Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

1. Стислий виклад позиції позивача та відповідача Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариство комерційний банк «Приватбанк» про зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в липня 2014 року йому стало відомо, що з його карткових рахунків ПАТ КБ «Приватбанк» безпідставно списані гроші. 29.08.2014 р. він звернувся до ПАТ «Приватбанк» та просив повідомити підстави списання грошей, але станом на 30.09.2014 р. відповіді ніякої не отримав. 30.09.2014 р. він звернувся до суду про стягнення коштів з ПАТ КБ «Приватбанк», рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 10 лютого2015 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено, але рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційну скаргу частково задоволено, та зараховано на банківську карту № [NUMBER] безпідставно списані банком кошти в розмірі 819,40 грн. та на банківську карту № [NUMBER] безпідставно списані банком кошти в розмірі 16,90 грн. 08.10.2015 р. на підставі рішення відкрито виконавче провадження по виконавчому листі № 208/8233/14 про зарахування на його банківську карту безпідставно списаних коштів в розмірі 819,40 грн., 26.11.2015 р. державним виконавцем виконавче провадження закінчено, в зв'язку з тим, що вимоги виконавчого документа виконані фактично. 31 жовтня 2015 р. банком вдруге безпідставно списано 420,73 грн. з карткового рахунку № [NUMBER]. Тому просить суд зобов'язати Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» повернути на його на банківську картку № [NUMBER] протиправно списані банком кошти в розмірі 420 грн. 73 коп. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилався на обставини зазначені в позові та просить суд зобов'язати Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» повернути на його на банківську картку № [NUMBER] протиправно списані банком кошти в розмірі 420 грн. 73 коп. Представник відповідача Провоторов Ю.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважає дії відповідача щодо списання коштів є правомірним та здійсненні в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. 2. Заяви, клопотання учасників справи 30 січня 2019 року представником відповідача надавалась заява про відкладення розгляду справи. 3.Процесуальні дії суду 06 вересня 2018 року ухвалою Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрито провадження по справі. 4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин В судовому засіданні встановлено, що 31 жовтня 2015 році з картки позивача по справі [PERSON] № [NUMBER] автоматично були списані гроші за погашення простроченої заборгованості по карті в розмірі 420,73 грн., що відповідно до виписки по картці (а.с.4). Окрім цього, 09 липня 2014 році із заробітної картки № [NUMBER] списано з карткового рахунку, відкритого ПАТ КБ «ПриватБанк» 819,40 грн. та 12 червня 2014 року з кредитної картки № [NUMBER] списано 16,90 грн. Так, рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 лютого 2015 року в задоволені позову [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання дій відповідача протиправними та стягнення коштів було відмовлено. Але, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2015 року рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 лютого 2015 року скасовано та зобов'язано Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» зарахувати на банківську картку № [NUMBER] [PERSON] безпідставно списані банком кошти у розмірі 819,40 грн. та на банківську картку № [NUMBER] [PERSON] безпідставно списані банком кошти в розмірі 16,90 грн. (а.с.2-3). Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та є відновлення становища, яке існувало до порушення та предметом позову є грошові кошти. Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з цивільних правовідносин, до яких застосовуються положення Глави 72 «Банківський рахунок» ЦК України. 5. Оцінка суду Вислухавши позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши докази по справі, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частин першої, другої статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Окрім цього, відповідно до ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно до ч. 3 ст. 1068 ЦК України, банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом. Частиною першою статті 1071 ЦК України встановлено, що банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Частиною другою згаданої статті встановлено, що грошові кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його розпорядження лише на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Судом не встановлено, що позивач вчиняв розпорядження щодо списання/перерахунку коштів, та вчиняв будь-які інші дії, що могли б призвести до списання грошових коштів з його рахунку. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, представником відповідача не надано та не підтверджено належними та допустимими доказами правомірного списання грошових коштів з рахунку клієнта, тобто позивача по справі, яке відбулося без його розпорядження, а також не доведено, що списання було проведено відповідно до закону чи договору між банком і клієнтом. Статтею 1073 ЦК України встановлено, що у разі безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунку банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Ст. 59 Закону України «Про банк та банківську діяльність», передбачено, що арешт на майно або кошти банку, що знаходяться на його рахунках, арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця, приватного виконавця чи рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом. Зняття арешту з майна та коштів здійснюється за постановою державного виконавця, приватного виконавця або за рішенням суду. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» безпідставно без розпорядження на це клієнта банку [PERSON] та без відповідної на те підстави були списані грошові кошти, а тому позовні вимоги позивача про повернення протиправно списаних банком коштів у розмірі 420,73 грн. підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). На підстав вищевикладеного,

Outcome: approved