Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-01 00:00:00

21.12.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Держави Україна, за представництвом Донецької обласної прокуратури (раніше Прокуратура Донецької області), Державної казначейської служби України про стягнення з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання грошових коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральної шкоди у розмірі 134028,00 грн., яка спричинена протиправною бездіяльністю щодо невнесення відомостей до ЄРДР при досудовому розслідуванні кримінального провадження №12014050390002670 від 06.12.2014 року. Свій позов [PERSON] обґрунтував тим, що 29.05.2018 року його представник Стуліков А.В. звернувся до процесуального керівника по кримінальному провадженню №12014050390002670 від 06.12.2014 року прокурора Краматорської місцевої прокуратури [PERSON] із заявою-повідомленням №4 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.366 КК України, та притягнення до кримінальної відповідальності в.о. генерального директора ТОВ «Украгропромстрой» [PERSON] та директора ТОВ «Партнер М» [PERSON] за службове підроблення під час оформлення у 2016 році у нотаріуса заяв ТОВ «Украгропромстрой» та ТОВ «Партнер М» про закінчення розрахунків по договорам купівлі-продажу нерухомого майна ТОВ «Украгропромстрой» від 07.07.2011 року та 27.07.2011 року, що спричинило тяжкі наслідки внаслідок недоплати ТОВ «Партнер М» на користь ТОВ «Украгропромстрой» за продане майно 269855,00 грн.. Крім того, 29.05.2018 року представник позивача - адвокат Стуліков А.В. звернувся до процесуального керівника по кримінальному провадженню №12014050390002670 від 06.12.2014 року прокурора Краматорської місцевої прокуратури [PERSON] із заявою-повідомленням №5 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України, та притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON] за співучасть у шахрайстві разом із генеральним директором ТОВ «Украгропромстрой» [PERSON] при підготовці заволодіння майном ТОВ «Украгропромстрой» в особливо великих розмірах шляхом внесення в текст Статуту ТОВ «Украгропромстрой» в редакції 2005 року неоднозначних формулювань стосовно прав [PERSON] як генерального директора продати все майно ТОВ «Украгропромстрой» на свій розсуд та при наданні суду хибних та неправдивих аргументів з метою спромогтися отримати незаконне рішення суду по справі №905/3056/16 на користь [PERSON] .. Крім того, 29.05.2018 року представник позивача - адвокат Стуліков А.В. звернувся до процесуального керівника по кримінальному провадженню №12014050390002670 від 06.12.2014 року прокурора Краматорської місцевої прокуратури [PERSON] із заявою-повідомленням №6 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України, та притягнення до кримінальної відповідальності генерального директора ТОВ «Украгропромстрой» [PERSON] за розтрату в липні 2011 року належного ТОВ «Украгропромстрой» майна в особливо великих розмірах - обладнання Товариства на суму 483324,40 грн., шляхом фактично безоплатної передачі його ТОВ «Партнер М». Крім того, 29.05.2018 року представник позивача - адвокат Стуліков А.В. звернувся до процесуального керівника по кримінальному провадженню №12014050390002670 від 06.12.2014 року прокурора Краматорської місцевої прокуратури [PERSON] із заявою-повідомленням №8 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України, та притягнення до кримінальної відповідальності генерального директора ТОВ «Украгропромстрой» [PERSON] за розтрату в липні 2011 року 656779,20 грн. в рахунок погашення боргових зобов`язань перед ТОВ «Партнер М» за договорами уступки права вимоги між [PERSON] та ТОВ «Партнер М» №1-11-3 від 06.07.2011 року на суму 1142055,20 грн., №2-11-3 від 06.07.2011 року на суму 126675,00 грн., №3-11-3 від 06.07.2011 року на суму 4535,00 грн., а всього 1273265,20 грн., шляхом перерахування на рахунки ТОВ «Партнер М» з рахунку ТОВ «Украгропромстрой» в банку АТ «БМ Банк» 1495044,00 грн. та з рахунку ТОВ «Украгропромстрой» в АТ «Укрсиббанк» в сумі 435000,грн., а всього 1930044,40 грн.. Прокурором Краматорської місцевої прокуратури [PERSON] на протязі 24 год., після отримання заяв-повідомлень №4,5,6,8 від 29.05.2018 року Сулікова А.В. про вчинені кримінальні правопорушення, відповідні відомості до ЄРДР не внесені, розслідування обставин викладених в заявах-повідомленнях не розпочато, витяг з ЄРДР заявнику Стулікову А.В. не надано, чим останній порушив присягу прокурора в частині прийнятого на себе зобов`язання неухильно додержуватися Конституції та законів України; сумлінним виконанням своїх службових обов`язків сприяти утвердженню верховенства права, законності та правопорядку; захищати права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства і держави. Зазначені обставини підтверджуються ухвалами слідчих суддів Краматорського міського суду Донецької області по справі №234/7931/18 від 05.06.2018 року, №234/7960/18 від 04.06.2018 року, №234/7958/18 від 05.06.2018 року, №234/7954/18 від 04.06.2018 року. Держава Україна за представництвом Прокуратури Донецької області в особі прокурора Краматорської місцевої прокуратури [PERSON] порушила право [PERSON] гарантоване ст. 40 Конституції України, що його звернення до державного органу будуть розглянуті, йому буде надано обґрунтовану відповідь у встановлений статтею 214 КПК України строк, а також тими ж діяннями Держава Україна порушила право [PERSON] , гарантоване ст. 3 Конституції України та статтями 1, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (РИМ, 4.Х1.1950) на ефективний засіб юридичного, правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Спричинена позивачу [PERSON] бездіяльністю відповідача моральна шкода полягає у глибоких душевних стражданнях, яких він, як фізична особа, зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього та у зв`язку з порушенням його прав людини, гарантованих Конституцією України та чинними міжнародними договорами, що викликало у нього сильні негативні почуття обурення, невпевненості в майбутньому, відчаю та гніву. Протиправною, незаконною, неправомірною є бездіяльність прокуратури Донецької області, яка полягала у невиконанні обов`язку відповідних прокурорів внести відомості до ЄРДР по заявам-повідомленням від 29.05.2018 року. Ухвалою суду від 17.04.2019 року цивільні справи за позовом [PERSON] до Держави Україна за представництвом прокуратури Донецької області, Державної казначейської служби України, третя особа [PERSON] №234/19942/18, №234/19929/18, 234/19939/18 та №234/19932/18 об`єднані в одне провадження. Ухвалою суду від 26.04.2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача Стуліков А.В. позовні вимоги [PERSON] підтримав з підстав зазначених у позовній заяві та просив їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача Сельська О.З. просила у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити, у зв`язку з їх безпідставністю. Державна казначейська служба України про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в судове засідання представника не направила, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у їх відсутності суду не надала, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності її представника. Третя особа [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання не з`явився, суду надав заяву про розгляд справи у його відсутності. Заслухавши учасників розгляду справи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити з огляду на наступне. У статті 1 Загальної декларації прав людини проголошено, що всі люди народжуються вільними й є рівними за своєю гідністю та правами. Вони наділені розумом і совістю та повинні діяти один щодо одного в дусі братерства. Кожна людина має всі права і всі свободи, проголошені цією Декларацією, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового, станового або іншого становища (ст. 2). Згідно зі статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, всі особи є рівними перед судами і трибуналами. Це основоположні міжнародні правові норми з питань рівності прав людини, на які орієнтується всі правові держави світу. Конституція України закріплює основні засади правового статусу людини і громадянина в Україні, тобто ті провідні ідеї, що покладені в основу змісту й умов реалізації прав та обов`язків людини і громадянина в нашій державі. Передусім це стосується частин 1, 2 ст. 24 Конституції України, відповідно до яких не може бути привілеїв і обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального поводження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Крім того, ч. 2 ст. 21 Конституції України закріплює засаду невідчужуваності та непорушності прав і свобод людини. Відповідно до цієї засади не допускається не тільки відчуження прав і свобод, якими людина володіє, а й обмеження їхнього змісту, створення перешкод для їх реалізації тощо. Дані положення повною мірою поширюються і на передбачені цивільно-процесуальним законом права суб`єктів цивільного провадження. У загальному розумінні рівність перед законом означає обов`язок всіх додержуватися приписів закону, використовувати закон у своїх інтересах. Закріплення рівності перед законом як засади здійснення правосуддя в цивільних справах означає, що жодна обставина не може стати підставою для надання будь-яких привілеїв або запровадження будь-яких обмежень, що суперечать приписам цивільно-процесуального закону щодо прав і обов`язків всіх суб`єктів провадження. У відповідності до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до п.п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Так, відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В судовому засіданні встановлено, що 29.05.2018 року адвокат Стуліков А.В., який діяв в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до прокурора Краматорської місцевої прокуратури [PERSON], який здійснював процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №12014050390002670 від 06.12.2014 року із заявами-повідомленнями про притягнення до кримінальної відповідальності в.о. генерального директора ТОВ «Украгропромстрой» [PERSON], директора ТОВ «Партнер М» [PERSON] , [PERSON] , генерального директора ТОВ «Украгропромстрой» [PERSON] .. 30.05.2018 року прокурором [PERSON] надано Стулікову А.В. відповідь, що за наведеними в його заявах обставинам підстав для внесення відомостей до ЄРДР не вбачається, а самі заяви-повідомлення спрямував слідчому Прокоф`євій О.В. для долучення до матеріалів кримінального провадження №12014050390002670 та вжиття заходів щодо перевірки доводів заяв-повідомлень Стулікова А.В .. Ухвалами слідчих суддів Краматорського міського суду Донецької області від 04.06.2018 року та 05.06.2018 року скарги Стулікова А.В. на бездіяльність щодо невнесення відомостей до ЄРДР задоволені та зобов`язано прокурора Краматорської місцевої прокуратури [PERSON] внести відомості за заявами-повідомленнями Стулікова А.В. до ЄРДР. На виконання ухвал слідчих суддів Краматорського міського суду від 04.06.2018 року та 05.06.2018 року внесені відомості до ЄРДР за заявами-повідомленнями Стулікова А.В. за№4,5,6,8 від 29.05.2018 року про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.366, ч.4 ст.191 КК України. Відповідно до статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. У статті 19 Конституції України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Таким чином, враховуючи, що жодної з перелічених незаконних дій щодо [PERSON] вчинено не було, як вбачається з позовної заяви, ст. 1176 ЦК України не підлягає застосуванню до виниклих спірних правовідносин. За відсутності підстав для застосування частини першої ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Згідно із пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.5,6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оскільки для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до статей 1176, 1167 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача (ст.ст. 12, 81 ЦПК України). Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Обставини справи свідчать про те, що оскарження представником позивача адвокатом Стуліковим А.В. бездіяльності посадових осіб щодо невнесення відомостей про кримінальні правопорушення до ЄРДР на підставі його заяв-повідомлень №4,5,6,8 від 29.05.2018 року свідчить про реалізацію позивачем свого права оскаржувати процесуальну діяльність прокурора та слідчого і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦПК України. Окрім того, сам факт зобов`язання ухвалою суду внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені. Таким чином, лише незгода позивача з прийнятим прокурором [PERSON] процесуального рішення, яке було оскаржено в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування позивачу [PERSON] моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду у постанові № 199/1478/17 від 30.01.2019 р. Додатково слід зазначити, що оскільки під час судового розгляду не встановлено як протиправності дій відповідача, так і спричинення позивачу моральної шкоди, наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач, виключається. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, судом не встановлено дій з боку держави Україна, які давали б правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про відшкодування йому моральної шкоди на підставі статей 1173, 1174, 1176 ЦК України. Оскільки під час вирішення спору по справі судом не виявлені недоліки в діяльності Донецької обласної прокуратури, то у суду відсутні підстави для постановлення окремої ухвали про виявлені недоліки в її діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, а у задоволенні його позовних вимог відмовлено у повному обсязі, то судові витрати по сплаті судового збору необхідно віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed