Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

19 травня 2016 року позивач звернувся до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська з вищевказаним позовом, посилаючись на слідуючи обставини. Позивач- Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (ПАТ «Укрзалізниця») згідно постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» є правонаступником, в тому числі Державного підприємства «Придніпровська залізниця». Позивачу стало відомо про факт порушення його прав на нерухоме майно - нежитлове приміщення № 63 по вул. Вокзальній 8 у м. Дніпропетровську. Вказане приміщення, в силу пунктів 20, 36 Статуту АТ «Українська залізниця» увійшло до статутного капіталу вказаного товариства, що підтверджується зведеним переліком майна ДП «Придніпровська залізниця», що вноситься до статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця», затвердженим Міністром інфраструктури України 18 серпня 2015 року. Питання щодо підтвердження права власності ПАТ «Українська залізниця» на вказане нежитлове приміщення було вирішено під час розгляду справи № ПР25/265-10(ПР30/39-10). Позивачу стало відомо, що вказане нежитлове приміщення було відчужене сторонньою особою- відповідачем [PERSON], за яким визнавалось право власності на вказане майно відповідно до заочного рішення Дніпропетровського районного суду м.Дніпропетровська від 09 липня 2015 року по справі № 175/2546/15-ц, винесене суддею вказаного суду Борисовим С.А., яким визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 63 у будинку №8 по вул.Вокзальній в м.Дніпропетровську від 14 серпня 1994 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], окрім того, вказане нерухоме майно в подальшому передавалось в оренду за договором оренди № 472-УКВ/08 від 03 листопада 2008 року від [PERSON] та Управлінням комунальної власності [PERSON] міської ради. Оскільки [PERSON] ніколи не був власником вказаного відчужуваного майна, він не вправі був укладати договір купівлі-продажу, тому позивач просив винести рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 14 серпня 1994 року між [PERSON] (покупець) та [PERSON]А.(подавець). В судовому засіданні представниками позивача позовні вимоги підтримані в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його ж представник в судовому засіданні позов визнали в повному обсязі, наполягаючи на тому, що [PERSON] не знайомий з відповідачем [PERSON], ніяких відносин з ним не було, договір купівлі-продажу не укладався, документи не підписував, у власності відповідача [PERSON] вказаного обєкту нерухомості ніколи не було. Представник відповідача [PERSON] міської ради в судовому засіданні позов не визнав, вказуючи, що відповідач [PERSON] міська рада не є стороною оспорюваного договору, тому не може бути відповідачем по справі. Відповідач [PERSON], який неодноразово належним чином та завчасно викликався в судові засідання, в суд не зявився, причин неявки не повідомив, заперечень, заяв щодо розгляду справи не надав. Суд, з урахуванням думки сторін по справі прийшов до висновку про можливість та доцільність розгляду справи по суті у відсутність відповідача [PERSON] Суд, заслухав сторони, дослідив матеріали справи, визнає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Нежитлове приміщення № 63 по вул. Вокзальній 8 у м. Дніпропетровську.в силу пунктів 20, 36 Статуту АТ «Українська залізниця» увійшло до статутного капіталу вказаного товариства, що підтверджується зведеним переліком майна ДП «Придніпровська залізниця», що вноситься до статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця», затвердженим Міністром інфраструктури України 18 серпня 2015 року. Питання щодо підтвердження права власності ПАТ «Українська залізниця» на вказане нежитлове приміщення було вирішено під час розгляду справи № ПР25/265-10(ПР30/39-10). Так, господарським судом Дніпропетровської області було розглянуто справу № ПР25/265-10 (ПР30/39-10), за результатами розгляду якої 22 грудня 2011 року винесено рішення, яким позовну заяву Міністерства інфраструктури України (правонаступника Міністерства транспорту України, яке в подальшому погодило передачу нежитлового приміщення № 63 до статутного капіталу ПАТ «Укрзалізниця») було задоволено, було підтверджено право власності на вказане нерухоме майно за позивачем (а.с.16-19 т.1). Зазначене рішення суду першої інстанції залишено в силі постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04 липня 2012 року (а.с.20-23т.1) та постановою Вищого господарського суду України від 27 листопада 2012 року (а.с.24-26 т.1). Внаслідок розгляду даної справи встановлено, що у [PERSON] міської ради були відсутні правові підстави для прийняття нежитлового приміщення № 63 у буд. 8 по вул. Вокзальній у м. Дніпропетровську до комунальної власності, а відповідне майно належало та належить Міністерству інфраструктури України (в подальшому ПАТ «Укрзалізниця»). Позивач на підтвердження вказаного також надав суду договір № 1013 на відпуск теплової енергії для потреб опаленя (а.с.27-30 т.1 ), розрахунок кількості теплової енергії (а.с.31 т.1) з додатком до типового договору купівлі-продажу теплової енергії (а.с.32 т.1), витяг з протоколу № 38 від 29.11.2006р. засідання експертно-договірної комісії (а.с.33 т.1), звернення за №5212 від 27.11.2006р. щодо укладання договору з комунальним підприємством «Теплокомуненерго» (а.с.34 т.1), розрахункову суму щодо укладання договору (а.с.35 т.1), рахунки сдійснених позивачем оплат послуг (а.с.36-41 т.1), звернення на ім'я голови ДМР від 07.07.2015р.(а.с.42-43 т.1) звередний перелік мйна позивача (а.с.44-46 т.1), передавальні акти з додатками (а.с.47-50 т.1), технічний паспорт (а.с.51-54 т.1), витяг з протоколу засідання правління ПАТ «Укрзалізниця» (а.с.55 т.1), наказ про наділення майном регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (а.с.56 т.1), перелік майна (а.с.57-58 т.1), витяг з ЄДР (а.с.59-64 т.1), виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб (а.с.65-66 т.1), положення про регіональну філію «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (а.с.68-83 т.1), звернення на ім'я голови ДМВ (а.с.84-85 т.1), які визнаються судом доказами та підтвержують право власногсті позивача на вказане нерухоме майно. В той же час, з договору купівлі-продажу нежитлового приміщення (а.с.11-12 т.1) вбачається, що 14 серпня 1994 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] уклали між собою у простій письмовій формі договор, за яким [PERSON] продав [PERSON] нежитлове приміщення № 63 у будинку № 8 по вул. Вокзальній в м. Дніпропетровську за 300\~000 грн. після чого в той же день ними було складено акт прийому-передачі вказаного нежитлового приміщення (а.с.13 т.1). 09 липня 2015 року заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по справі № 175/2546/15-ц, винесеним суддею Борисовим С.А., визнано дійсним вказаний договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (а.с.14-15 т.1). Вказане заочне рішення було скасовно тим же судом ухвалою від 25 квітня 2016 року (а.с.58 т.2). Ухвалою того ж суду від 03 червня 2016 року справа булла передана до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська за підсудністю (а.с.237 т.2). Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 липня 2016 року цивільні справи були об'єднані в одне провадження, з присвоєнням справі № 203/2288/16ц. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 серпня 2016 року позовна заява [PERSON] про визнання договору дійсним була залишена без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК України. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР момент вчинення правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації повязується з «реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів». Таким чином, договір купівлі-продажу від 14 серпня 1994 повязується з державною реєстрацією, однак, реєстрація не здійснювалась. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності укладеного договору є недодержання вимог закону в момент його укладення. Нотаріально вказаний договір не був посвідчений. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що вказане нерухоме майно йому ніколи не належало, він не відчужував його і не міг відчужувати, відповідача [PERSON] він не знає, ніяких договорів з ним не укладав і не підписував. Те, що фактично договір між [PERSON] та [PERSON] не укладався, вбачається і з його змісту, де вказано, що майно продане за 300\~000 грн., в той час як станом на 14 серпня 1994 року вказаної грошової одиниці- гривні, не існувало. З урахуванням вищевикладеного, договір купівлі-продажу від 14 серпня 1994 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], яким передано у власність [PERSON] нежитлове приміщення № 63 по вул. Вокзальній, 8 у м. Дніпропетровську, є недійсним. Суд приймає до уваги заперечення представника відповідача- Дніпропетровької міської ради, стосовно того, що ДМР не є належним відповідачем. Дійсно, з'ясовано, що відповідач ДМР не є стороною договору купівлі-продажу, а тому не є відповідачем за позовом про визнання договору недійсним. Суд враховує, що відповідач [PERSON] не укладав спірний договір, відсутні підтвердження будь-якої вини, а тому в порядку ст. 82, 88 ЦПК України суд вважає за необхідне звільнити його від сплати судового збору за результатами розгляду справи по суті. На підставі викладеного,

Outcome: approved