Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

20.04.2015 року [PERSON] звернулася до Шаргородського районного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому зазначила, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 28.05.1994 року. Від даного шлюбу вона та відповідач дітей не мають. [PERSON] просить шлюб розірвати, зсилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя, ведення господарства, а також через те, що відповідач не бере участі у матеріальному забезпеченні сімї, внаслідок чого між нею та відповідачем постійно виникають непорозуміння і суперечки, під час яких останній її ображає та принижує. Вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе, так як це суперечить її інтересам, а постійні суперечки шкодять її здоровю, шлюб існує лише формально. На даний момент вона та відповідач однією сімєю не проживають, спільного господарства не ведуть. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги, зсилаючись на ті самі обставини. Суду пояснила, що має стійке волевиявлення, спрямоване на розірвання шлюбу, так як перебування в шлюбі суперечить її інтересам та шкодить здоровю. Розлад в її з відповідачем сімї носить тривалий характер, оскільки протягом останніх трьох років між нею та відповідачем виникають часті конфлікти, які шкодять її здоровю. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, щодо розірвання шлюбу з [PERSON] не заперечує. Суду пояснив, що дійсно його та позивачки сімя розпалася, шлюбні відносини припинилися з квітня 2015 року, коли позивачка зателефонувала йому і повідомила про намір розлучитися. Подальше спільне життя та збереження шлюбу вважає неможливими. Проте, частина мотивів розлучення, наведених у позовній заяві, не відповідають дійсності, зокрема, сімя розпалася з вини позивачки, яка не приділяє уваги сімї, матеріальному забезпеченню сімї. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 28.05.1994 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-АМ №260136 (а.с.4). Від даного шлюбу позивач та відповідач неповнолітніх дітей не мають. Сторони не бажають миритися, позивачка має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу. Причиною розладу в сімї стали різні характери, відсутність взаєморозуміння, непорозуміння та сварки між подружжям з приводу утримання сімї, ведення господарства. При розгляді справи судом встановлено фактичні взаємини між [PERSON] та [PERSON], а саме: що у їх сімї виник не короткочасний розлад, а тривалий розлад з приводу різниці в характерах, поглядах на сімейне життя, ведення спільного господарства. Відтак, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе і суперечить інтересам позивачки, так як сварки та непорозуміння між подружжям негативно впливають на її здоровя через моральні переживання. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст.105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно зі ст.112 СК України, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивачка наполягає на розлученні, має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а відповідач згоден на розірвання шлюбу, не бажає миритися, то суд вважає, що шлюб існує формально та суперечить інтересам сторін, тому приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved