Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

1.Позиція позивача. У листопаді 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до до [PERSON] , третя особа, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову: Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради «про усунення перешкод в здійсненні права користування житловим приміщенням», в якому просить: - визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , що є підставою для зняття [PERSON] , [INFO] з реєстраційного обліку у зазначеній квартирі. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що він, [PERSON] , зареєстрований та мешкає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується особистим рахунком на квартиру [ADDRESS] та штампом у паспорті громадянина України на його ім`я, де вказано, що його було зареєстровано за вказаною адресою 21.04.1981 року, після того як йому виповнилось 16 років. На підставі ордеру, його батько [PERSON] отримав право на вселення та проживання в квартирі [ADDRESS] , яка розташована на 5 (п`ятому) поверсі п`ятиповерхового будинку, складається з двох кімнат, загальною площею 41,9 кв.м., та житловою площею 27,0 кв.м. у тому числі, разом із членами своєї родини, його дружиною, матір`ю позивача, [PERSON] , [INFO] , та двома синами [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно рішення № 96 виконавчого комітету Дніпровського району від 27.02.1984 року особистий рахунок № [NUMBER] на квартиру, було переоформлено на матір позивача, [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , та актовим записом № 261, зробленим відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Заводської районної ради м. Дніпродзержинська. 26.03.1999 року [PERSON] , була знята з реєстрації вказаної квартири, але в особистому рахунку № [NUMBER] на квартиру, вона так і залишається основним квартиронаймачем. Крім позивача в спірній квартирі ще зареєстрований його рідний брат [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією особистого рахунку № [NUMBER] на квартиру, де вказано, що він був зареєстрований 07.12.1965 року та актом № 22 від 26.10.2020 року. Брат позивача, [PERSON] , [INFO] , за місцем реєстрації не мешкає вже більш ніж 14 років, що підтверджується Актом № 22, виданого 26.10.2020 року, та затвердженого директором ТОВ «Оселя», з якого вбачається, що починаючи з 2006 року по теперішній час він дійсно не проживає за у квартирі [ADDRESS] , що можуть підтвердити сусіди з квартири [ADDRESS] - [PERSON] та квартири [ADDRESS] - [PERSON] , перешкод в користуванні квартирою йому ніхто не чинив. У спірній квартирі відсутні особисті речі, документи та предмети побуту відповідача, він не приймає участі ані в утриманні квартири у належному стані, ані в оплаті квартплати та комунальних послуг, але при цьому він продовжує бути зареєстрованим у квартирі. Позивач намагався знайти брата, [PERSON] , [INFO] , для цього звертався у серпні 2018 року до ЧЧ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області було зареєстровано мою заяву до ЖЄО КмВП за № 1709076 від 10.08.2018 року, та за результатами звернення, отримав висновок від 27.08.2018 року, затверджений начальником Кам`янського ВП ГУ НП в Дніпропетровській області Лукашковим С.О., згідно якого було проведено перевірку щодо встановлення місцезнаходження брата, у різних закладах у тому числі за обліками міських та обласних лікарень, факт звернення або госпіталізації виявлено не було, так само як і не було виявлено факт смерті за обліками відділу державної реєстрації актів цивільного стану, також були проведені заходи щодо виявлення відомостей про порушення кримінального провадження у відношенні брата, так само як і у відношенні нього вчинено протиправні дії з боку сторонніх осіб, таких відомостей отримано не було. Відповідач ще з молоду любив дуже подорожувати, їздив на заробітки у віддалені куточки великої, на той нас держави, хочу звернути увагу, що відповідач не проживає в спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців, а точніше понад 14 років, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення квартирою [ADDRESS] . Відповідач за власним бажанням та волевиявленням виїхав зі спірної квартири на інше місце мешкання, ніяких перешкод йому у користуванні спірним житлом з мого боку, чи з боку інших осіб не чинилось, умов, щоб унеможливлювало його проживання, не створювалось, тривалий час він житлом не користується з власної волі, його особистих речей в квартирі немає, житлово-комунальні послуги він не сплачує, однак з реєстраційного обліку відповідач не знявся, у зв`язку з чим позивач змушений нести додаткові витрати щодо сплати за житлово-комунальні послуги, тому вимушений звернутися до суду з цим позовом за захистом своїх прав. 2. Позиція відповідача та третьої особи. Відповідач, [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно з вимогами ст.130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, судова повістка - виклик направлена відповідачеві на останню відому суду адресу і в силу ст.131 ЦПК України вважається доставленою, на підставі ст. 223 ЦПК України суд вважає причини неявки відповідача неповажними. Третя особа: - Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради, через канцелярію суду подали заяву про розгляд справи без участі їхнього представника, не заперечували, щодо прийняття судом рішення у відповідності до чинного законодавства; 3. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи. 26 листопада 2020 року позивач звернулась до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області. Ухвалою від 04 січня 2021 року по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення. 26 листопада 2021 року від позивача надійшло клопотання про виклик відповідача через оголошення на офіційному сайті «Судова влада». 20 березня 2021 року позивач користуючись своїм правом подала заяву про проведення судового розгляду за своєю відсутності, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. 15 лютого 2021 року та 22 квітня 2021 року від представника третьої особи в особі начальника відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради Волощук О.Ю. надійшло клопотання про розгляд справи без участі їх представника. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України. 4. Фактичні обставини встановлені судом. Позивач, [PERSON] , зареєстрований та мешкає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується особистим рахунком на квартиру [ADDRESS] та штампом у паспорті громадянина України на його ім`я, серії [NUMBER] , виданого 07.04.1999 року Заводським РВ, де зазначено, що позивача було зареєстровано за вказаною адресою 21.04.1981 року, після того як йому виповнилось 16 років (а.с.6-7,10). На підставі ордеру, його батько [PERSON] отримав право на вселення та проживання в квартирі [ADDRESS] , яка розташована на 5 (п`ятому) поверсі п`ятиповерхового будинку, складається з двох кімнат, загальною площею 41,9 кв.м., та житловою площею 27,0 кв.м. у тому числі, разом із членами своєї родини, його дружиною, матір`ю позивача, [PERSON] , [INFO] , та двома синами [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Згідно рішення № 96 виконавчого комітету Дніпровського району від 27.02.1984 року особистий рахунок № [NUMBER] на квартиру, було переоформлено на матір позивача, [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , та актовим записом № 261, зробленим відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Заводської районної ради м. Дніпродзержинська (а.с.10,12). 26.03.1999 року [PERSON] , була знята з реєстрації вказаної квартири, але в особистому рахунку № [NUMBER] на квартиру, вона так і залишається основним квартиронаймачем (а.с.10). Згідно копії особистого рахунку № [NUMBER] на квартиру, крім позивача ще зареєстрований його брат [PERSON] , [INFO] , де вказано, що він був зареєстрований 07.12.1965 року та актом № 22 від 26.10.2020 року (а.с.10). З Акту № 22, виданого 26.10.2020 року, та затвердженого директором ТОВ «Оселя», вбачається, що брат позивача, [PERSON] , [INFO] , за місцем реєстрації не мешкає вже більш ніж 14 років, починаючи з 2006 року по теперішній час він дійсно не проживає за у квартирі [ADDRESS] , що можуть підтвердити сусіди з квартири [ADDRESS] - [PERSON] та квартири [ADDRESS] - [PERSON] , перешкод в користуванні квартирою йому ніхто не чинив (а.с.9). Позивач намагався знайти брата, [PERSON] , [INFO] , для цього звертався у серпні 2018 року до ЧЧ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області було зареєстровано мою заяву до ЖЄО КмВП за № 1709076 від 10.08.2018 року, та за результатами звернення, отримав висновок від 27.08.2018 року, затверджений начальником Кам`янського ВП ГУ НП в Дніпропетровській області Лукашковим С.О., згідно якого було проведено перевірку щодо встановлення місцезнаходження брата, у різних закладах у тому числі за обліками міських та обласних лікарень, факт звернення або госпіталізації виявлено не було, так само як і не було виявлено факт смерті за обліками відділу державної реєстрації актів цивільного стану, також були проведені заходи щодо виявлення відомостей про порушення кримінального провадження у відношенні брата, так само як і у відношенні нього вчинено протиправні дії з боку сторонніх осіб, таких відомостей отримано не було (а.с.13). У спірній квартирі відсутні особисті речі, документи та предмети побуту відповідача, він не приймає участі ані в утриманні квартири у належному стані, ані в оплаті квартплати та комунальних послуг, але при цьому він продовжує бути зареєстрованим у квартирі, що позивача ставить у скрутне матеріальне становище, та порушує його права та інтереси захищені законом. 5. Правові норми законодавства застосовані судом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Спірні правовідносини регулюються положеннями Житлового кодексу Української РСР, якими передбачені права наймачів житлових приміщень та членів родини останніх. Згідно із ч. 1ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Відповідно до ч. 2.ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Отже, наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Крім того, відповідно до ст. 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Виходячи з наведених вище норм діючого законодавства, наявність реєстрації відповідача перешкоджає позивача у здійсненні права користування житловим приміщенням, що виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку та порушується на даний час. Згідно із ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Статтею 72 ЖК України зазначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985, на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст.71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України). Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі ст. 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно зі ст. 163 ЖК Української РСР, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статтею 71 цього Кодексу. Відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно із ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Відповідно до положень ст. ст.64, 65 Житлового кодексу України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, у якому фізична особа проживає постійно або тимчасово. Згідно ст. 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Згідно зі ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем перебування є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, реєстрацією є внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації». Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 6. Висновки та мотиви прийнятого рішення. На підставі ордеру, батько позивача [PERSON] отримав право на вселення та проживання в квартирі [ADDRESS] , яка розташована на 5 (п`ятому) поверсі п`ятиповерхового будинку, складається з двох кімнат, загальною площею 41,9 кв.м., та житловою площею 27,0 кв.м. у тому числі, разом із членами своєї родини, його дружиною, матір`ю позивача, [PERSON] , [INFO] , та двома синами [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Батьки позивача померли і в спірній квартирі залишилися бути зареєстрованими лише позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] . Починаючи з 2006 року по теперішній час [PERSON] дійсно не проживає за у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується актами про не проживання. Гарантуючи захист права користування житловим приміщенням, закон надає користувачу право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач був відсутній в квартирі за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, є підтвердженими , дані висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухвалення рішення під час розгляду справи у суді не встановлено. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є, обґрунтованими та такими, що підлягає задоволенню. Згідно зі ст.72 ЖК Української PCP визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тому, оскільки в результаті визнання судом особи такою, що втратила право користування житлом, такі наслідки передбачені ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» без додаткового ухвалення рішення суду. Тобто, рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Верховний Суд в своїй постанові від 22 листопада 2018 року, по справі № 760/13113/14-ц,зазначає, що при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. «Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року)». «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року)». Таким чином відповідач, будучи зареєстрованими в спірній квартирі та не проживаючи в ній, не розділяє з позивачем тягар її утримання, не виконує свої обов`язки по сплаті за житлово-комунальні послуги, що створює позивачу істотні перешкоди в здійсненні своїх житлових прав, та суперечить його законним інтересам, таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги, щодо визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , що є підставою для зняття [PERSON] , [INFO] з реєстраційного обліку у зазначеній квартирі - підлягають задоволенню. 7. Судові витрати. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved