Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

21.08.2018 року [PERSON] звернувся з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі у звязку із звільненням. Свої вимоги обґрунтовував тим, що він перебував у трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго» та з 01.08.2016 року працював на посаді водія автотранспортних засобів. Протягом 2017-2018 років заробітну плату виплачували нерегулярно, частинами, а потім сплату взагалі припинили. 04.05.2018 року позивач розірвав трудовий договір відповідно до ч.3\~ст. 38 КЗпП України, але в день звільнення заборгованість сплачено не було. Загальна сума боргу складає 58 570 грн. 20 коп. Оскільки заборгованість відповідачем не сплачено, позивач просить суд стягнути заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 58 570 грн. 20 коп. Ухвалою суду від 22.08.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 07.09.2018 року до суду від ПАТ «Запоріжжяобленерго» надійшла заява про відкладення слухання справи для підготовки відзиву на позовну заяву, проте відзив до суду не подано. У судовому засіданні представник позивача вимоги підтримувала у повному обсязі, просила задовольнити позов, не заперечували проти ухвалення заочного рішення. Представник ПАТ «Запоріжжяобленерго» у судове засідання не зявився, відзив на позовну заяву не надав, про день, місце і час розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст.ст.\~12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст.\~43\~Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до\~ст. 115 КЗпП України\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч.3\~ст.38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Ч.1\~ст. 47 КЗпП України\~передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1\~ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 233 КЗпП України\~встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач [PERSON], працював у ПАТ «Запоріжжяобленерго» водієм автотранспортних засобів. 04.05.2018 року (наказ № 1836-к від 03.05.2018 року) був звільнений на підставі ч.3\~ст. 38 КЗпП України. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Згідно довідки ПАТ «Запоріжжяобленерго» наданої позивачем, станом на 04.05.2018 року розмір заборгованості відповідача перед позивачем по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі складає 58570,20 грн. Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню, а стягненню підлягає нарахована, але фактично не виплачена заробітна плата у розмірі 58570,20 грн. На підставі п. 1.ч. 1ст. 5\~ЗУ «Про судовий збір»\~позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому\~ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved