Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-16 00:00:00

21 лютого 2019 року позивач звернулась з позовом до відповідача, просить: - поновити строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, - визнати незаконним та скасувати наказ (рішення) від 19 січня 2018 року фізичної особи-підприємця [PERSON] про звільнення її з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, - поновити її на роботі на посаді продавця на торгівельному майданчику «Гулівер» у м.Павлограді з 19 січня 2018 року, - стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01 лютого 2018 року по 01 лютого 2019 року у розмірі 38 400 грн. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що 14 січня 2016 року за наказом ФОП [PERSON] вона була прийнята на роботу на посаду продавця з щомісячною оплатою праці у розмірі мінімальної заробітної плати на день виплати. 10 серпня 2018 року відповідач без будь-яких правових підстав не допустив її до роботи і до цього часу не вручив наказ про звільнення і не виплатив розрахункові кошти. 12 лютого 2018 року ФОП [PERSON] надав звіт про результати своєї господарської діяльності до Західно-Донбаської ОДПІ, де зазначив, що 19 січня 2018 року [PERSON] звільнена ним з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, тобто за угодою сторін. Про це позивачу стало відомо у січні 2019 року. Позивач ніколи на надавала згоди на її звільнення з роботи за угодою сторін. Позивач вважає, що не пропустила строк для звернення до суду з позовом, оскільки відповідач не вручив їй наказ про звільнення з роботи чи трудову книжку. Однак позивачем надано заяву про поновлення строку звернення до суду, оскільки у березні та жовтні 2018 року вона проходила медичне обстеження у зв`язку з погіршенням здоров`я, у грудні 2018 року та січні 2019 року їй було зроблено кілька операцій. За станом здоров`я вона не мала можливості звернутись до суду та витребувати необхідні документи на підтвердження своїх вимог. У лютому 2019 року у відділі Головного управління Пенсійного фонду України у м.Павлограді вона отримала інформацію про те, що 19 січня 2018 року вона була звільнена відповідачем з роботи. Середня заробітна плата за час вимушеного прогулу складає 38 400 грн. після звільнення з роботи позивач не працювала, заробітної плати та інших доходів не отримувала. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки не повідомив, відзиву на позов не подав. За згодою позивача та її представника суд проводить заочний розгляд справи на підставі наявних доказів відповідно до положень ст.280 ЦПК України. Позивач [PERSON] пояснила, що 14 січня 2016 року вона була оформлена на роботу до відповідача у якості продавця, 16 січня 2016 року приступила до роботи. При оформленні на роботу відповідач не вимагав у неї трудової книжки і ніяких записів у ній не робив. Заробітну плату вона отримувала у визначеному законом мінімальному розмірі. 10 серпня 2018 року вона прийшла на своє робоче місце, але відповідач не допустив її до роботи, заявив, що вона звільнена. Причини звільнення відповідач не пояснив, копії наказу про звільнення не надав. До січня 2019 року вона вважала, що вона не допущена до роботи, але робоче місце за ній зберігається, але після отримання даних з Пенсійного фонду дізналась про своє звільнення за угодою сторін, хоча вона не надавала згоди на свої звільнення і не писала відповідної заяви. Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) зареєстрований як фізична особа-підприємець, основний вид економічної діяльності - роздрібна торгівля одягом (а.с.6-7). Згідно наказу № 3-к від 14 січня 2016 року ФОП [PERSON] прийняв на роботу [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) (а.с.9). 19 січня 2018 року [PERSON] була звільнена з роботи на підставі ст.36п.1 КЗпП України (а.с.13). За змістом ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України, строк звернення до суду за вирішенням трудового спору у справах про звільнення відраховується з дня вручення працівнику копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як зазначає позивач, їй не було вручено копію наказу про звільнення до теперішнього часу. Трудову книжку вона відповідачу не надавала. Доказів протилежного відповідачем не надано. Таким чином строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі позивачем не пропущений. Відповідно до звіту, наданого страхувальником [PERSON] за січень 2018 року (а.с.13) найманий працівник з трудовою книжкою - [PERSON] звільнена 19 січня 2018 року на підставі ст.36п.1 КЗпП України (за угодою сторін). У судовому засіданні встановлено, що позивач не подавала письмової заяви про звільнення її з роботи за угодою сторін, наказ про звільнення позивача за угодою сторін був виданий без досягнення відповідної домовленості між позивачем і роботодавцем, тому цей наказ слід визнати незаконним та скасувати, поновити позивача на роботі на посаді продавця у ФОП [PERSON] . При цьому у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі на конкретному робочому місці, а саме на торгівельному майданчику «Гулівер» слід відмовити, оскільки відсутні дані про точне розташування торгівельного майданчика та наявність права власності чи оренди відповідача на цей торгівельний майданчик. Відповідно до положень ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Позивачем розраховано суму середнього заробітку за період вимушеного прогулу - з 01 лютого 2018 року по 01 лютого 2019 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року, виходячи з розміру визначеної законом мінімальної заробітної плати у листопаді та грудні 2017 року. Суд погоджується з цим розрахунком, згідно якого загальний розмір середнього заробітку за вказаний період, який не перевищує одного року, складає 38 400 грн. Згідно з частиною 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Позивача звільнено від сплати судового збору, тому відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача у розмірах, діючих на день звернення позивача до суду пропорційно розміру задоволених позовних вимог - 768 грн 40 коп в частині немайнових вимог, та 768 грн 40 коп - в частині майнових вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, разом 1536 грн 80 коп.

Outcome: partial