відповідач [PERSON] набув право власності на чотири спірні земельні ділянки площею 37,0194 га з кадастровим номером 3220882600:04:003:0089, площею 0,3549 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:1068, площею 0,4429 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:1067 та площею 0,63 га з кадастровим номером 3220882600:04:003:0088. Прокурором також зазначено, що в ході проведення перевірки було встановлено, що 13 липня 1999 року Гнідинська сільська рада не розглядала питання про передачу земельних ділянок у власність [PERSON], жодне рішення №7 з цього приводу не приймалось, в архіві та в самій раді таке рішення відсутнє. Наведене є грубим порушенням закону, зокрема ст.ст.17,18 Земельного кодексу України 1990 року і свідчить про відсутність у Гнідинської сільської ради волевиявлення, спрямованого на передачу земельних ділянок у власність [PERSON] В судовому засіданні прокурором Бориспільської міжрайонної прокуратури позовні вимоги були підтримані повністю та підтверджено викладені в позовній заяві обставин та зазначено про те, що строк звернення з даним позовом на їх думку не порушений, оскільки наведені в позовній заві обставини сталі відомі Бориспільській міжрайонній прокуратурі та позивачам в ході проведення прокурорської перевірки у 2014 році. Представник Головного Управління Держземагенства в Київській області від імені та інтересах яких було заявлено позов, до суду не зявився, про час та місце судового розгляду позивач був повідомлений належним чином, будь-яких пояснень з приводу предявленого позову до суду не подав. Представник Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області в судовому засіданні пояснив, що у звязку з тим, що минув тривалий час, змінився склад сільської ради та її голова, Гнідинська сільська рада не може визнати або заперечувати проти позову, оскільки відомості про те, що оскаржувані рішення приймались сільською радою, в них відсутні. Вони підтверджують, що сільській раді було відомо про фермерське господарство, головою якого був [PERSON], а також, що сільська рада отримала кошти, сплачені [PERSON] за договором купівлі-продажу земельної ділянки та, що питань щодо правомірності набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку в них не виникало. Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] проти позову заперечували, повністю підтримали подані до суду письмові заперечення та заяву про застосування строків позовної давності (т.3 а.с.132-148). В обґрунтування своїх заперечень вони зазначили, що твердження прокурора, що 13 липня 1999 року Гнідинська сільська рада не приймала рішення №7 про передачу земельних ділянок у приватну власність [PERSON], є помилковими, не доведеними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами: відповідними рішеннями Гнідинської сільської ради та Бориспільської районної ради, відповідно до яких [PERSON] земельна ділянка площею 38 га була спочатку передана у постійне користування, а в подальшому частина земельної ділянки площею 8,9 га була йому передана у власність для ведення селянського (фермерського) господарства, а земельна ділянка площею 29,1 га була передана йому для ведення селянського (фермерського) господарства за плату. Вони вважають, що сукупність доказів по справі свідчить про те, шо Гнідинська сільська рада приймала рішення про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площею 38,0 га, однак відповідні документи сільради або були неналежно оформлені або втрачені за 15 років з часу проведення сесії сільської ради 13.07.1999. При вирішенні даного спору представник відповідача просив суд врахувати практику Європейського суду з прав людини у питаннях дотримання принципів верховенства права та справедливого балансу між інтересами суспільства та правом особи на мирне володіння майном. Він також зазначає, що прокурором не оспорюються законність прийнятих Гнідинською сільською радою та Бориспільської районною радою рішень, відповідно до яких земельна ділянка площею 38 га спочатку була передана [PERSON] у постійне користування, тому вимога про витребування земельних ділянок з володіння [PERSON] на користь держави є безпідставною. Крім того, він звертає увагу, що відповідач [PERSON] набув в порядку визначеному законом право власності на майновий комплекс, який розташований на спірній земельній ділянці. На його думку прокурор в своєму позові не обґрунтував, в чому полягає суспільний інтерес витребування спірних земельних ділянок з володіння [PERSON], та не врахував права [PERSON] вимагати передачі йому у власність земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд, права вимагати встановлення земельних сервітутів, а також права [PERSON] передачі йому спірних земельних ділянок у власність та вимагати компенсації витрат на придбання земельної ділянки від Гнідинської сільської ради. Строк позовної давності, на думку представників відповідачів, слід вираховувати від дати начебто порушення 13.07.1999 року чи дати реєстрацій державного акту на право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 38,0га 18.10.1999 року. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника, відповідно до якої представник відповідача [PERSON] повністю підтримує заперечення відповідачів [PERSON] та [PERSON], подані при першому розгляді даної справи (т.3 а.с.102), а також заява про застосування строків позовної давності (т.3 а.с.149-153). Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Дана справа розглядається в Бориспільському міськрайонному суді Київської області повторно, після скасування Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ від 20 травня 2015 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Київської області від 26 лютого 2015 року (т.3 а.с.50-55). В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії ІІІ-КВ №007823, виданого 23 липня 1999 року на підставі рішення сесії Бориспільської районної ради Київської області від 25 червня 1999 року №127-08-ХХІІІ та зареєстрованого в Книзі записів акті в на право постійного користування землею за №51, у користуванні відповідача [PERSON] перебувала земельна ділянка площею 38 га для ведення селянського (фермерського господарства), що розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області (т.1 а.с.38-39). 30 вересня 1999 року між Гнідинською сільською радою Бориспільського району Київської області та відповідачем [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким Гнідинська сільська рада відчужила у власність [PERSON] частину вказаної земельної ділянки площею 29,1 га з цільовим призначенням для ведення селянського (фермерського) господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради (т.1 а.с.27). Також встановлено, що відповідно до укладеного договору купівлі-продажу від 30 вересня 1999 року [PERSON] було сплачено обумовлену договором суму продажу, а саме 74680 гривень, що підтверджується копією прибуткового касового ордеру №89 від 27.09.1999 року, виданого Гнідинської сільської ради (т.1 а.с.207) 18 жовтня 1999 року Гнідинська сільська рада видала [PERSON] державний акт на право приватної власності на землю серії IV-КВ №046273, відповідно до якого відповідач [PERSON] набув право приватної власності на земельну ділянку площею 38 га з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, що розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області (т.1 а.с.228). Підставою для видачі вказаного державного акту зазначено рішення №7 від 13.07.1999 року Гнідинської сільської ради та договір купівлі-продажу від 30 вересня 1999 року №1917 (т.1 а.с.228-зворот). Відповідно до вимог\~ст.17 ЗК України 1990 року, чинного на час набуття права власності на спірну земельну ділянку відповідачем [PERSON], передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими [PERSON] народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). [PERSON] народних депутатів розглядає у місячний строк зазначені клопотання та матеріали і приймає рішення з цього питання. Згідно з ч.1-ч.2\~ст.18 цього Кодексу\~придбання громадянами у місцевих рад народних депутатів земельних ділянок у власність для ведення селянського (фермерського) господарства понад площу, що передавалась безплатно, провадиться за плату у порядку, передбаченому статтею 17 цього Кодексу. Договір купівлі-продажу земельної ділянки і документ про оплату вартості землі є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі державного акту на право власності. До позовної заяви прокурором було долучено копії двох рішень Гнідинської сільської ради №7 від 13 липня 1999 року (т.1 а.с.40, 41), відповідно до яких Гнідинська сільська рада, розглянувши заяву [PERSON] про передачу йому безоплатно у приватну власність земельної ділянки (середньої земельної частки) та земельної ділянки, розмір якої перевищує середню земельну частку, із земель, що були раніше надані для ведення селянського (фермерського) господарства, вирішила передати [PERSON] у приватну власність дві земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства, в тому числі: безоплатно - земельну ділянку загальною площею 8,9 га сіножатей та за плату - земельну ділянку загальною площею 29,1 га, в тому числі сіножтей 24,2 га, боліт 4,9 га. Відповідність долучених до матеріалів справи копій рішень Гнідинської сільської ради засвідчено Бориспільською міжрайонною прокуратурою (т.1 а.с.40,41). Зі змісту протоколу пленарного засідання Гнідинської сільської ради від 13 липня 1999 року (т.1 а.с.12-19) та зазначених в ньому рішень (т.1 а.с.20-24) будь-які посилання на те, що на пленарному засіданні Гнідинської сільської ради від 13 липня 1999 року були прийняті вище зазначені рішення за №7, якими вирішено передати безоплатно та за плату у приватну власність [PERSON] спірних земельних ділянок, відсутні. Проте суд, даючи оцінку дослідженим доказам, прийшов до переконання, що сам факт відсутності в протоколі шостої сесії Гнідинської сільської ради посилання на ухвалені рішення №7 про передачу у власність [PERSON] земельних ділянок та відсутність зазначених рішень в архіві сільської ради не є беззаперечним доказом того, що такі рішення не приймались сесією сільської ради. Так, надані прокурором та засвідчені Бориспільської міжрайонною прокуратурою копії рішень містять відбиток печатки Гнідинської сільської ради і підписані від імені голови сільської ради (т.1 а.с.40, 41). Крім того, відбиток штампу на копії вищевказаного нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 30 вересня 1999 року (т.1 а.с.27) свідчить про те, що він був наданий Гнідинською сільською радою Бориспільського району Київської області. Також з наданих Гнідинською сільською радою документів встановлено, що внесені [PERSON] в якості оплати за земельну ділянку грошові кошти в сумі 74680 гривень були зараховані до сільського бюджету. Рішенням 10 сесії 23 скликання Гнідинської сільської ради №38-Х-ХХІІІ від 27.04.2000 року затверджено звіт про виконання сільського бюджету на 1999 рік по доходах 379312 грн., частину з яких склала плата за землю, в тому числі внесена [PERSON] за придбану земельну ділянку (т.1 а.с.185-186,196-207). Питань щодо безпідставного набуття [PERSON] права власності на земельні ділянки у Гнідинської сільської ради, уповноважених органів земельних ресурсів при цьому не виникало. Наведене, на думку суду, суперечить доводам позивача про відсутність у Гнідинської сільської ради волевиявлення, спрямованого на передачу земельних ділянок у власність [PERSON] Враховуючи викладене та вирішуючи питання щодо обґрунтованості та доведеності доводів прокурора щодо відсутності підстав для набуття відповідачем [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку площею 38 га з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, що розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, суд виходить з вимог ст.ст. 10, 58,59,60,61 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, належними і допустимими доказами. Проте, належних і допустимих доказів на підтвердження того, що при виготовленні рішень Гнідинської сільської ради Бориспільського району від 13 липня 1999 року №7, якими було вирішено передати у власність земельні ділянки відповідачу [PERSON] за плату та безоплатно в межах середньої земельної частки, було порушено чинне земельне законодавство, в тому числі ст.ст.17,18 Земельного кодексу України 1990 року, а викладена в цих документах інформація не відповідає дійсності, суду надано не було. Відомості про порушення кримінального провадження за даним фактом з приводу підробки таких рішень, та притягнення до відповідальності винних осіб, відсутні. Копії пояснень, відібраних прокурором у колишніх депутатів сільради (т.2 а.с.40-55) не є допустимими доказами, оскільки зазначені в поясненнях особи в якості свідків в судовому засіданні не допитувались, про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань попереджені не були, відповідного клопотання не заявлялось, а самі пояснення викликають сумніви щодо обєктивності викладеної в них інформації, яка в цілому є ідентичною за своїм змістом та формою подачі та містить посилання на певні факти, що у звязку зі спливом майже пятнадцяти років з дати проведення сесії сільської ради на час відібрання пояснень, є неправдоподібним. Крім того, встановлено, що стосовно спірної земельної ділянки, що була передана у власність [PERSON], Гнідинською сільською радою приймалось ряд рішень, які ніким не оспорюються та які свідчать про те, що [PERSON], а в подальшому новий власник спірної земельної ділянки [PERSON] зверталися до Гнідинської сільської ради із відповідними заявами: [PERSON] з заявою про передачу в користування земельної ділянки для ведення селянського (фермерського ) господарства, [PERSON] з заявами щодо погодження зміни цільового призначення належної їй на праві власності спірної земельної ділянки та оформлення права власності на новостворене нерухоме майно (Т.1 а.с.116). Так, рішенням Гнідинської сільської ради №23/8-V-ХХІІІ від 2 березня 1999 року було надано згоду на відведення земельної ділянки розміром 40,0га для ведення селянського (фермерського) господарства [PERSON] за рахунок земель ВАТ «Дніпровське» та направити клопотання на розгляд районної конкурсної комісії та районної ради (т.1 а.с.195). Також встановлено, що 20 листопада 2003 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №8464 (т.2 а.с.60), за яким відчужив у власність [PERSON] земельну ділянку площею 38 га з цільовим призначенням для фермерського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради. На підставі вказаного договору міни 05 грудня 2003 року Бориспільським районним відділом земельних ресурсів на імя [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД №706823 (т.2 а.с.66),відповідно до якого [PERSON] набула право власності на земельну ділянку площею 38,0га, що розташована Київська область Бориспільський район Гнідинська сільська рада, цільове призначення якої для ведення фермерського господарства. Державний акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №646. 18.12.2006 Бориспільським районним відділом земельних ресурсів на імя [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД №706823 на земельну ділянку площею 38,0га, що розташована Київська область Бориспільський район Гнідинська сільська рада, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, за змістом якого підставою його видачі зазначено розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 1 грудня 2006 року №1495. Державний акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №030632300342(т.2 а.с.65). Також встановлено, що 28.12.2011 Управлінням Держкомзему у Бориспільському районі Київської області на підставі розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації №1495 від 01.12.2006 та заяви власника №3983 від 26.09.2011, на імя [PERSON] було видано чотири оспорювані Державні акти на право власності на земельну ділянку, а саме: державний акт на право власності [PERSON] на земельну ділянку серії ЯМ №335018 для ведення особистого селянського господарства площею 37,0194 га з кадастровим номером 3220882600:04:003:0089, зареєстрований 30.12.2011 за №322088001006225 (а.ст.1 а.с.72-73); державний акт на право власності [PERSON] на земельну ділянку серії ЯМ №089919 для ведення особистого селянського господарства площею 0,3549 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:1068, зареєстрований 30.12.2011 за №322088001006227 (т.1 а.с.74-75); державний акт на право власності [PERSON] на земельну ділянку серії ЯМ №089918 для ведення особистого селянського господарства площею 0,4429 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:1067, зареєстрований 30.12.2011 за №322088001006226 (т.1 а.с.70-71); державний акт на право власності [PERSON] на земельну ділянку серії ЯМ №089920 для ведення особистого селянського господарства площею 0,6300 га з кадастровим номером 3220882600:04:003:0088, зареєстрований 30.12.2011 за №322088001006228 (т.1 а.с.34-35, 69). 16.10.2008 виконавчим комітетом Гнідинської сільської ради на підставі рішення виконкому від 25.09.2008 №252 (т.1 а.с.116) було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно №1301, зареєстроване в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 20 жовтня 2008 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20634235 від 20.10.2008 (т.1 а.с.117), відповідно до якого [PERSON] набула права власності на нерухоме майно - майновий комплекс, адреса обєкта: Київська область, Бориспільський район, сільська рада Гнідинська, «Млиново» урочище, вул.Олександрівська. 9 жовтня 2013 року відповідач [PERSON] уклала з відповідачем [PERSON] договори дарування земельних ділянок, посвідчені приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстровані в реєстрі за №3897, №3900, №3906 та №3894 (т.1 а.с.103, 105, 107, 109), за якими [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] земельні ділянки площею 0,06300 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:1068, площею 0,06300 га з кадастровим номером 3220882600:04:003:0089, площею 0,06300 га з кадастровим номером 3220882600:04:003:0088; площею 0,06300 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:1067 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Гнідинської сільської ради. Даючи оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, в тому числі щодо належності, допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що прокурором та позивачами не надано достатніх належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що [PERSON] неправомірно, всупереч вимогам закону, набув право власності на спірну земельну ділянку. В звязку з цим позовні вимоги щодо визнання недійсними рішень Гнідинської сільської ради за №7 від 13 липня 1999 року «Про передачу безоплатно у приватну власність [PERSON] земельної ділянки (середньої земельної частки) із земель, що були раніше надані громадянину [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства» та «Про передачу за плату у приватну власність [PERSON] земельної ділянки, розмір якої перевищує середню земельну частку із земель що були раніше надані громадянину [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства», договору купівлі-продажу № 1917 від 30.09.1999 та Державного акту на право власності [PERSON] на земельну ділянку серії IV-КВ №046273 для ведення селянського (фермерського) господарства площею 38 га на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області задоволенню не підлягають. Враховуючи, що усі інші позовні вимоги прокурор обґрунтовує тим, що [PERSON] не набув права власності на спірну земельну ділянку, в іншій частині позовні вимоги також задоволенню не підлягають у звязку з їх недоведеністю. Крім того, суд звертає увагу, що вимоги прокурора щодо витребування з володіння відповідача [PERSON] належних йому на праві власності земельних ділянок на користь держави, суперечать вимогам чинного законодавства та встановленим в судовому засіданні обставинам справи, враховуючи, що до передачі їх у власність [PERSON], земельні ділянки перебували у постійному користуванні [PERSON] відповідно до Державного акту на право постійного користування від 23 липня 1999 року, виданого на підставі рішення Бориспільської районної ради від 25 червня 1999 року. Так, за змістом п.6 Перехідних положень Земельного кодексу України, в редакції чинній на момент набрання цим Кодексом законної сили, громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2005 року переоформити у встановленому законом порядку право власності або право оренди на них. При цьому суд враховує, що Конституційний Суд України рішенням від 22 вересня 2005 року у справі №5-рп/2005 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення, зазначивши про те, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. А також суд враховує правові позиці Верховного Суду України, викладені в постанові від 18 вересня 2013 року у справі за № 6-92цс13, відповідно до яких особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Як зазначено в постанові Верховного Суду України, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 7 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року). Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обовязок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Проте у даній справі ані прокурором, ані позивачами не було зазначено про існування суспільного інтересу у позбавленні відповідача [PERSON] права власності на спірні земельні ділянки, оскільки будь-яких порушень при набутті ним права власності, окрім вищенаведених доводів прокурора, які суд визнав недоведеними, зазначено не було та в судовому засіданні не встановлено. В той час, як з досліджених матеріалів справи встановлено, що з моменту передачі у власність земельної ділянки відповідачу [PERSON], відповідач [PERSON] набула право власності на нерухоме майно - майновий комплекс, розташований на спірній земельній ділянці, яке в подальшому перейшло у власність відповідача [PERSON]. Отже обґрунтованими є доводи представника відповідача [PERSON], що останній, у разі вилучення в нього земельних ділянок, не втрачає права вимагати передачі йому у власність земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд та встановлення земельних сервітутів для обслуговування належного йому на праві власності нерухомого майна. Крім того, судом встановлено, що при зверненні з даним позовом до суду прокурором порушено строк позовної давності, та ст.ст.71,76 ЦЦК Української РСР, що діяв на час виникнення спірних правовідносин. При цьому суд також враховує висновок Верховного Суду України, який викладений у Постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-68цс15, щодо позовної давності, а саме, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20 грудня 2011 року, на правовідносини, які виникли з участю держави та її адміністративно-територіальних утворень як суб'єктів цивільних прав, позовна давність не поширювалася, а після набрання чинності цим Законом його прикінцевими та перехідними положеннями особі надано право звернутися до суду з таким позовом протягом трьох років, тобто в період з 15 січня 2012 року по 14 січня 2015 року. Оскільки держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Отже з огляду на статус держави та її органів як субєктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які предявляються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Так, судом встановлено, що державі в особі її уповноважених органів стало відомо про підстави набуття відповідачем [PERSON] права власності на спірні ділянки ще у 1999 році при здійснені реєстрації права власності, виготовленні та видачі державного акту, що здійснювались відповідним територіальним підрозділом позивача, отже з цього час слід рахувати строк позовної давності. При цьому клопотання про поновлення строку позовної давності позивачем заявлено не було. Відповідно до абзацу 3 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ст.88 ЦПК України, оскільки прокурор при зверненні з позовом до суду звільнений від сплати судового збору та у звязку з відмовою в позові, питання щодо стягнення належного до сплати при зверненні з позовом до суду судового збору не вирішуєтья, оскільки витрати в такому випадку компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed