Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

20 липня 2015 року, представниця позивачки, звернулася до суду з даним позовом, в якому просила суд, визнати за [PERSON] право власності, в порядку спадкування за законом, після смерті свого чоловіка [PERSON], померлого 30.03.2013 р. на спадкове майно у вигляді 1/3 частини житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Овідіополь, вул. Суворова, 37, мотивуючи це письмовою відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину вказаного будинку, яка належала [PERSON] матері померлого [PERSON], який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав, у звязку з тим, що право власності на зазначену частину будинку було зареєстроване за померлою 22.09.1994 р. [PERSON], після її смерті 17.04.2000 р. В судове засідання представниця позивачки не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, однак надіслала на адресу суду письмову заяву, в якій повністю підтримала позов своєї довірительки, просила його задовольнити та на підставі ст. 158 ч. 2 ЦПК України, слухати справу за її відсутністю (а.с. 19). Представник відповідача [PERSON] с/р в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, надіславши до суду письмове клопотання, в якому просила суд, слухати справу за її відсутністю (а.с. 95-96). Дослідивши матеріали справи та матеріали спадкової справи № 197/2013, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити з наступних підстав. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності з ч. 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою Статтею 1217 ЦК України передбачено спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України передбачено спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України. У відповідності до Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України «Про внесення змін до п. 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна» від 09.08.2012 р. № 404, зареєстрованого в Мінюсті України 05.09.2012 р. за № 1538/21850 та набрав чинності з дня його офіційного опублікування не належать до самочинного будівництва для будинків садибного типу, дачних та садових будинків, зокрема : індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року. Згідно із Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» - житлові будинки, які побудовані до 05.08.1992 р. не потребують введення в експлуатацію, а відповідно до п. 3.1 «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та ІІ категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженого Наказом Мінрегіонбуду № 95 від 19.03.2013 р. документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 р. індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно - є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Крім того, відповідно до Інструкції «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР» від 31.01.1996 р., затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 р., яка діяла до 13.12.1995 р. реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах. У випадках включення в міську (селищну) смугу сільських населених пунктів або у випадках їх перетворення в міста або селища міського типу : а) при наявності погосподарських книг сільської Ради депутатів трудящих, бюро технічної інвентаризації складає списки будинків та домоволодінь, які належать громадянам або колгоспним дворам. Пунктом 62 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР», підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Суд встановив, що [PERSON], який є чоловіком позивачки, помер 30.03.2013 р., що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-УР № 873193 від 24.11.1959 р. та свідоцтвом про смерть [PERSON] серії І-ЖД № 333824 від 09.04.2013 р. і після смерті якого, серед іншого майна, відкрилася спадщина на 1/3 частини житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Овідіополь, вул. Суворова, 37, яка належала на праві власності матері померлого [PERSON] - [PERSON], яка померла 22.09.1994 р. (а.с. 24,32,72,85). Як встановив суд, свідоцтво про право власності на вищевказану 1/3 частину будинку було видано на ім`я [PERSON] після її смерті, а саме 17.04.2000 р., у звязку з чим, позивачці було відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину законом на вищевказану 1/3 частину будинку, на відміну від іншого спадкового майна, яке відкрилося після смерті чоловіка позивачки [PERSON], померлого 30.03.2013 р., на яке позивачка отримала свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 65,69,85,90,93). Суд з`ясував, що свідоцтво про право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Овідіополь, вул. Суворова, 37 було видане на ім`я померлої [PERSON] 17.04.2000 р. у відповідності до норм чинного на той час законодавства, що підтверджується рішенням [PERSON] селищної ради народних депутатів № 12 від 24.10.1985 р. про видачу замість договору купівлі-продажу від 12.10.1976 р. № 1814 свідоцтво про право приватної власності на цілу домобудівлю [PERSON] в смт. Овідіополь, вул. Суворова, 37 (колишній № 29), свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 03.12.1985 р. та рішенням виконкому [PERSON] с/р № 62 від 04.04.2000 р., а тому суд вважає, що вищевказане свідоцтво про право власності від 17.04.2000 р. було видано на ім`я померлої [PERSON] законно (а.с. 83-86). Аналізуючи приписи статті 1218 ЦК України, суд дійшов висновку до складу спадщини входять лише ті права та обовязки, носієм яких за життя був сам спадкодавець і які належали йому на законних підставах, тому, не набуття права власності на річ спадкодавцем не дає законних підстав для виникнення такого права у спадкоємців померлого. Враховуючи, що померлий [PERSON] після смерті своєї матері [PERSON], померлої 22.09.1994 р. фактично прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав на вказану 1/3 частину будинку, суд вважає, що є підстави для задоволення позову, шляхом визнання права власності за позивачкою, як дружиною спадкодавця [PERSON] і його єдиною спадкоємицею першої черги, згідно даних спадкової справи № 197/2013 - на спірну 1/3 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Овідіополь, вул. Суворова, 37. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та необхідності його задоволення.

Outcome: approved