Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

20.11.2017 року [PERSON], [PERSON] звернулися до Балтського районного суду Одеської області з позовом до Балтської міської ради Одеської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями в порядку спадкування. В обґрунтування заявленого позову посилаються на те, що їх спадкодавцю [PERSON], згідно договору купівлі-продажу від 20.06.1990 року, посвідченого Балтською державною нотаріальною конторою р-р №1493, належав житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: вул. Белінського, 6, м. Балта, Одеської області. 26.04.2000 року [PERSON] помер, проте за життя склав заповіт посвідчений 01.08.1997 року державним нотаріусом Балтської державної нотаріальної контори [PERSON], реєстр №2820, яким заповів вказаний житловий будинок позивачам в рівних долях. Позивачі як спадкоємці за заповітом, вчасно звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де була заведена спадкова справа №2387/2000, але через відсутність документів, що підтверджують право власності на спадкове майно за спадкодавцем, нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину. В звязку з цим позивачі змушені звернутися до суду для визнання права власності на спадкове майно. Позивачі в судове засідання не зявилися, але надали заяву, в якій просили справу розгляну без їх участі, позов підтримали та просили ухвалити рішення на їх користь. Відповідач представник Балтської міської ради Одеської області в судове засідання не з`явився, однак надіслав на адресу суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності, проти задоволення позовних вимог позивачів не заперечує. Суд, ознайомившись з доводами позивачів, оцінивши докази, що є у справі, дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] помер 26.04.2000 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 212626, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Балтського районного управління юстиції в Одеській області 27.04.2000 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по вул. Белінського, 6, м. Балта Одеської області, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 20.02.1990 року та копією технічного паспорту. Відповідно до копії заповіту серії НА № 0314349, посвідченого 01.08.1997 року державним нотаріусом Балтської державної нотаріальної контори [PERSON], реєстр №2820, [PERSON] заповів житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по вул. Белінського, 6, м. Балта Одеської області, [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Інших спадкоємців, які б претендували на спадщину [PERSON] немає. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що відносини спадкування регулюються за правилами Цивільного кодексу України 2004 року, якщо спадщина відкрилась після 01.01.2004 року, у разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу України 1963 року. Оскільки спадкодавець [PERSON] помер 26.04.2000 року, до правовідносин, що стосуються прийняття спадщини після його смерті слід застосувати положення ЦК України в редакції 1963 року. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України (в редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст.. 534 ЦК України (в редакції 1963 року) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ст.. 541 ЦК України (в редакції 1963 року) заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Статтею 548 ч. 2 ЦК України (в редакції 1963 року), прийняття спадщини визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким з урахуванням вимог ст. 525 зазначеного Кодексу, визначається день смерті спадкодавця. Таким чином, виходячи зі ст.. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Враховуючи те, що [PERSON] та [PERSON] подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, отже визнаються такими, що спадщину прийняли. Відповідно до п. 4.1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації. Проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Із копії спадкової справи №2387/2000 видно, що [PERSON] звернувся з заявою про прийняття спадщини 02.10.2000 року, а [PERSON] 03.10.2000 року. Однак, згідно відповіді Кодимської районної нотаріальної контори №1347/02-14 від 27.09.2017 року, позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів. Виходячи зі змісту заповіту, спадкодавець мав волевиявлення і дійсний намір заповісти позивачам житловий будинок з господарськими будівлями, який належав йому на праві власності. Але за час свого життя [PERSON] не здійснив державну реєстрацію права власності на зазначений будинок та не виготовив на власне імя свідоцтва на право власності на житловий будинок, у звязку з цим нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину, але факт належності будинку є доведеним. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилалися позивачі як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, отже, позовні вимоги позивачів ґрунтуються на вимогах закону, а визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, таким чином, приймаючи до уваги викладене та те, що іншим шляхом права позивачів на спадкове майно захистити неможливо, тому суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved