Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

19 травня 2017 року заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. В обґрунтування вимог зазначив, що народився 16 серпня 1963 року у селі Таборівка Вознесенського району Миколаївської області України. По досягненню 16-річчя, а саме у 1979 році, його було документовано паспортом громадянина СРСР. Даний паспорт він втратив у 1998 році. У березні 2017 року він звернувся до Лівобережного РВ в місті Маріуполі ГУДМС України в Донецькій області, де йому відмовили у видачі паспорта громадянина України через відсутність доказів його належності до громадянства будь-якої держави. З метою усунення перешкод у документуванні паспортом громадянина України просить встановити його постійного проживання на території України станом момент проголошення незалежності України, тобто 24 серпня 1991 року. Заявник [PERSON] до судового засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, якою свої вимоги підтримав у повному обсязі. Представник заінтересованої особи ГУДМС України в Донецькій області [PERSON], діючий на підставі довіреності, також у судове засідання не прибув, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, проти вимог [PERSON] не заперечував. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, згідно зі свідоцтвом про народження серії І-НО № 734653, виданим повторно Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом ДРАЦС ГтУЮ у Донецькій області від 09 березня 2017 року, заявник [PERSON] народився 16 серпня 1963 року у селі Таборівка Вознесенського району Миколаївської області України, про що Виконкомом Таборівської сільради Вознесенського району Миколаївської області вчинено актовий запис № 18 від 03 вересня 1963 року. З картки за формою №1, наданої Лівобережним РВ в місті Маріуполі ГУДМС України в Донецькій області, вбачається, що 25 квітня 1980 року [PERSON], [INFO], який на той час проживав у [INFO], було документовано паспортом серії ХІІІ-НО № 596229. Згідно із довідкою № 292, наданою Маріупольським міський центром з обслуговування громадян без визначеного місця проживання від 24.02.2017 року, заявник [PERSON] прийнятий на обслуговування до даного закладу як особа, що не має постійного місця проживання. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Відповідно до копії трудової книжки серії БТ-ІІ № 1870448, заведеної на імя [PERSON] від 11.09.1984 року, останній від початку своєї трудової діяльності у 1983 році і по січень 1998 року працював на низці підприємств, розташованих на території України, зокрема, у період з 23.04.1990 року по 17.09.1993 року постійно працював у Донецькому спецуправлінні № 565 тресту «Донбастехмонтаж» Мінспецбуд УРСР. Таким чином, досліджені в ході судового розгляду докази дають змогу свідчити про те, що заявник [PERSON] станом на 24 серпня 1991 року дійсно постійно проживав на території України, а тому суд не вбачає підстав для відмови у задоволенні заяви та встановленні такого факту по суті предявлених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved