Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

20.01.2020 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся представник позивача [PERSON] - [PERSON] з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу (позики) у розмірі 5 000,00 доларів США; 3% річних у розмірі 81,76 доларів США; проценти за користування позикою у розмірі 10 471,82 грн. та стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 1 323,44 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 22.05.2019 між [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в іноземній валюті в сумі 5 000 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути вказані кошти у повному обсязі до 01.07.2019 року. На підтвердження укладення вказаного договору відповідачем 22.05.2019 року було надано позивачеві відповідну розписку. Станом на дату подання цього позову відповідач кошти в сумі 5 000,00 доларів США позивачеві не повернув, свої зобов`язання за укладеним договором не виконав, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача борг в розмірі 5000, 00 доларів США . Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 81,76 доларів США та проценти за користування позикою у розмірі 10 471,82 грн. Також представник позивача зазначає про орієнтовний розмір витрат на правову допомогу в сумі 15000 грн. і просить стягнути з відповідача судовий збір. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 05.02.2020 року прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів. Призначено судове засідання. 21.02.2020 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова у задоволенні заяви про забезпечення позову представника позивача [PERSON] - [PERSON] у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів - відмовлено. 05.03.2020 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів - задоволено. Відкладено судове засідання по цивільній справі №639/251/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів до 11 годин 30 хвилин 10.04.2020 року. Зазначене судове засідання та подальші судові засідання по даній справі ухвалено проводити в приміщенні Жовтневого районного суду м. Харкова в режимі відеоконференції між Жовтневим районним судом м. Харкова та Господарським судом м. Києва (місцезнаходження: 01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 44-в). 15.09.2020 року на адресу суду відповідачем [PERSON] подано відзив на позов, який прийнято судом до розгляду. У відзиві відповідач посилається на зауваження до форми та змісту розписки, в якій повинно бути зазначено зобов`язання про повернення та дата отримання коштів, звертає увагу на відсутність оригіналу розписки в матеріалах справи і вважає, що позивач не обґрунтував позовні вимоги вцілому належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим відповідач просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] 30.09.2020 року на адресу суду представником позивача [PERSON] - [PERSON] подано відповідь на відзив, в якій представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, зазначив про їх належну обґрунтованість законодавчими положеннями та доказами, основний з яких - розписка, оригінал якої наявний і буде наданий до суду за необхідності. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.01.2020 року у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про призначення почеркознавчої експертизи у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів - відмовлено. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, посилаючись на вкладені у позові обставини. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти задоволення позову заперечували, були одного разу присутніми в судовому засіданні, подали відзив, однак в подальші судові засідання неодноразово не з`являлись, посилаючись на хворобу та впровадження карантину без надання суду жодного разу будь-яких доказів поважності причин неявки, у зв`язку з чим судом проведено розгляд справи у відсутність відповідача та його представника на підставі положень ч.3 ст. 223 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з письмових доказів, на підтвердження укладення договору позики відповідачем [PERSON] 22.05.2019 року надано позивачу [PERSON] письмову розписку (а.с.15), оригінал якої долучено позивачем до матеріалів справи вже під час розгляду справи по суті. Зміст розписки містить дані про те, що [PERSON] отримав 5000 доларів США 22 травня 2019 року в якості позики від [PERSON] строком до 1 липня 2019 року, також зазначена дата 22.05.2019 року підпис і адреса [ADDRESS] . Отже, судом встановлено, що 22.05.2019 між [PERSON] , та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 5 000 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути вказані кошти у повному обсязі до 01.07.2019 року, що включає в себе поняття «позики», посилання на яке міститься в тексті розписки. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Правовий аналіз ст. 545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригіналу боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий документ. Тобто наявність оригіналів документів у позивача може свідчити про наявність певних зобов`язань саме перед ним. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Відповідно правового висновку, який міститься в постанові від 18 вересня 2013 року Верховного Суду України у справі № 6-63 цс 13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Разом з тим, як вбачається з Постанови Верховного Суду від 16 січня 2019 року (справа №373/2054/16-ц), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст. 1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно з ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Як передбачено ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи у судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Оскільки в даному випадку прострочена сума визначена у розмірі 5000, 00 доларів США, це передбачає і нарахування 3 % річних саме із 5000, 00 доларів США. З розрахунку, наданого позивачем, який наведено в обґрунтування заявлених позовних вимог та з яким погоджується суд, винагорода у вигляді 3% річних становить 81,76 доларів США (а.с.4) Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Зазначені висновки відповідають правовій позиції, викладеній впостанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року (справа № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18). Отже, враховуючи, що в даному випадку хоча в договорі позики і не зазначені проценти та не вказано, що він безпроцентний, однак предметом даного договору позики не є грошові кошти у національній валюті України - гривні, тому суд не знаходить підстав для стягнення процентів за користування позикою у розмірі 10 471,82 грн. Таким чином, на підставі досліджених письмових доказів, наданих позивачем, в тому числі оригіналу розписки, яка підтверджує як факт укладення договору позики і передачі грошей, так і факт їх неповернення позивачу, який має оригінал розписки, суд дійшов висновку, що відповідач не довів жодними доказами обставин, що свідчили б про повернення боргу позивачу, або інших обставин, що свідчили б про відсутність обов`язку відповідача за договором позики, укладеним між позивачем та відповідачем. Відтак, суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 22.05.2019 року у розмірі 5 000,00 доларів США, а також 3% річних - у розмірі 81,76 доларів США. Між тим суд не знаходить передбачених законом підстав для стягнення процентів за користування позикою у розмірі 10 471,82 грн., у зв`язку з чим в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у зв`язку з частковим задоволення позовних вимог, з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 1 217, 56 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial