Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-09 00:00:00

20.08.2019 позивач звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом та просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] , 2004 року народження. Свої вимоги позивач мотивує тим, що остання перебувала в шлюбі з відповідачем із 12.07.2003 по 29.07.2008. Від шлюбу позивач та відповідач мають дитину [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом із нею, спору між позивачем та відповідачем щодо місця поживання не було та відповідач не заперечував щодо проживання дитини разом із матір`ю. За період із 2007 по 2019 відповідач будь-якої участі у вихованні та утримані дитини не брав, зацікавленості у тому, як живе дитина не проявляв, особисто спілкувався із сином лише тричі. Позивач посилається на ту обставину, що з початку 2007 року відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки відповідач не відвідує свого сина, не телефонує, не вітає з днем народженням та іншими святами, не цікавиться та не піклується його фізичним, духовним та культурним розвитком, станом його здоров`я. Враховуючи вищевикладене, позивач просила позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.08.2019 справу було передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва. 10.10.2019 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 15.10.2019 в справі відкрито провадження та призначено до розгляду у підготовчому засіданні у порядку загального позовного провадження. У підготовчому засіданні 24.06.2020 судом було задоволено клопотання представника третьої особи та долучено до матеріалів справи Висновок органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав. У підготовчому засіданні 24.06.2020 судом було задоволено клопотання позивача та долучено до матеріалів справи оригінал нотаріально посвідченої заяви відповідача [PERSON] про визнання поданого позову. Ухвалою суду від 24.06.2020 у справі закрито підготовче засідання та справу призначено о судового розгляду на 10.07.2020 о 09.30 год. Позивач у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву у якій просила судове засідання провести за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій просив розгляд справи провести за відсутності представника Служби у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації та ухвалити обґрунтоване та справедливе рішення, що не суперечить чинному законодавству. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд до відома не поставив. Як вбачається з матеріалів справи, від [PERSON] є заява від 05.03.2020, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубковою О.Л. та зареєстрована в реєстрі за № 124. В заяві відповідач просить розглядати справу без його присутності, позовні вимоги стосовно позбавлення його батьківський прав визнає. Суд, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач та відповідач зареєстрували шлюб 12.07.2003, що підтверджується свідоцтвом про одруження, яке видане відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві (а.с. 7). Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Батьками дитини зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). 29.07.2008 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві (а.с. 8). В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці. Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання, ця відповідальність покладена переш за все на батьків. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом. Згідно ч.1-3 ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позивач у позовній заяві вказує, що з початку 2007 року відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки останній не цікавиться життям свого сина, не спілкується, не вітає з днем народженням та іншими святами, не бере будь-якої участі у утриманні дитини. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач визнає позов та не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] , що підтверджується заявою від 05.03.2020, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубковою О.Л. та зареєстрованою в реєстрі за № 124 (а.с. 62). Відповідно до Висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації № 109/04/40-2479 від 23.03.2020, орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 60-61). Суд вважає Висновок № 109/04/40-2479 від 23.03.2020 обґрунтованим та таким, що відповідає інтересам [PERSON] , [INFO] і узгоджується з дослідженими в суді матеріалами справи. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Оцінюючи матеріали справи в їх сукупності, враховуючи вимоги чинного законодавства, з огляду на відсутність спору між сторонами щодо позбавлення батьківських прав відповідача відносно неповнолітнього [PERSON] та визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку про позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , оскільки відповідач, як батько, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, долею дитини не цікавиться та про неї не піклується. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved