Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

20.07.2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради, в якому просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5911,94 грн., з них: сума основного боргу - 5896,44 грн. та 15,50 грн. - 3% річних, посилаючись на те, що постановою апеляційного суду Миколаївської області від 18.06.2018 р. її було поновлено на роботі в Миколаївській обласній клінічній лікарні на посаді сестри медичної старшої відділення загальної хірургії з 21 квітня 2017 року та стягнуто на її користь 52 174,56 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу без врахування податків та обов`язкових платежів. Проте даний розрахунок не було здійснено своєчасно й не в повному обсязі, у в зв`язку з чим звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 27.07.2018 року даний позов відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 17.08.2018 р. до суду надійшла заява [PERSON] про збільшення позовних вимог, відповідно до якої, позивач просила стягнути з відповідача станом на 16.08.2018 р. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10 773,60 грн., з них: сума основного боргу - 10 720,80 грн., 3% річних - 52,80 грн. 23.08.2019 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача позовні вимоги не визнав, мотивуючи чим, що позивачем не правильно сформульовані вимоги, оскільки виплати, які визначені судовим рішенням підлягають сплаті за минулий час, а не при звільненні. В день проголошення рішення суду 18.06.2018 р. [PERSON] було негайно поновлено на посаді, а наступного робочого дня 19.06.2018 р. перераховано всю суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 52 174,56 грн., з відрахуванням суми податків та обов`язкових платежів з доходу фізичних осіб, як це передбачено податковим законодавством. У зв`язку з тим, що позивачка вказує що розрахунок з нею здійснено не вчасно та не в повному обсязі, лікарня 03.07.2018 року звернулась до Апеляційного суду Миколаївської області за роз`ясненнями постанови. 18.07.2018 року суд відмовив у роз`ясненні постанови, оскільки за наданими платіжними дорученнями було встановлено, що рішення суду виконано вчасно та повністю, тому таке рішення роз`ясненню не підлягає. Представник [PERSON] підтвердив отримання нею всієї суми коштів. Крім того, у лікарні були відсутні банківські реквізити рахунку [PERSON] , а на телефонні дзвінки вона не відповідала, тому 19.06.2018 р. їй була направлена телеграма і рекомендований лист з проханням надати завірені належним чином банківські реквізити. Того ж дня лікарня отримала електронною поштою банківські реквізити, однак Адміністрація не могла прийняти таку заяву, оскільки не відомий адресат. 20.06.2018 р. від позивачки поштою надійшла заява з банківським рахунком, який був переданий до казначейської служби. Те, що [PERSON] відвідувала лікарню з метою подання заяв, не відповідає дійсності. Щодо не перерахування коштів в ДПІ у Миколаївській області на користь [PERSON] , то остання перекрутила відповіді ДПІ і ввела в суд в оману. На підставі наведеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. 07.09.2018 р. представником позивача подано зустрічну позовну заяву про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. 25.09.2018 року ухвалою суду відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви, витребувано відомості із Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області. 18.10.2018 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що рішення Апеляційного суду Миколаївської області відповідач повинен був виконати негайно та в повному обсязі на підставі ст. 430 ЦПК України, проте цього не зробив. Перші виплати почалися 23.06.2018 р. Крім того, 20.06.2018 р. її звільнили з посади і в цей день повинні були здійснити всі виплати. Реквізити для здійснення розрахунку нею подавалися 19.06.2018 р. у першій заяві про звільнення, окрім того, відповідач мав змогу сам їх дізнатися раніше. Внаслідок чого позовні вимоги звучать так - про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Платіжні доручення бухгалтерії Миколаївської обласної клінічної лікарні датовані 19.06.2018 року, тільки 22.06.2018 року отримані банком, а перші виплати почалися 23.06.2018 р. Жодних телеграм, листів та дзвінків від відповідача позивач не отримувала. 29.10.2018 р. до суду надійшла заява [PERSON] про збільшення позовних вимог, відповідно до якої, позивач просила стягнути з відповідача станом на 24.10.2018 р. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 27 132,40 грн., з них: сума основного боргу - 26 802 грн., 3% річних - 330,40 грн. 11.12.2018 р. до суду надійшла заява [PERSON] про збільшення позовних вимог, відповідно до якої, позивач просила стягнути з відповідача станом на 26.12.2018 р. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 34 847,94 грн., з них: сума основного боргу - 34 306,56 грн., 3% річних - 541,38 грн. 06.02.2019 р. до суду надійшла заява [PERSON] про збільшення позовних вимог, відповідно до якої, позивач просила стягнути з відповідача станом на 07.02.2019 р. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 42 800,80 грн., з них: сума основного боргу - 41 989,80 грн., 3% річних - 811,00 грн. 07.02.2019 року ухвалою суду витребувано відомості з ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області та з Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області. 12.02.2019 р. до суду надійшла заява [PERSON] про збільшення позовних вимог, відповідно до якої, позивач просила стягнути з відповідача станом на 01.03.2019 р. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 46 890,75 грн., з них: сума основного боргу - 45 920 грн., 3% річних - 969,99 грн. 22.02.2019 р. до суду надійшов відзив на заяви про збільшення позовних вимог, в якому представник відповідача зазначає, що він не повинен сплачувати будь-яку суму коштів [PERSON] , оскільки затримки розрахунку при її звільненні, за рішенням суду не було зі сторони лікарні, а отже сам розрахунок середнього заробітку за такий час є недійсним. Оскільки Казначейство приймає платіжні документи до 15:00 год., платіжні документи для сплати суми [PERSON] були виготовлені наступного дня і надані Казначейству, однак їх повернули, оскільки їм не відомий рахунок, на який потрібно перерахувати кошти. [PERSON] не отримала жодного листа лікарні і вони повернулись із відміткою про закінчення строку зберігання. тільки 20.06.2018 року [PERSON] в своїй заяві надала необхідні дані для перерахування коштів. Таким чином, [PERSON] особисто створила такі обставини, через які МОКЛ не могла день в день перерахувати її кошти за рішення суду. В судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити в повному обсязі з обставин наведених в позові та уточнення до нього. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала, просила відмовити посилаючись на обставини, вказані у відзиві на позов. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що Апеляційним судом Миколаївської області 18.06.2018 р. постановлено поновити [PERSON] на роботі в Миколаївській обласній клінічній лікарні Миколаївської обласної ради (далі - МОКЛ) на посаді сестри медичної старшої відділення загальної хірургії з 21.04.2017 р.; стягнути з Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради на користь [PERSON] 52174 грн. 56 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу без врахування податків та обов`язкових платежів. 18.06.2018 р. головним лікарем МОКЛ МОР видано наказ № 694-к/тр про поновлення позивача на роботі. 19.06.2019 року [PERSON] на ім`я головного лікаря МОКЛ на електронну адресу направлено заяву, в якій вона повідомляє про реквізити для перерахування коштів за рішенням суду, а також заробітної платні, компенсацій. 20.06.2019 р. [PERSON] направлена поштовим зв`язком заява головному лікарю МОКЛ, в якій вина вимагає негайно звільнити її з посади сестри медичної старшої, відділення загальної хірургії МОКЛ на підставі ч. 3 ст. 38 КзпП України, повідомляє про відкриття лікарняного, а також повторно повідомила реквізити для перерахування належних для виплати їй грошових коштів. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, [PERSON] звільнено з посади старшої сестри медичної відділення загальної хірургії з 21.06.2018 р. за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цього середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вимоги звільненого працівника щодо його виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-788цс16. Враховуючи зазначені законодавчі положення та виходячи із того, що постановою Апеляційного суду Миколаївської області 18.06.2018 р., стягнуто з Миколаївської обласної клінічної лікарні МОР на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 квітня 2017 року по 18 червня 2017 року, а 21.06.2018 р. позивач звільнена із займаної посади, то остаточний розрахунок з [PERSON] при звільненні МОКЛ повинна була здійснити 21.06.2018 року. Проте, фактично МОКЛ надала платіжні доручення до держказначейства 22.06.2018 року, а грошові кошти були перераховані [PERSON] 23.06.2018 року. Посилання представника позивача на те, що рахунок до Казначейства доставили 21.06.2019 р., спростовується відповіддю Головного управління Державної казначейської служби України Миколаївській області (21.02.2019 р. № 13-12/1131), відповідно до якої платіжні доручення №1207, 1208, 1209 отримано Головним Управлінням 22.06.2018 р., а також дослідженими в судовому засіданні цими платіжними дорученнями. Таким чином, період з 21.06.2018 по 22.06.2018 (2 робочі дні), є часом затримки повного розрахунку при звільненні, за прострочення якого стягується середній заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Суд відхиляє доводи позивача щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу не в повному обсязі, оскільки сума цього середнього заробітку (52174 грн. 56 коп.) визначена відповідно до роз`яснень викладених в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці № 13 від 24 грудня 1999 року без утримання (відрахування) податку, оскільки такий обов`язок, відповідно до ч. 1 ст. 67 Конституції України, п. 117.1 ст. 171 та п. 14.1180 ст. 14 Податкового Кодексу України покладено на роботодавця. Отже, постанова Апеляційного суду Миколаївської області від 18 червня 2018 року виконана в повному обсязі, про що також зазначено в ухвалі Апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2018 року, за результатами розгляду заяви про роз`яснення рішення. Посилання позивача на те, що ст. 430 ЦПК України передбачає негайне виконання судового рішення, а тому рішення Апеляційного суду МОКЛ повинна була виконати негайно і в повному обсязі, є помилковим, оскільки згадана стаття не передбачає негайне виконання рішення у справах про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В постанові Апеляційного суду Миколаївської області від 18 червня 2018 року зазначено, що середньоденна заробітна плата, відповідно до довідки Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради від 22 червня 2017 року дорівнює 178 грн. 68 коп. Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню на користь позивачки, складає 357,36 грн. (178,68х2=357,36). Розглядаючи позовні вимоги про стягнення з відповідача трьох відсотків річних суд виходить з того, що положення статті 625 ЦК України, яке регулює наслідки порушення грошових зобов`язань, не розповсюджується на спірні правовідносини, оскільки вони регулюються нормами трудового законодавства. Так, суд виходить з наступного. Грошовим зобов`язанням, за змістом статей 524, 533-535 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору. Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України. Системний аналіз зазначених норм права свідчить, що стягнення трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 січня 2016 року під час розгляду справи N 6-2759цс15. Оскільки правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані трудовим законодавством, а відповідач не є кредитором по відношенню до позивача у цивільно-правових відносинах, суд дійшов висновку про безпідставність вимог [PERSON] про стягнення з Миколаївської обласної клінічної лікарні МОР трьох відсотків річних за прострочення зобов`язання з виплати належних йому грошових сум у зв`язку зі звільненням. За такого, в цій частині позову слід відмовити. Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову [PERSON] , а саме в частині стягнення з Миколаївської обласної клінічної лікарні МОР середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 357 грн. 36 коп. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог, а саме у розмірі 5,85 грн., а з позивача - 762,55 грн.

Outcome: partial