Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

20 травня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом\~до\~[PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу частково удаваним та визнання права власності на транспортний засіб. Неодноразово уточнювала свої позовні вимоги і в остаточній редакції від 26.06.2014 року просила суд визначити в частині покупця частково удаваним з моменту вчинення договір від 25 лютого 2010 року купівлі-продажу легкового автомобіля марки «Ford Mondeo», 1995 року випуску, червоного кольору, кузов № [NUMBER], укладений [PERSON] від імені продавця [PERSON] з покупцем [PERSON]; довідка-рахунок від 25 лютого 2010 року КІМ № 041415, видана Госпрозрахунковим центром УДАІ ГУ МВС України в Одеській області; автомобіль 26 лютого 2010 року був зареєстрований на праві власності за [PERSON]; державний номер легкового автомобіля [NUMBER], технічний паспорт серії САА № 426981; у зв'язку із відчуженням 13 квітня 2013 року [PERSON] легкового автомобіля марки «Ford Mondeo», 1995 року випуску, червоного кольору, кузов № [NUMBER], - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію в розмірі грошових коштів, сплачених 25 лютого 2010 року за вказаний легковий автомобіль, у сумі 64752 (шістдесят чотири тисячі сімсот п'ятдесят дві) гривні 86 копійок. У судовому засіданні 19 лютого 2015 року представник позивача надав розрахунок і просив стягнути з [PERSON] на користь позивача розмір вартості спірного автомобіля в сумі 133\~998 (сто тридцять три тисячі девятсот девяносто вісім) гривень 37 копійок, враховуючи зміну курсу долара США, на еквівалент якого спирались покупець та продавець при визначенні вартості автомобілю та здійсненні за нього розрахунку. Позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що у лютому 2010 року нею за особисті кошти, виручені від продажу квартири, був придбаний автомобіль «Ford Mondeo», 1995 року випуску. Через близькі в тому числі і інтимні стосунки з [PERSON] автомобіль був оформлений на його імя. Пізніше [PERSON] особисті стосунки із [PERSON] розірвав, зазначивши, що автомобіль є його власністю. [PERSON] не бажає повертати ні гроші, ні автомобіль, що й стало підставою для звернення позивача до суду. Позивач та її представники, відповідач [PERSON], відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання з'явились. Позивач позов підтримала, відповідач [PERSON] залишив позов на розсуд суду, відповідач [PERSON] та його представник проти задоволення позову заперечували. Після оголошення технічної перерви сторони у судове засідання не зявились, надали через канцелярію суду заяву про розгляд справи за їх відсутністю. Заслухавши пояснення сторін, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO] (а.с. 28, 30 т. 1). Позивач також є матірю дитини-інваліда [PERSON], [INFO] (а.с. 7, 8 т. 1). [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебували. З метою збереження родинних зв'язків між батьком та сином, зважаючи на необхідність подальшого спілкування батька з дитиною та для забезпечення полегшення пересування останніх, у тому числі й до лікувальних закладів і місць відпочинку, [PERSON] 25 лютого 2010 року придбала легковий автомобіль марки «Ford Mondeo», 1995 року випуску, кузов № [NUMBER], який 26 лютого 2010 року було зареєстровано на імя [PERSON] (а.с. 5, 98 т. 1). Обґрунтовуючи позов, [PERSON] вказує, що восени 2009 року мала у своєму розпорядженні значну суму грошових коштів, виручену від продажу квартири. Частину цих коштів вона витратила на придбання спірного автомобіля. [PERSON], в свою чергу, посилається на те, що придбав спірний автомобіль самостійно, без участі позивача, на кошти, які заробив і які отримав у спадщину після смерті батька. З тексту розписки від 25.02.2010 р., складеної [PERSON], видно, що останній отримав від [PERSON] 40 000 гривень, еквівалентні 5 000 доларів США, за автомобіль «Ford Mondeo», 1995 року випуску, червоного кольору, кузов № [NUMBER]. Гроші отримав в повному обсязі, матеріальних претензій не має. На прохання покупців біржову угоду оформив на [PERSON] (а.с. 5 т. 1). Копія розписки надана до матеріалів справи позивачем [PERSON], оригінал розписки зберігається у неї. 26.02.2010 року спірний автомобіль зареєстровано в МРЕВ № 1 ДАІ міста Одеси на підставі довідки-рахунка КІМ № 041415 від 25.02.2010 року Госпрозрахункового центру УДАІ ГУМВС за громадянином [PERSON], [INFO], мешкаючим за адресою: м. Одеса, вул. Івана Франка, 8, якому видано номерні знаки ВН5786СО та свідоцтво про реєстрацію ТЗ: САА № 426981 від 26.02.2010 року (а.с. 98, 99 т. 1). Встановлено, що [PERSON] в березні 2009 року закінчив навчання в Одеському національному морському університеті (а.с. 4 т. 1). Згідно довідок №№ 307, 308, виданих ДП «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» 16.12.2013 року, [PERSON], перебуваючи на посаді групового механіка, за період з квітня 2009 року по лютий 2010 року отримав заробітну плату в загальному розмірі 20 413, 51 грн. (а.с. 173, 174 т. 1). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.09.2007 року, виданим нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної контори Одеської області [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 5012, [PERSON] отримав у спадок після смерті свого батька [PERSON] 1/3 частину майна: автомобілю марки ВАЗ 2101, 1989 року випуску, реєстраційний номер 18854ОЕ, вартістю 3201 грн., грошових коштів у ВАТ «Ощадбанк» у сумі 02,22 грн. та 26855,00 грн., грошових коштів у КС «Акерман-Фінанс» у загальній сумі 33939,04 грн. Всього [PERSON] отримано спадщини на загальну суму 21332,42 грн., (3201+02,22+26855,00+33939,04) : 3 = 21332,42 (а.с. 184 186 т. 1). Суд критично ставить до доводів відповідача [PERSON] про те, що спірний автомобіль був придбаний ним за кошти, отримані у спадщину, та за зароблені кошти. Спадщина була оформлена [PERSON] у вересні 2007 року, а автомобіль купувався в лютому 2010 року. Доказів того, що спадкові кошти збереглися до лютого 2010 року, відповідач не надав. Як пояснювали сам [PERSON] та у письмовій заяві до суду -його мати [PERSON] (а.с. 176-178 т. 1), остання перенесла операцію на серці в м. Києві в інституті ім. М. Амосова, що свідчить про понесення родиною [PERSON] певних витрат. Чи знімалися кошти з банківських рахунків, коли, в яких сумах і куди витрачалися відповідач пояснити не зміг. Документи про це у справі відсутні. Доказів того, що ці кошти були передані або перераховані саме продавцю автомобіля суду не представлено. Щодо грошей, отриманих [PERSON] в якості заробітної плати до лютого 2010 року, то їх сума є вдвічі меншою за вартість спірного автомобіля. До того ж, відповідач мав нести протягом року певні житлово-побутові витрати, витрати на харчування, транспортні та інші витрати, які забезпечують життєдіяльність людини. Судом встановлено, що 29.09.2009 року позивачем [PERSON] було отримано від [PERSON] 43000 доларів США за продаж квартири в м. Одесі, по вул. Ак. Глушка, 6 «А», кв. 168 (а.с. 36 т. 1). Опитаний у судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердив, що питаннями купівлі у нього автомобілю (зустрічі, торг, організація діагностики, тощо) займалася позивач, суму за діагностику автомобілю сплачувала особисто [PERSON], позивач постійно акцентувала увагу, що розраховуватися за автомобіль буде вона. Він отримав особисто від позивача 5000 у.о. і вважає саме її покупцем автомобіля (а.с. 35 т. 2). Враховуючи наведене, а також приналежність і зміст розписки від 25.02.2010 року, суд доходить висновку, що спірний автомобіль було придбано за кошти позивача. Відповідно до\~ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За положеннями\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою\~статті\~203 цього Кодексу. Правові наслідки удаваного правочину регламентовано вимогами\~ст. 235 ЦК України. Згідно із\~ст. 655 ЦК України\~за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику. Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат. Отже, за звичаями ділового обороту презумується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Разом із тим, відповідно до\~ст. 235 ЦК України\~удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. При цьому, удаваним може бути не весь правочин, але лише в частині когось з його учасників, якщо буде встановлено що інший учасник за змістом договору домовлявся про істотні умови договору, про її ціну, сплатив за власні кошти її покупну ціну, придбав майно для себе та наступні дії сторін свідчать про прийняття виконання договору іншою стороною. Враховуючи наведені обставини та оцінюючи наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу автомобілю «Ford Mondeo», 1995 року випуску, кузов № [NUMBER], укладений 25.02.2010 року, є удаваним правочином в частині покупця, оскільки зазначений автомобіль фактично був придбаний [PERSON] за її власні кошти, одержані від продажу належної їй на праві власності квартири в м. Одесі по вул. Ак. Глушка, 6 «А», кв. 168. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ст. 216 ЦК України). Встановлено, що 13.04.2013 року спірний автомобіль було знято з обліку для реалізації та цього ж дня в МРЕВ № 2 ДАІ міста Одеси було зареєстровано на підставі довідки-рахунка ААВ № 046725 від 13.04.2013 року ФОП «[PERSON]П.» за громадянином [PERSON] (а.с. 99 т. 1). [PERSON] даних обставин не заперечує. Як видно із розписки від 25.02.2010 року, [PERSON] отримав від позивачки грошову суму в еквіваленті пяти тисяч доларів США, що підтвердив у судовому засіданні. [PERSON] заявлену до стягнення вартість спірного автомобіля не спростував. За правилом ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. За таких обставин суд вважає за можливе стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] вартість спірного автомобіля у розмірі, еквівалентному 5000 доларів США, в гривні за офіційним курсом НБУ станом на 19.02.2015 р. (26,799674 грн. за один долар США), що становить 133 998, 37 гривень (5000 ? 26,799674 = 133998,37).

Outcome: approved