Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

20 липня 2020 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що позивач вказує на те, що факт перебування відповідачів на реєстраційному обліку за даною адресою перешкоджає їй як власнику у здійсненні права власності у повному обсязі. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 24.07.2020 року провадження по справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала частково, а саме в частині відповідача [PERSON] , вимоги до [PERSON] не підтримала, підтверджуючи факт його проживання в квартирі. Відповідач [PERSON] не заперечував проти задоволення позову, підтвердивши факт непроживання його дружини в спірній квартирі та пояснив, що після смерті бабусі [PERSON] переїхала разом зі своїми батьками на постійне проживання до квартири померлої, в квартирі за адресою: [ADDRESS] . не проживає, її речей там немає. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце його проведення сповіщалась належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від неї до суду не надходило. Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 21.07.1993 року Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів видало свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яким посвідчило, що квартира належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] . 07.07.2004 року у квартирі за адресою: [ADDRESS] , був зареєстрований [PERSON] , що підтверджується Відомостями № С4-136175-юл про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] . 02.11.201 1 року КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 21.07.1993 року зареєструвало право приватної спільної часткової власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. 26.04.2012 року державний нотаріус Третьої одеської державної нотаріальної контори Сальнікова З.В. видала [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частку квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , померлого [INFO] . 23.05.2012 року КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26.04.2012 року зареєструвало право приватної спільної часткової власності на Ѕ частину квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] . 23.10.2018 року у квартирі за адресою: [ADDRESS] , була зареєстрована [PERSON] , що підтверджується Відомостями № С4-136175-юл про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку. 22.06.2020 року КП «ЖКС «Вузівський» посвідчив складений Акт про фактичне не проживання за місцем реєстрації, згідно якого встановлено, що з березня 2019 року по теперішній час [PERSON] та [PERSON] не проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Однак, суд критично ставиться до даного акту, оскільки в судовому засіданні в якості свідка була допитана [PERSON] , яка повідомила, що вона є донькою позивача та відповідно матір`ю відповідача [PERSON] . Повідомила, що вона також проживає у спірній квартирі, крім неї та матері проживає син [PERSON] . Відповідач [PERSON] у квартирі не проживає, особистих речей не має. Дійсно, 16.07.2020 року Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради видав Відомості № С4-136175-юл про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, згідно яких встановлено, у квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів особи може бути припинення дії, яка порушує право. Судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] не несе ніяких обов`язків по оплаті житла, так як в ньому не проживає, однак за комунальні послуги (воду, тепло, каналізацію і т.д.) позивачу нараховують із розрахунку на всіх осіб, зареєстрованих по даній адресі. Своїм перебуванням по теперішній час на реєстраційному обліку за адресою належного позивачу майна відповідач створює перешкоди в реалізації ним в повному обсязі прав та охоронюваних законом інтересів власника зазначеного майна, а також позивач несе додаткові витрати із власного бюджету. Згідно п. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Стаття 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї , інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Право користуватися чужим майном регламентується ст.ст. 401-402 ЦК України, відповідно до яких право на користування чужим майном може бути встановлено на підставі договору, закону, заповіту або рішенням суду. Стаття 405 ЦК України передбачає право користування житлом членами сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з постановою Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору на визначений строк, тощо). Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - підлягають задоволенню. Відповідно до абзацу 6 ст. 3 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Закон України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про позбавлення власника права власності на житлове приміщення або права користування такої особи житловим приміщенням. (Вказані вище правові позиції викладені в Постанові Верховного Суду України №6-57 від 16.01.2012р.). Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При викладених обставинах суд доходить до висновку, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованим та підлягають задоволенню, тому що інтереси позивача порушені, він не має змоги користуватися та розпоряджатися належним майном за своїм розсудом, а також по теперішній час несе збитки по сплаті житлово-комунальних послуг за відповідача [PERSON] , яка не мешкає тривалий час у даному житлі. Пунктом 1 частини 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: partial