Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

20.07.2016 року позивач звернувся з позовом до суду та просив виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Свої вимоги мотивують тим, що йому на праві власності належить ? частина квартири [ADDRESS]. Співвласником іншої частини квартири була [PERSON], яка померла [INFO]. Позивач, як спадкоємець першої черги, прийняв спадщину після смерті [PERSON], внаслідок чого Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа після смерті [PERSON] Позивач посилається, що не може отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки в суді перебувають справи щодо спірної квартири, яка незаконно була відчужена на користь третіх осіб. Зокрема, зазначає, що 26 липня 2011 року був укладений договір купівлі - продажу вказаної вище квартири, однак рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12.09.2013 року був визнаний недійсним. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.06.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.10.2015 року вищезазначене рішення було залишено без змін. Крім того, позивач зазначає, що 10.09.2012 року та 22.04.2013 року були укладені договори купівлі - продажу на спірну квартиру. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.07.2015 року скасовано рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] та [PERSON] та 03.09.2015 року постановою Київського апеляційного адміністративного суду м. Києва вищезазначене рішення було змінено та визнано рішення про реєстрацію права власності протиправними. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року позовні вимоги [PERSON] про витребування майна та зобов'язання вчинити певні дії було задоволено частково. Витребувано від [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] та зобов'язано передати дану квартиру [PERSON]. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17.11.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.02.2016 року вищезазначене рішення було залишено без змін. Позивач вважає, що [PERSON] та [PERSON] не набули права власності на спірну квартиру, а тому в останніх відсутнє і право користування даною квартирою. Позивач посилається, що незважаючи на те, що його права на нерухоме майно відновлені в судовому порядку, проте відповідачі 1,2 відмовляються звільнити спірну квартиру та виселитися у добровільному порядку, тим самим перешкоджають йому у здійсненні права власності. Враховуючи вищевикладене, позивач просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд до відома не поставили. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд, вислухавши думку представника позивача, який не заперечував проти розгляду справи в порядку визначеному ст. 224 ЦПК України, знаходить можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 23 липня 2008 року (а.с.85-86). [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.88). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на ? частини спірної квартири. Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є її син, тобто позивач по справі [PERSON], який на день відкриття спадщини був зареєстрований та проживав з спадкодавцем однією сім'єю (а.с.87). Як встановлено в суді та підтверджено матеріалами справи, спірна квартира [ADDRESS] була неодноразово відчужена на користь третіх осіб поза волею позивача, що підтверджується рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 12.09.2013 року, рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 06.10.2015 року ( а.с. 71-74, 56-59). Зокрема, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено частково. Витребувано від [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] та зобов'язано передати дану квартиру [PERSON]. (а.с.56 -60). Даним рішення встановлено, що спірна квартира вибула з володіння позивача не з його волі іншим шляхом, а тому вимоги позивача про витребування та переданні спірної квартири ґрунтуються на вимогах Закону, тобто в порядку ст. 388 ЦК України Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17.11.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.02.2016 року вищезазначене рішення було залишено без змін та набрало законної сили ( а.с. 45 - 55). Згідно з положеннями ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Яке вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення суду від 06.10.2015 року державним виконавцем відділу ДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві, 25.01.2016 року було відкрито виконавче провадження в частині зобов»язання відповідачів передати спірну квартиру позивачу (а.с.98,99). На час розгляду справи в суді рішення суду від 06.10.2015 року про зобов»язання відповідачів передати позивачу спірну квартиру, не виконано. Згідно довідки № 5234 від 28.10.2015 року вбачається, що у квартирі [ADDRESS] значаться зареєстрованими : [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.39). Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи у спірній квартирі фактично проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як визначено ч.ч.1, 2, 3, 7 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Майно може належати особам на праві спільної часткової або спільної сумісної власності. Згідно з ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. З матеріалів справи встановлено, що відповідачі у справі не є членами сім'ї позивача. Відповідного договору чи житлового сервітуту з відповідачами укладено не було. За таких обставин, суд вважає, що відповідачі проживають у спірній квартирі без законних на те підстав. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог частини 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселеним із занятого житлового приміщення або обмежений в праві користування житловим приміщенням не інакше як на підставі та в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі відмовляються виселятися зі спірної квартири у добровільному порядку, тим самим порушуючи право позивача у здійсненні права власності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи те, що [PERSON] та [PERSON] є неповнолітніми, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача суму сплаченого ним судового збору у розмірі 551, 20 грн. в рівних долях. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved