Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-06 00:00:00

21 квітня 2016 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 07.04.2017 року позивач просить: визнати дії відповідача щодо звільнення позивача з роботи відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України незаконними; змінити формулювання причин звільнення позивача з роботи по ч.1 ст.38 КЗпП України - звільнення за власним бажанням на ч.3 ст.38 КЗпП України - звільнення за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного договору 15 січня 2016 року; стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу в сумі 2 315,28 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.01.2016 року по 15.02.2016 року в сумі 771,76 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.01.2016 року по день прийняття рішення судом та моральну шкоду в сумі 12 000,00 грн. Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що з 18.01.2013 року по 15.01.2016 року вона працювала на посаді прибиральниці службових приміщень у відповідача. За час роботи неодноразово та грубо були порушені трудові права позивача, а саме: не надавалась щорічна відпустка повної тривалості на протязі двох років поспіль, невчасно здійснювалась виплата заробітної плати, не було доведено позивачу положень інструкцій та інших актів з охорони та безпеки праці, правил виконання робіт по прибиранню службових приміщень, що наражало її на небезпеку травмування при виконанні своїх обов'язків. Як зазначала позивач, вона не отримувала повідомлення від роботодавця про відпустку, не погоджувала перенесення відпустки. З врахуванням зазначених порушень та небажання далі працювати у відповідача позивач направила відповідачу заяву про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України. Заяву про звільнення відповідач отримав 15.01.2016 року. Проте відповідач в порушення норм діючого законодавства самостійно змінив підставу звільнення за наказом №04-к від 15.01.2016 року звільнив позивача за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України. Також відповідач не направив в день звільнення наказ про звільнення на адресу позивача, він був направлений лише через п'ять днів та був отриманий позивачем 22.01.2016 року. Крім того відповідачем не надано інформацію про належні до виплати при звільненні кошти, частина коштів, які мали бути виплачені в день звільнення, були перераховані позивачу лише 04.02.2016 року. Позивач вважає, що відповідачем неправомірно звільнено позивача на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України, а тому вона просить змінити формулювання підстав звільнення та стягнути на підставі ст.44 КЗпП України вихідну допомогу в розмірі тримісячного заробітку. Так як відповідач несвоєчасно провів розрахунок при звільненні, позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.01.2016 року по 15.02.2016 року в розмірі 771,76 грн., а також на суму невиплаченої вихідної допомоги в розмірі 2 315,28 грн. за період з 16.01.2016 року по 07.04.2017 року в розмірі 10 874,80 грн. Також позивач зазначає, що незаконне звільнення, самовільна зміна установою причини звільнення, затримка здійснення остаточного розрахунку при звільненні, змусили її пережити нервовий стрес, хвилювання, поставили її у скрутне матеріальне становище, змусили шукати додаткових коштів для можливості купувати дорогі ліки та спричинили моральні страждання, а тому моральну шкоду позивач оцінила в розмірі 12 000,00 грн. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача заперечила проти задоволення позовних вимог на тій підставі, що при звільненні позивача не було порушено діючого законодавства. Крім того представник просила застосувати наслідки спливу строків позовної давності, оскільки позивачка протягом місяця з моменту отримання копії наказу про звільнення мала звернутися до суду з позовом. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Стаття 45 Конституції України передбачає право особи, яка працює на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Статтею 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Частина 3 статті 38 КЗпП України визначає, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (ч.1 ст.47 КЗпП України). У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника (ч.2 ст.47 КЗпП України). Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] з 18.11.2013 року працювала в Українському державному фонді підтримки фермерських господарств на посаді прибиральника службового приміщення за сумісництвом. В період з 16.12.2015 року по 25.12.2015 року, з 25.12.2015 року по 13.01.2016 року та з 14.01.2016 року по 17.01.2016 року [PERSON] була непрацездатною, що підтверджується копією листків непрацездатності. 15.01.2016 року [PERSON] направила до Українського державного фонду підтримки фермерських господарств лист який фактично є заявою в якому вона просила в день отримання даної вимоги видати наказ про її звільнення відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України та провести повний розрахунок при звільненні та зазначено банківські реквізити для перерахунку сум. Як зазначається в листі, підставою для звільнення за ч.3 ст.38 КЗпп України позивач визначила, що за час роботи жодного разу не надавалась щорічна відпустка повної тривалості, вона не надавала згоду на перенесення відпустки, не надавалась відпустка згідно із затвердженим графіком відпусток. Роботодавець не попереджував про початок відпустки, як передбачено діючим законодавством. А тому позивач вважає, що подальша робота на зазначеному підприємстві неможлива. 15.01.2016 року відповідач отримав заяву [PERSON] Згідно наказу №04-к від 05.01.2016 року, який підписаний генеральним директором Українського державного фонду підтримки фермерських господарств [PERSON] звільнено з посади прибиральника службового приміщення Укрдержфонду 15 січня 2016 року за власним бажанням, відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України. Підставою для видачі наказу, як вбачається є заява [PERSON] від 15.01.2016 року. Також за наказом [PERSON] виплачена компенсація за 49 календарних днів невикористаної щорічної чергової відпустки. Копія наказу про звільнення та розрахунок - лист від 15.01.2016 року №53-а/12-1 направлено [PERSON] 20.01.2016 року. Лист [PERSON] отримала 22.01.2016 року. Позивач звертаючись до суду із позовом зазначала, що роботодавець не мав права змінювати підстави звільнення, які були нею визначені в заяві. За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 31.10.2012 року справа №6-120цс12. Як вбачається в заяві про звільнення позивач зазначала, що їй не надавали відпустки повної тривалості два роки підряд та роботодавець не повідомляв її про початок відпустки. Згідно пункту 6.5 Колективного договору, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менше 24 календарних днів за відпрацьований робочий рік. У відповідності до ст.74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (ч.1 ст.75 КЗпП України). У відповідності до ч.4 ст. 79 КЗпП України черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну (ч.5 ст.79 КЗпП України). Невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка (ч.7 ст.79 КЗпП України). Стаття 80 КЗпП України передбачає можливість перенесення відпустки за заявою працівника. Проте частина 2 зазначеної статті визначає, що щорічна відпустка за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, як виняток, може бути перенесена на інший період тільки за письмовою згодою працівника та за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) у разі, коли надання щорічної відпустки в раніше обумовлений період може несприятливо відбитися на нормальному ході роботи підприємства, установи, організації, та за умови, що частина відпустки тривалістю не менше 24 календарних днів буде використана в поточному робочому році. Згідно затвердженого графіку відпусток працівників дирекції Українського державного фонду підтримки фермерських господарств на 2014 рік, [PERSON] була запланована щорічна відпустка в грудні за період роботи з 18.11.2013 по 17.11.2014; на 2015 рік, [PERSON] була запланована щорічна відпустка в грудні за період роботи з 18.11.2014 по 17.11.2015 та в січні мала бути перенесена відпустка за період роботи з 18.11.2013 по 17.11.2014. Наказом №05 від 08.01.2014 року невикористана відпустка [PERSON] тривалістю 24 дні за період роботи з 18.11.2013 по 17.11.2014 року перенесена на 2014 рік. Наказом №04 від 29.01.2015 року невикористана відпустка [PERSON] тривалістю 22 дні за період роботи з 18.11.2013 по 17.11.2014 року та тривалістю 22 дні за період роботи з 18.11.2014 по 17.11.2015 року перенесена на 2015 рік. За період роботи у відповідача [PERSON] перебувала у відпустці 3 календарних дні, що підтверджується копіями наказів та заяв. Представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що відпустки не надавались позивачу на тій підставі, що вона не зверталась до роботодавця із заявою про її надання. Проте суд не може взяти до уваги зазначені посилання представника, оскільки неподання заяви працівником про надання відпустки не звільняє роботодавця виконати вимоги ч.5 ст.79 КЗпП України та письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Отже, оскільки в судовому засіданні встановлено, що під час роботи у відповідача були порушені трудові права позивача, відповідач не вправі змінити підстави розірвання трудового договору, тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання дій Українського державного фонду підтримки фермерських господарств щодо звільнення [PERSON] з роботи за ч.1 ст.38 КЗпП України незаконними та змінити формулювання підстави звільнення [PERSON] з «за власним бажанням ч.1 ст.38 КЗпП України» на «за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом не виконує законодавство про працю, умови колективного договору чи трудового договору ч.3 ст.38 КЗпП України». Стаття 44 КЗпП України визначає, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Колективний договір не визначає розміру вихідної допомоги, яка має бути виплачена працівникові при звільненні за ч.3 ст.38 КЗпП України, а тому оскільки суд прийшов до висновку про зміну підстав звільнення позивача, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога в розмірі тримісячного середнього заробітку, що становить 2 315,28 грн. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України). Як вбачається з матеріалів справи, на картковий рахунок [PERSON] 09.03.2016 року зараховано 246,44 грн. лікарняних, 04.02.2016 року 1 475,80 грн. заробітної плати, 15.02.2016 року 194,87 грн. частина розрахунку при звільненні. Так як в заяві про звільнення позивач просила здійснити в день звільнення розрахунок, проте відповідачем повний розрахунок було здійснено лише 15.02.2016 року, що не спростовано відповідачем, тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 16.01.2016 року по 15.02.2016 року в сумі 771,76 грн. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Отже, оскільки відповідач у строки, визначені діючим законодавством не провів розрахунок при звільненні, не виплатив вихідну допомогу, яка входить до структури заробітної плати, тому суд вважає за можливе стягнути середній заробіток на невиплачену суму вихідної допомоги в розмірі 10 839,72 грн. (2016 рік - 242 дні, 2017 рік - 67 днів, 35,08 грн. середньоденний заробіток). Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності, оскільки місячний термін у відповідності до положень статті 233 КЗпП України застосовується до вимог про поновлення на роботі, а позивач не заявляла таких вимог, а щодо інших вимог встановлено тримісячний строк, який позивачем не пропущено. Підставою для відшкодування власником моральної шкоди працівнику згідно зі ст.237-1 КЗпП України є порушення його законних прав, які призвели до моральних страждань. Ураховуючи, що під час слухання справи встановлено, що під час звільнення були порушені права позивача, враховуючи тривалість порушень прав, факт невиплати позивачу належних їй сум у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 2 000,00 грн. Крім того, з відповідача на користь держави та позивача у відповідності до положень статті 88 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial