Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-20 00:00:00

21.08.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] з вказаним позовом, в обґрунтування якого, послався на таке: він є власником ізольованої квартири [ADDRESS]. Квартира йому належить на підставі свідоцтва про право власності та витягу про державну реєстрацію прав. В його квартирі, крім нього, зареєстрований відповідач з 27.07.2011 року як квартирант. Вважає, що відповідно до ст. 391 ЦК України може звернутися до суду з позовом про захист права власності, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, внаслідок не проживання в ній понад 1 рік - з серпня 2012 року. Позивач до судового засідання не прибув, проте надав заяву про розгляд справи у його відсутності, на задоволенні позову наполягає. Відповідач до судового засідання не прибув, хоча судом повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, заяв про відкладення розгляду справи чи розгляду справи без його участі не надав, як і не надав судові заперечень проти позову. З урахуванням положень ст. 224 ЦПК України, отримавши згоду сторони позивача, суд ухвалив розглянути справу заочно з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи не прибув до судового засіданні, але надав заяву про розгляд справи без його участі, при вирішенні спору поклався на розсуд суду. Враховуючи неявку в судове засідання сторін, суд приймає рішення без фіксування судового засідання технічним засобом з підстав визначених ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши та проаналізувавши письмові докази, встановив такі факти і відповідні до них правовідносини: Позивач [PERSON] є власником ізольованої квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності (а.с.5) та витягу про державну реєстрацію (а.с.6). Крім нього, в квартирі також зареєстрований з 27.07.2011 року як квартирант [PERSON], який фактично в ній не мешкає з серпня 2012 року, тобто більше 3-х років. Сам позивач фактично проживає у вказаній квартирі, проте змушений оплачувати комунальні послуги за квартиранта. Відповідно до ст.ст.316-319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 321 цього ж Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна та зобов'язана довести судові ті обставини, на які вона посилається, як на підтвердження своїх вимог або підтвердження своїх заперечень. На думку суду, відповідач, не надавши заперечень на позовні вимоги та жодного доказу поважності не проживання в квартирі позивача більше 3-х років. Відповідно ж до ст. 405 ЦК України за відповідачем зберігається житлова площа протягом 1 року, а перевищивши вказаний термін тільки за рішенням суду його можна поновити, і те через поважність причин не проживання на житловій площі. Натомість, позивач повністю підтвердив обґрунтованість своєї позиції. Тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Право позивача на володіння, користування та розпорядження своїм майном підлягає захисту відповідно до ст. 391 ЦК України шляхом усунення таких перешкод, а саме - визнанням відповідача таким, що втратив право на користування спірним помешканням, адже його реєстрація в ньому на сьогоднішній день призводить до нарахування комунальних платежів, які лягають тягарем на позивача. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа знімається з реєстрації місця проживання внаслідок набрання чинності рішенням про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. А судом встановлення факт не проживання на спірній житловій площі відповідача понад 3 роки без поважних причин.

Outcome: approved