Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

21 грудня 2017 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення. Після уточнень, в позові зазначено, що [PERSON] на праві приватної власності має житловий будинок за адресою: Харківська область, Валківський район, с. Газове, вул. Гагаріна, 28. В зазначеному будинку зареєстрований та мешкає її син [PERSON] Разом із ним також проживають в цьому будинку його дружина [PERSON] та його донька [PERSON], хоча за вказаною адресою вони не зареєстровані. В даному будинку позивач не мешкає. Будь-яких письмових або інших домовленостей із відповідачем, щодо користування житлом, [PERSON] не укладала. В даний час позивач бажає мешкати в належному їй будинку, але [PERSON] своїм проживанням чинить їй перешкоди в користуванні її майном, оскільки він разом із сімєю повністю займають будинок, користуються допоміжними приміщенням, що робить неможливим її мешкання в будинку. Крім того, з їх вини, 28.04.2017 року вищезазначений будинок було відключено від газопостачання. Позивач вимагає усунути перешкоди в користуванні нею належним їй на праві власності будинку №28 по вул. Гагаріна в с. Газове Валківського району Харківської області, визнавши [PERSON] таким, що втратив право користування вищевказаним житловим приміщенням, шляхом зняття його з реєстраційного обліку та виселення разом з усіма проживаючими з ними особам, а саме [PERSON] та [PERSON] з вказаного будинку. Позивач в судовому засіданні в позов підтримала та пояснила, що вона має на праві приватної власності будинок за адресою: Харківська область, Валківський район, с. Газове, вул. Гагаріна, 28. В даному будинку мешкає та зареєстрований її син [PERSON] Останній без її дозволу привів мешкати туди свою дружину із дитиною. Крім того, вони приводять в даний будинок своїх друзів. Як пояснила [PERSON], даним будинком, вона не може взагалі користуватись, її постійно видворяють з нього. На прибудинкових спорудах відповідач змінив замки та вона не має доступу до них. [PERSON] зауважила, що бажає користуватисть власним будинком і усіма його приміщеннями за відсутності інших мешканців. Також позивач зазначила, що вона в будинку залишила усі прилади, в тому числі газовий котел, який [PERSON] переробив під дрова, зіпсувавши його, після чого працівниками газової служби було відключено газопостачання. В будинку постійний безлад, будь-яких ремонтів не проводиться. Невістки постійно бє її, а поліція не реагує на її заяви. Їй не дозволяють приходити до будинку. Представник позивача також позов підтримала та пояснила, що усі кімнати в будинку займає відповідач із сімєю. Останні змінили замки, а тому [PERSON] не має змоги користуватись належним їй майно. Хоч відповідач і правомірно вселився до будинку, проте будь-яких правових підстав для збереження за ним цього житла, цивільним кодексом України не передбачено. Представник відповідача заперечив проти задоволення позову та не заперечив, що [PERSON] мешкає за адресою: Харківська область, Валківський район, с. Газове, вул. Гагаріна, 28. Представник відповідача зазначив, що позивач не довела ті обставини, що відповідач має бути виселений з будинку, оскільки, як зазначає сама [PERSON], вона має доступ до деяких приміщень та на двері одного із них, поставила замок. Вини [PERSON] в тому, що відключили газопостачання від будинку не має, більш того, сама позивач була присутня при відключенні. Представник третьої особи Старомерчицької селищної ради Валківського району Харківської області в судовому засіданні був відсутній, проте від нього надійшла заява, згідно змісту якої прохає проводити судове засідання за його відсутності. Будь-яких заперечень проти задоволення позову не надійшло. 22 березня 2018 року на адресу суду надійшов відзив від представника відповідача в якому він заперечив проти задоволення позову та зазначив, що позивачем не доведені обставини, що відповідачем разом із його сімєю здійснюються перешкоди в користуванні усіма кімнатами в будинку за адресою: Харківська область, Валківський район, с. Газове, вул. Гагаріна, 28. Позивач наводить дві перешкоди користування, а саме начебто відповідач разом із сімєю зайняли усі приміщення житлового будинку та начебто з вини [PERSON] було відключено газопостачання будинку. Вина відповідача у відключені будинку від газопостачання відсутня, а таке відключення відбулось через несправність газової пічки. Опломбування системи газопостачання відбувалось в присутності [PERSON] Крім того, позивач самостійно, на дверях однієї із кімнат розмістила замок, яким обмежила користування цієї кімнати саме сімї відповідача. Зазначені обставини, спростовують твердження позивача, про те, що [PERSON] та його сімєю здійснюються перешкоди [PERSON] в користуванні будинком, а тому вимоги про зняття відповідача із реєстраційного обліку та виселення є безпідставними. Рішення Верховного Суду України на яке посилається позивач в позові, не стосується правовідносин, що виникли між сторонами, так само як і не стосуються положення статей 109 і 150 ЖК України. Також представник позивача зазначає, що в позові відсутнє нормативне обґрунтування позову. 04 квітня 2018 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій зазначено, що із доводами зазначеними у відзиву вона не згодна. Представник позивача вважає, що кількість перешкод, які зазначені в позові є достатніми для звернення до суду. У відповідності до ст. 175 ЦПК України, зазначення в позові норм права не є обовязком позивача. Додане до відзиву фотозображення не може бути належним та допустимим доказом, оскільки, даних про те, що де зроблений зображення не має. Рішення має містити, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 265 ЦПК України, зазначення процесуальних дій у справі. 21 грудня 2017 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], третя особа: Валківський районний сектор Державної міграційної служби України у Харківській області про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи, цивільна справа була розподілена в провадження судді Токмакової А.П. Ухвалою судді Валківського районного суду Харківської області від 26 грудня 2017 року задоволено заяву про самовідвід головуючого у справі та цивільну справу передано до канцелярії суду для передачі іншому судді. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи, цивільна справа була розподілена в провадження судді Товстолужського О.В. 15 січня 2018 року на адресу суду надійшли відомості про зареєстроване місце мешкання [PERSON] Ухвалою судді Валківського районного суду Харківської області від 16 січня 2018 року позову заяву залишено без руху, оскільки в позові [PERSON], окрім іншого вимагає виселити [PERSON] разом із іншими проживаючими там особами, при цьому не позивач зобовязана була зазначити цих осіб, в якості відповідачів, проте цього не зробила. Крім того, в позові відсутнє підтвердження позивача про те, що нею не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача, з тим самим предметом та з тих самим підстав. На виконання ухвали, 01 лютого 2018 року позивач надала позовну заяву в якій наполягала на розгляді власного позову, на підставі чого, ухвалою судді Валківського районного суду Харківської області від 06 лютого 2018 року провадження у справі відкрите та призначене підготовче судове засідання. Крім того, задоволене клопотання позивача про відстрочення [PERSON] сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. 26 березня 2018 року ухвалою Валківського районного суду Харківської області задоволено клопотання представника позивача про заміну третьої особи з Валківського районного сектору Державної міграційної служби України у Харківській області на Старомерчицьку селищну раду Валківського району Харківської області. 04 квітня 2018 року ухвалою Валківського районного суду Харківської області продовжено строк проведення підготовчого судового засідання. Задоволено клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Крім того, представник позивача подала позовну заяву із уточненням позовних вимог. 02 травня 2018 року ухвалою Валківського районного суду Харківської області закрите підготовче судове засідання та призначено цивільну справу до розгляду по суті. Суд, вислухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування серії ВАА №005581 від 15.08.2002 року є власником житлового будинку із надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Харківська область, Валківський район, с. Газове, вул. Гагаріна, 28. Згідно листа Старомерчицької селищної ради Валківського району Харківської області №02/21/760 від 26 вересня 2017 року, за адресою: Харківська область, Валківський район, с. Газове, вул. Гагаріна, 28, зареєстрований відповідач [PERSON] Як вбачається зі змісту домової книги, [PERSON] зареєстрований у вищезазначеному будинку 05 грудня 2002 року. Позивач вимагає визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: Харківська область, Валківський район, с. Газове, вул. Гагаріна, 28. Так, відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно з ч. 1 ст. 71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Отже, визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням можна лише в разі її відсутності за місцем реєстрації понад шість місяців. В судовому засіданні позивач не зазначає обставини, що свідчать про відсутність [PERSON] за місцем реєстрації понад встановлені законом строки, а навпаки, стверджує, що проживання відповідача в її будинку, порушує її право вільного користування житлом. Таким чином, правових підстав визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: Харківська область, Валківський район, с. Газове, вул. Гагаріна, 28, - не має. В судовому засіданні сторона позивача зазначає, що відповідач разом із сімєю порушує право позивача користуватись належним їй на праві власності будинком, шляхом не допуску до будинку, крім того, [PERSON] разом із дружиною інколи наносять їй тілесні ушкодження, а звернення до органів Національної поліції, жодних результатів не дали. Крім того, на думку позивача та її представника, з вини відповідача було відключено будинок від газопостачання, а тому вказані обставини є підставами для виселення [PERSON] разом з дружиною та дитиною із вищезазначеного будинку. Так, дійсно, згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, можна висилити винних на вимогу наймодавця без надання іншого житлового приміщення. Водночас, у відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підтвердження обставин, що [PERSON] систематично порушує правила співжиття із позивачем, крім того, руйнує чи псує житло, позивачем не надано обєктивних даних. Акт про відключення газоспоживних приладів від 28.04.2017 року не є доказом, що таке відключення відбулось з вини [PERSON] Більш того, таке відключення було в присутності позивача. Отже, підстав для виселення відповідача та його сімї на підставі вищезазначених положень ЖК Української РСР не вбачається. Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно з положеннями статті 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання. Як вбачається з ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року. Ратифікувавши Конвенцію та протоколи до неї, держава передусім зобов'язалася гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції та цих протоколах. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно змісту статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як вбачається, [PERSON] позбавлена можливості користуватись своїм майном на власний розсуд. З матеріалів справи, а саме домової книги, витікає, що [PERSON] був зареєстрований в будинку за адресою: Харківська область, Валківський район, с. Газове, вул. Гагаріна, 28, вже після набуття [PERSON] права власності на вказаний будинок. Тобто, позивач на власний розсуд розпорядилась своїм майном, надавши згоду відповідачу мешкати в належному їй житлі. Останній мешкав в ньому на протязі 16 років. Таким чином, суд вважає, що позивач, як власник будинку, має абсолютне та непорушне право на розпорядження належним їй майном, а тому виселення [PERSON] із будинку, є єдиним способом, захисту права власності [PERSON] Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічна позиція, щодо застосування вищевказаних норм Цивільного кодексу України, відносно розпорядження власником своїм майном, міститься в постанові Верховного Суду від 05 лютого 2018 року у справі № 643/21490/13-ц (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/72243844). Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 09 березня 2011 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про захист порушених прав і свобод, зняття з реєстрації та виселення із житлового будинку відмовлено через недоведеність позовних вимог. Підставами для зверення до суду стало те, що [PERSON] систематично руйнував та псував будинок, не надавав ніякої допомоги, сварився з [PERSON] та погрожував їй. Водночас, суд вважає, що підстави звернення у даній справі є іншими, оскільки [PERSON], як вона зазначає, хоче самостійно мешкати не в квартирі, а в своєму будинку, тобто, користуватись і розпорядитись своїм майном на власний розсуд, а тому [PERSON] підлягає виселенню. Разом з тим, суд вважає, що вимоги про виселення [PERSON] та [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки позивач не забажала останніх залучати до участі у справі в якості відповідачів. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації з місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи, що підставою для зняття відповідача з реєстрації за місцем проживання відповідним органом є рішення суду про виселення, вимога про зняття відповідача з реєстрації за місцем проживання задоволеною бути не може. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ухвали судді Валківського районного суду Харківської області від 06 лютого 2018 року [PERSON] відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Як вбачається зі змісту позову, [PERSON] заявляє три вимоги, а саме визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття її з реєстраційного обліку та виселення, тобто три вимоги немайнового характеру. Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», у разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Згідно з п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 704 грн. 80 коп. Оскільки задоволено лише в частині вимог щодо виселення [PERSON], тобто задоволено одну вимогу, із відповідача має бути стягнуто на користь держави судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. З огляду на ту обставину, що в задоволенні вимог в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття із реєстраційного обліку відмовлено, судовий збір за ці вимоги, має бути стягнутий із позивача.

Outcome: partial