Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

20.07.2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила позбавити її батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON], [INFO], мотивуючи тим, що вона свідомо ухиляється від виконання обовязків по утриманню та вихованню своєї дитини, не піклується про його фізичний і духовний розвиток. Позивач в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі з підстав, зазначених в ньому. Додатково пояснила, що відповідач, її невістка, не виявляє до сина материнської турботи та піклування, не забезпечує його необхідним харчуванням, медичним доглядом, у звязку з чим її онук [PERSON] проживає наразі з нею. Відповідач позов не визнала, категорично заперечила щодо позбавлення її батьківських прав у відношенні малолітнього сина. Пояснила, що дійсно у звязку з певними життєвими труднощами її син з весни 2015 року проживає разом з бабусею, позивачем по справі, з якою у неї до недавнього часу були неприязні стосунки. Однак на сьогоднішній день вона переїхала проживати до будинку своєї бабусі в с. Дідовичі Новоград-Волинського району, в якому створені всі умови для проживання. Бажає і може виховувати свого сина, вважає, що здатна приділити йому достатню материнську турботу та забезпечити його усім необхідним. Представник органу опіки та піклування позовні вимоги підтримала, пояснила, що позбавлення відповідачки батьківських прав відповідатиме інтересам хлопчика. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають, крім інших, особа, в сімї якої проживає дитина. Судом встановлено, що відповідач у справі є матірю малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження. Батько хлопчика, [PERSON], відбуває покарання в місцях позбавлення волі. Згідно висновків органу опіки та піклування Новоград-Волинської районної державної адміністрації від 13.07.2015 року та 24.11.2015 року відповідачку доцільно позбавити батьківських прав відносно її сина [PERSON], оскільки в неї відсутня мотивація до виконання своїх батьківських обовязків та дуже слабкий материнський потенціал. Частиною 1 ст. 164 СК України встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Пленум Верховного Суду України в пп. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» розяснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обовязків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, обєктивного зясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення від виконання юридичного обовязку завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Так, мати вважатиметься такою, що ухиляється від обовязку по вихованню дитини, якщо вона ні усно, ні письмово не спілкується з нею, не проявляє про неї щонайменшої материнської турботи, хоча має таку можливість. Ухилення батьків від виконання своїх обовязків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обовязками. Крім того, враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. 7, 8 ст. 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватись в першу чергу максимальним забезпеченням її інтересів. \~ Статтею 24 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права визначено, що кожна дитина без будь-якої дискримінації має право на такі заходи захисту, які є необхідними в її становищі як малолітньої, з боку її сімї, суспільства і держави. \~Згідно частини 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедури, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у Принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Суд не може погодитись та не приймає до уваги висновки органу опіки та піклування, оскільки вони є недостатньо обґрунтованими, суперечать інтересам дитини, не містять мотивів відносно того, чи позитивно вплине на хлопчика розлучення з матірю та відсутність з її боку піклування про нього в майбутньому. В судовому засіданні було достовірно встановлено, що відповідачка цікавиться життям сина, хоче піклуватись про нього, проживає в будинку, придатному для проживання, забезпечена необхідними продуктами харчування. Через неприязні стосунки зі свекрухою, позивачем по справі, відповідачка рідко відвідувала сина, який тимчасово проживав у бабусі. Остання, крім того, чинить перешкоди відповідачці у поверненні дитини до матері та не хоче їй повертати онука. Звичайно невжиття відповідачкою заходів для пошуків роботи, рідке відвідування сина, являється безумовним свідченням того, що вона неналежним чином виконує свої батьківські обовязки. Однак, та обставина, що відповідач не має достатнього заробітку і власного житла, як наслідок, не в змозі забезпечити дитину повноцінним вітамінним харчуванням, є цілком зрозумілим та не свідчить про її байдуже ставлення до своїх батьківських обовязків \~чи небажання опікуватись сином, і, крім того, не являється, на думку суду, достатньою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. [PERSON], який в будь-якому випадку потребує щоденної материнської ласки і турботи, поради при розвязанні дитячих проблем, спілкування в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, на думку суду, не повинен бути позбавлений можливості виховуватись і розвиватись у повноцінній сімї, що позитивно вплине на його виховання і формування його особистості, на гармонічний розвиток його здібностей і талантів. \~ Таким чином, в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт того, що відповідачка злісно ухиляється від виконання своїх обовязків по вихованню дитини чи нехтує ними, недбало або жорстоко ставиться до сина, негативно впливає на його особистість. Враховуючи вищевикладене, підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав у відношенні малолітнього сина відсутні, відтак в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Водночас суд вважає за необхідне попередити відповідачку змінити своє ставлення до виховання дитини і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконання нею батьківських обовязків.

Outcome: dismissed