Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

20 квітня 2021 року [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання особи, що втратила право на користування жилим приміщенням. В обґрунтування вимог зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 16 вересня 1992 року. Відповідачка та її малолітні діти не доводяться йому родичами, але зареєстровані у вказаній квартирі. На даний час відповідачка та її малолітні діти в квартирі позивача за адресою [ADDRESS] не проживають з 2011 року і залишаються зареєстрованими по місцю реєстраційного обліку, самовільно не знімається з реєстраційного обліку, а питання про зняття їх з реєстрації позивач особисто вирішити не може. Відповідачка визнає факт своєї відсутності, разом із своїми неповнолітніми дітьми в квартирі, однак сама з дітьми не знімається з реєстраційного обліку, так як з її слів їй немає куди зареєструватися. Виходячи з цього позивач вимушений оплачувати за неї житлово-комунальні послуги, не може отримати житлову субсидію, по вказаній причині, у зв`язку з чим він звернувся до суду. Відповідно до ч. 4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно з ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 06.05.2021 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач [PERSON] до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі (а.с.32). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи через оголошення на сайті судової влади, пояснень та клопотань не надіслала (а.с.28), представник третьої особи Миргородської міської ради в особі служби в справах дітей в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій просить проводити розгляд без їх участі та при розгляді справи покладаються на розсуд суду (а.с. 33-34). У зв`язку з викладеним, суд вирішив за можливе розглянути справу в судовому засіданні 24.05.2021 року у відсутність учасників справи, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.247 ЦПК України та Рішення Конституційного Суду України №16-рп/2011 від 08.12.2011 року (справа про фіксування судового процесу технічними засобами) . Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходе до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно копії договору купівлі-продажу квартири, виданого державним нотаріусом Миргородської міської нотаріальної контори Смагою Л.М. від 16 вересня 1992 року, вбачається, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с.5). З довідки, виданої Миргородською міською радою від 19 квітня 2021 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS] відповідачка [PERSON] та її малолітні діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають з 2011 року по даний час, [PERSON] прописана в [ADDRESS] , а проживає за адресою [ADDRESS] (а.с. 4), згідно копії паспорта [PERSON] залишається зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.6). Згідно інформації яка витребувана судом з Миргородського відділу ДРАЦС- відповідно до актових записів про народження - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є дітьми [PERSON] ( а.с. 35-37) Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, це право є непорушним. Відповідно до ст.ст.317, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Згідно з вимогамист.150 ЖК України, ст.383 ЦК України громадяни, що мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання та проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Оскільки відповідачка не проживає фактично у квартирі позивача разом із своїми дітьми тривалий час , а саме із 2011 року , то з урахуванням вище викладеного слід дійти висновку про те, що малолітні чи неповнолітні особи не можуть самостійно визначати своє місце проживання, та діти не можуть бути зареєстровані без батьків в житловому будинку без своєї матері - то суд приходе до висновку , що позовні вимоги підлягають задоволенню і в частині визнання такими , що втратили право на користування житловим приміщенням і малолітніх дітей відповідачки , враховуючи що всі мешканці квартири позивача - не є його родичами і дітьми . Згідно частин 1,2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд при оцінці наявних у справі доказів повинен виконувати положення ст.89 ЦПК України та враховувати висновки, які викладені у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року та у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) про те, що суд при оцінці доказів повинен керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом»; таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач та її малолітні діти добровільно, без поважних на те причин не проживають за адресою спірної квартири з 2011 року, чим створюють позивачу як власнику нерухомого майна - перешкоди в користуванні ним. Приймаючи до уваги те, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , а відповідачі, будучи зареєстрованими у вказаній квартирі, але фактично не проживаючи у ній, перешкоджають позивачу у користуванні та розпорядженні ним своєю власністю, суд вважає можливим задовольнити позов [PERSON] , а саме визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Outcome: approved