Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

21.04.2015 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON], [PERSON] до [PERSON], про стягнення коштів за договором позики, ( а.с., 3 4), в якій позивачі просили суд винести рішення, яким: - прийняти позовну заяву до провадження Кагарлицького районного суду Київської області; - стягнути з [PERSON] на їх користь по 127250 грн. боргу за договором позики, а всього 254 500 грн. - стягнути з Відповідача понесені ними судові витрати. Свої позовні вимоги позивачі в мотивувальній частині позовної заяви обґрунтовували наступним: 01.12.2014 року між ними та [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого вони надали позичальникові позику в сумі 254500 грн. строком до 14.04.2015 року. Даний договір був підтверджений розпискою, власноруч підписаною [PERSON] Зі спливом вказаного в розписці терміну повернення боргу вони неодноразово зверталися до Відповідача з вимогою повернути їм їхні кошти, однак жодних дій по виконанню зобовязання [PERSON] не здійснено. Відповідно до ст.ст. 1046, 1047 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором Відповідно до ст. 526, ст. 525 ЦК України зобов'язання має виконуватися належними чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, у звязку з тим, що до сьогоднішнього дня [PERSON] їм кошти не повернула, вони змушені звернутися до суду для захисту їхніх законних прав та інтересів. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав частково, зокрема, уточнив позов, в частину зменшення розміру коштів, що підлягають стягненню, так як відповідачка [PERSON] повернула йому з позивачкою 20000 грн., а тому просив стягнути з відповідачки 234000 грн. В решті позов підтримав, посилаючись на обставини, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала частково, зокрема, уточнила позов, в частину зменшення розміру коштів, що підлягають стягненню, так як відповідачка [PERSON] повернула їй з позивачем 20000 грн., а тому просила стягнути з відповідачки 234000 грн. В решті позов підтримала, посилаючись на обставини, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] уточнений позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] уточнені позовні вимоги визнала частково, а саме, погоджується сплатити позивачам кошти в сумі 150000 грн., решти коштів як борг не визнає, а тому в цій частині просить суд відмовити в задоволення позову частково. Також зазначила, що фактично передачі коштів не було, вона написала розписку під психологічним примусом позивачів, так як була винна їм за цукор, який взяла під продаж у позивачів. Не заперечувала, що віддала позивачам кошти в сумі 20000 грн. в рахунок погашення боргу, але це був борг за цукор. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] уточнені позовні вимоги не визнав, так як вважає даний договір позики безготівковим, тобто, не визнавав факту укладення договору позики, а відтак, не визнавав факу отримання відповідачкою коштів від позивачів, вважає, що розписка була написана відповідачкою [PERSON] під психологічним примусом позивачів [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив наступне: В середині березня місяця 2015 року відповідачка попросила його повозити цукор. Зустрілися біля пам»ятника «танк», яки розміщено в центрі міста Кагарлик. Він під»їхав на вантажному автомобілі «Мерседес», запитав скільки необхідно везти цукру, на що відповідачка [PERSON] відповіла, що більше 1 тони. Він запитав, навіщо скільки цукру, на що остання відповіла, що на продаж, що цукор необхідно забрати в [PERSON] Далі вони поїхали до [PERSON], де загрузили цукор, потім поїхали до хати до [PERSON], розгрузили цукор, під час розгрузки допомагав її чоловік. Орієнтовно розгрузили близько 60 мішків. Під час подорожі розповідала йому, що не раз брала цукор у [PERSON] Щодо розрахунку за отриманий цукор, то по даному факту він нічого сказати не може, так як факту передачі коштів від позивача відповідачці він особисто не бачив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала наступне: На початку квітня 2015 року зайшла на почту, щоб придбати журнал. В приміщенні фойе бачила відповідачку [PERSON], яка сиділа за столом, біля неї стояв якийсь чоловік, який щось їй диктував. Після того, як чоловік вийшов з приміщення почти, вона підійшла до відповідачки [PERSON] та запитала, що в неї трапилося, на що [PERSON]. відповіла, що чоловік заставив її щось написати, в разі відмовив написанні, погрожував їй дитиною. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила наступне: Є начальником відділу кадрів «Укрпошта» в м. Кагарлик Київської області, на початку весни 2015 року, точної дати не пам»ятає, орієнтовно це було на паску, бачила позивача [PERSON] та відповідачку [PERSON] в приміщенні пошти, між ними відбувалася розмова, проте, по міміці учасників розмови, вона зрозуміла, що розмова була не приємна. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив наступне: Знає позивача [PERSON], так як останній його наймає для перевозки продуктів харчування, зокрема, цукру, олії, та іншої продукції непродовольчої групи. Так, позивач [PERSON] декілька раз наймав його для перевозки цукру з смт. Рокитне в м. Кагарлик. Взагалі він возив цукор 2 рази, один раз пам»ятає, було близько 6 тон, другий раз було близько 5 тон. Один із разів, точної дати не пам»ятає, він завозив цукор з смт. Рокитне до хати відповідачки [PERSON]. Щодо позички грошей, він нічого сказати не може. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив наступне: Знає чоловіка відповідачки, в якого купував цукор близько 3 раз, - в кінці зими та навесні. Щодо позики грошей, нічого пояснити не може. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив наступне: Знає чоловіка позивачки, так як тричі купував в нього цукор, проте, звідки даний цукор, не знає. Позивача [PERSON] знає лише наглядно. Щодо договору позики грошей, то по даному факту нічого пояснити не може. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив наступне: Є однокласником позивача [PERSON], знає його на даний час, що останній торгує на базарі, де продає продукти харчування. Не пам»ятає дату, коли це було, позивач попросив його підійти до почти, щоб бути свідком написання розписки відповідачкою [PERSON] [PERSON] написала розписку власноручно, без будь якого тиску з боку позивачів. Гроші передавалися в гаражі у [PERSON], нотаріально тоді не завірили розписку тому, що це був понеділок, а в понеділок нотаріуси не працюють. Гроші передавав позивач [PERSON] Кошти були купюрами по 50, 100, 500 грн. Розписку підписали лише після передачі грошей, після чого відповідачка [PERSON] їх перераховувала. Суд, вислухавши сторони по справі, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення уточненого позову, обґрунтовуючи своє рішення наступним. Фактичні обставини справи, встановлені судом в судовому засіданні, та застосування до них норм матеріального та процесуального права. Підсудність. Згідно ч. 1 ст. 109 ЦПК України позови до фізичної особи пред»являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування. Як встановлено в судовому засіданні, відповідачка зареєстрована та фактично проживає за адресою: [INFO], відповідно, дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області як суду загальної юрисдикції першої інстанції. Далі, позивачами по даній справі є громадяни України: - [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], паспорт серії СК 396102, виданий 13 листопада 1996 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, ідентифікаційний номер [NUMBER]; - [PERSON], [INFO], уродженка село Кадомка Кагарлицького району Київської області, паспорт серії СМ 377414, виданий 03 квітня 2002 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, ідентифікаційний номер [NUMBER]; Відповідачкою по даній справі є громадянка України: - [PERSON], [INFO], уродженка село Демівщина Кагарлицького району Київської області, паспорт серії СМ 719989, виданий 21 червня 2005 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, ідентифікаційний номер [NUMBER]. 01.12.2014 року відповідачка [PERSON] написала розписку позивачам [PERSON] та [PERSON] розписку наступного змісту: «Я, [PERSON], [INFO], проживаю що м. Кагарлик вул.. Мічуріна, 9, паспорт серії СМ 1719989 виданий 21.06.2005 р. в подальшому боржник 1 грудня 2014 р. взяла позичково в сім»ї [PERSON]: ПП Литвин [PERSON], [INFO] паспорт СК № 396102 від 13.11.1996 р. проживаючого [INFO], в подальшому позивальник, та ПП Литвин [PERSON] [INFO] [NUMBER] від 03.04.2002 р. проживаюча Степова 40, в подальшому позичальник, 254500 (двісті п»ятдесят чотири тисячі п»ятсот грн.. 00 коп, що в еквіваленті становить 10800 $ (десять тисяч вісімсот доларів) для закупівлі цукру при годуванні бджіл на пасіці оїй. Зобов»язуюся повернути борг в строк до 14 квітня 2015 року. В чому і підписуємось: підпис [PERSON], підписи свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], підписи позичальників: [PERSON], [PERSON] Дата 1.12.2014 р., підпис [PERSON], в трьох примірниках.» Що стосується факту написання розписки самою [PERSON], то даний факт підтверджується як позивачами [PERSON], [PERSON], свідком [PERSON], а також не оспорюється самою відповідачкою, - [PERSON], а тому факт написання розписки власноручно сприймається позитивно з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Слі зазначити, що згідно положень ст.. 61 ЦПК України обовязок щодо доказування не є безмежним. Отже, визнання це повідомлення стороною чи іншими особами, що беруть участь у справі, обставин, що підтверджують наявність чи відсутність фактів, які за законом пови\-нні доводити друга сторона чи інші особи. Процесуальним наслідком визнання в цивільному процесі однією зі сторін факту встановленим є набуття фактом безспірного характеру і звільнення другої сторони від йо\-го доказування. Отже, визнання відповідачкою [PERSON] факту власноручного написання нею розписки надає даному факту безспірного характеру та звільняє позивачів [PERSON] та [PERSON] від доказування того, що розписка від 01.12.2014 року написана саме відповідачкою [PERSON] Визнання певної обставини звільняє від обовязку її доказування лише тоді, коли її ви\-знали інша сторона, треті особи, представники сторін та третіх осіб. Якщо хоча б хтось з числа цих осіб, які беруть участь у справі обставину не визнає, вона потребує доказування. Отже в даному випадку, визнання має місце всіма учасниками процесу, як позивачами [PERSON], [PERSON], так і відповідачкою [PERSON], тому суд приходить до позиції проте, що для звільнення від доказування достатньо визнання обставини лише сторонами. Визнання в даному випадку було здійснено в судовому засіданні шляхом надання су\-ду відповідних пояснень самою відповідачкою [PERSON] Проте, визнання обставини не можна ототожнювати із визнанням позову, що в подальшому судом буде обґрунтовано з огляду на позицію відповідачки [PERSON], яка в судовому засіданні наполягала на тому, що розписка нею була написана під психологічним тиском позивача [PERSON] Відповідно, розписку, яка написана [PERSON] 01.12.2014 року суд сприймає як письмовий доказ укладення між позивачами [PERSON], [PERSON] та відповідачкою [PERSON] договору позики з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Отже, письмовими доказами називаються виконані будь-яким способом письмові знаки, що поєднані у відповідну систему та структуру та в яких виражені думки, що вміщують інформацію про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази класифікуються за такими ознаками: - за субєктом формування; - за характером змісту; - за формою закріплення; - за засобом формування. За суб'єктом формування письмові докази поділяються на офіційні та неофіційні. Офі\-ційні це документи, які виходять від державних органів, установ, підприємств, службових осіб та громадських організацій. Неофіційні це документи, які виходять від громадян. Відповідно, суд сприймає в даному випадку розписку [PERSON] 01.12.2014 року як письмовий неофіційний інформаційний доказ простої форми укладення договору позики. Слід зазначити, що дослі\-дження неофіційних документів допускає перевірку істинності відомостей, які в них містяться. Так, відповідно до статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох до\-кументах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку і якщо він підписаний його стороною (сторонами). Дану розписку суд сприймає як належний та допустимий доказ в даній цивільній справі з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування. Слід зазначити, що допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер до\-пустимості означає, що по всіх справах, незалежно від їх категорії, повинна дотримуватися вимога про отримання інформації з визначених законом засобів доказування, з дотриман\-ням порядку збирання, представлення і дослідження доказів (іншими словами, дотриман\-ня процесуальної форми доказування). Порушення цих вимог приводить до неприпусти\-мості доказів. Спеціальний характер допустимості це правила, що передбачають використання чі\-тко визначених законом доказів для встановлення певних обставин справи (позитивна до\-пустимість) або забороняють використання певних доказів (негативна допустимість). Враховуючи обставини справи, ( укладення договору позики у простій письмовій формі), суд приходить до висновку що єдиним допусти\-мим доказом укладення договору позики може були лише оригінал розписки, який підтверджує факт укладення договору позики,(позитивна до\-пустимість). Отже, що стосується укладання договору позики між позивачами [PERSON], [PERSON] та відповідачкою [PERSON], то до такого факту слід застосувати наступні норми ЦК України. Так, згідно ст. 1046 ЦК України: За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визна\-чених родовими ознаками. Слід окремо зазначити, що договір позики є одностороннім договором. В даному випадку позикодавці за договором [PERSON], [PERSON] набули лише прав, а позичальник [PERSON] обовязків. За правилами договору позики (наявні суттєві ознаки, що від\-різняють його від інших цивільно-правових договорів) позичальник отримує предмет позики у власність і вступає в силу лише з моменту, коли позикодавець передає предмет позики позичальнику та позичальник стає їх власником. Обєктом позикових відносин можуть бути грошові кошти (готівку, тобто грошові знаки національної валюти України банкноти й мо\-нети, а також кошти на рахунках у банках і депозити до запитання) або інші речі, визначені родовими ознаками визначеними у ст. 184 ЦК. Обмежень за колом субєктів договір позики не має. Універсальний характер цього договору зумовлений можливістю участі в ньому будь-яких учасників цивільних відносин. Після передачі предмета позики позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості, а позикодавець набуває права вимоги щодо повернення суми позики або певної кількості речей того ж роду і такої ж якості. Під час укладання договору позики сторонами була дотримана проста письмова форма, як того вимагає ст.. 1047 ЦК України. Так, згідно ст.. 1047 ЦК України: Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у де\-сять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму до\-ходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем с юридична особа,незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представ\-лена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому по\-зикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, договір позики на суму, що одноразово ( за виключенням випадків коли це загальна су\-ма і виникла внаслідок кількох позикових правочинів), у десять і більш разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, має бути вчинений у письмовій формі (якщо позикодавцем є юридична особа, письмова форма ви\-ключно обовязкова, незалежно від суми позики). Недодержання письмової форми договору позики не має наслідком його недійсність, але позбавляє сторони права у випадку виник\-нення судового спору посилатися на підтвердження факту позики на свідчення свідків. На підтвердження укладення договору позики та його умов і обставин, у тому числі й договору позики між громадянами, може бути представлена розписка позичальника або інший доку\-мент, який по\-свідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, із розписки, складеної 01.12.2014 року, вбачається, що відповідачка по даній справі [PERSON] взяла в борг у позивачів по даній справі кошти в сумі 254500 грн. в борг, та зобов»язувалася їх повернути в строк до 14 квітня 2015 року. Отже, підставою позову є те, що відповідачкою [PERSON] не виконано зобов»язання з повернення суми боргу, які виникли у неї на підставі боргової розписки від 21 листопада 2012 року, що є порушенням ст.. 625 ЦК України. Так, згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов»язами сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Вівповідно, враховуючи вищевказану нору, відповідачка [PERSON], в зв»язку з тим, що своєчасно не повернула суму боргу, вказану в розписці, вона зобов»язати сплатити суму боргу, вказану в розписці. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України божник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кре\-дитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу ін\-фляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, відповідно до норми, яка передбачена ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відпо\-відальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. При притягненні бор\-жника до відповідальності за порушення ним грошового зобовязання не враховується вина боржника. Тобто, відповідальність боржника наступає незалежно від наявності чи відсутно\-сті його вини. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір про\-центів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора ви\-магати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захис\-ту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, сплату яких боржником прострочено. Наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного на\-рахування на суму боргу та 3 % річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, це не сан\-кції, а спосіб захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріаль\-них втрат кредитора внаслідок знецінення грошових коштів у звязку з інфляційними процесами та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховують\-ся незалежно від вини боржника та від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконан\-ня зобовязання. Проте, зглядаючись на ту обставину, що позивачі ні в прохальній частині позовної заяви, ні в судовому засіданні не просять стягувати суму позики з урахуванням індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, то суд не стягує такі суми відповідачки [PERSON], так як це буде порушенням вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України. Так, згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Отже, стягнувши з відповідачки суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, суд фактично в порушення положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України вийшов би за межі позовних вимог, що є не припустимо, а тому обмежився стягненням лише суми заборгованості, як того і просять позивачі [PERSON], та [PERSON] Що ж стосується тієї обставини, що відповідачка [PERSON] зазначала спочатку, що вона не брала кошти в борг взагалі, а потім зазначала, що брала, але у значно меншому розмірі, то до даного факту суд відноситься критично з огляду на наступне. Відповідно, в діях відповідачки [PERSON] вбачається оспорювання договору позики, що регулюється положеннями ст.. 1051 ЦК України. Згідно ст.. 1051 ЦК України: Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові ко\-шти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у ме\-ншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі наспра\-вді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кі\-лькості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, ко\-ли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Отже, в даному випадку позичальник [PERSON] мала повне право оспорити договір позики від 01.12.2014 року на тій підставі, що грошові кош\-ти або речі насправді не були одержані ним від позикодавців [PERSON] та [PERSON] або були одержані у меншій кі\-лькості, ніж встановлено договором, а саме, не думку суду шляхом подання зустрічного позову про визнання такого договору не дійсним, нікчемним, тощо, проте, такою можливістю відповідачка, не зважаючи на значну кількість представників, які представляли її інтереси в даному судовому процесі, - 3, не зробила. Окрім того, суд звертає увагу на ту обставину, що відповідачка [PERSON] спочатку взагалі не визнавала факту отримання грошей, проте, в подальшому, визнала такий факт, проте визнала, що отримала кошти в значно меншому розмірі, ніж зазначено в розписці. В доповнення до вищевказаного, факт отримання відповідачкою [PERSON] коштів в борг від позивачів [PERSON], [PERSON] опосередковано доводиться тим фактом, що відповідачкою [PERSON] було повернуто [PERSON] кошти в сумі 20000 грн. Розписки про даний факт немає, проте даний факт суд сприймає позитивно на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України, де, зокрема, зазначено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, правовим наслідком щодо недотримання письмової форми є позбавлення сторін права використовувати свідчення сві\-дків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором і рішен\-ня суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Виняток становлять випадки, коли договір був укладений під впливом обману, насильс\-тва, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжких обставин. Отже, під час слухання справи відповідачка [PERSON] зазначала, що розписку від 01.12.2014 року вона написала під психологічним впливом [PERSON], проте, суд критично відноситься до даної обставини з огляду на наступне. Дійсно, діючим ЦК України передбачено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом насильства. Так, згідно ст.. 231 ЦК України: Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визна\-ється судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобовязана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у звязку з вчиненням цього правочину. Отже, згідно вимог ЦК України однією з вимог чинності правочину є вільність волевиявлення учасника правочину і відповідність його внутрішній волі. У звязку з чим, у випадку, якщо правочин був вчине\-ний особою всупереч її справжньої волі (зокрема, внаслідок застосування до неї фізичного або психічного тиску) він можу бути визнаний судом недійсним. Факт застосування насильства щодо особи-сторони правочину може бути доведений в порядку кримінального судочинства, проте, в матеріалах справи міститься висновок ст.. о\\у СКР Кагарлицького РВ ГУ МВС України в Київській області майора міліції [PERSON], від 07 травня 2015 року, ( а.с., 34), затверджений Начальником Кагарлицького РВ ГУ МВС України в Київській області підполковником міліції [PERSON] по зверненню [PERSON], що зареєстровано до ЄО Кагарлицького РВ за № 1494 від 30.04.2015 року, в якому зазначено наступне: - «беручи до уваги вищевикладене, а саме те, що при перевірці не підтвердився факт вчинення реальних погроз відносно [PERSON] [PERSON], а тому в діях [PERSON] відсутні ознаки будь якого правопорушення, та вбачаються цивільно правові відносини, котрі вирішуються в порядку цивільного судочинства». Вищевказаний висновок [PERSON] не оскаржувався, вона не зверталася до суду про внесення відомостей щодо погроз [PERSON] до ЄРДР, тому суд на підставі положень належності та допустимості доказів приходить до висновку щодо не доведеності факту насильства в порядку кримінального судочинства з боку позивача [PERSON] у відношенні відповідачки [PERSON] Окрім того, суд звертає увагу на той факт, що відповідачкою [PERSON] подано заяву до Кагарлицького РВ ГУ МВС України в Київській області про факт погроз насильством зі сторони [PERSON] в її сторону відразу ж після того, як позивач [PERSON], використовуючи правове поле, зокрема, положення ст..ст. 3, 11, 15 ЦПК України звернувся за захистом свого порушеного цивільного права до Кагарлицького районного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. Дану обставину суд розцінює як намагання відповідачки [PERSON] не правомірним способом, поза правовим полем, уникнути цивільно правової відповідальності, створюючи тиск на позивача [PERSON] Проте, слід зазначити, що факт насилля щодо сторони правочину не обовязково має доводитись саме в порядку кримінального судочинства, так як факт насильства для визнання правочину недійсним може встановлюватись та\-кож у цивільному процесі. Отже, насильство може і не підпадати під дію норм КК України, але воно завжди, з позиції цивільного права, є неправомірним. Проте, факт психологічного насильства цивільному процесі згідно з положенням ЦПК України повинен бути доведений належними та допустимими доказами. Отже, що стосується належності та допустимості, то в судовому засіданні не встановлено належних та допустимих доказів вчинення психологічного насильства позивача [PERSON] над відповідачкою [PERSON], зокрема, не виявлено свідків, які б могли підтвердити даний факт, ( опосередковано закріплено у висновку працівника міліції, який наведено вище), відсутні будь які письмові докази. Тому, відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 21.12.90 р. «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді цивільних справ по першій інстанції», розглядаючи і вирішуючи дану цивільну справу на засадах змагальності, відповідно до статей 10, 60 ЦПК України вживав передба\-чених законом заходів до всебічного, повного й обєктивного зясування обставин справи, розяснював особам, які беруть у ній участь, їх права й обовязки та сприяв у здійсненні цих прав, зокрема, судом було роз»яснино, що певні обставини повинні доводитися певними доказами, в зв»язку з чим по справі було призначено на підставі ухвали суду від 05 жовтня 2015 року аторознавчу експертизу, ( а.с., 116), на вирішення якої були поставлені запитання, які б дали змогу встановити, чи є [PERSON] автором розписки від 01.12.2014 року, чи не писався текст розписки під психологічним примусом, або впливом будь яких збиваючих факторів? Проведення даної експертизи було доручено експертам Науково дослідного експертно криміналістичного центру при ГУ МВС України в Київській області. Проте, справа повернулася без проведення експертизи, так як в даній установі відсутні експерти відповідної кваліфікації, ( а.с., 120). Далі, слухання справи відкладалися в зв»язку з неявкою відповідачки [PERSON] в судові засідання, заявленням клопотань про надання знову ж таки часу для підготовки письмового клопотання про проведення експертизи в іншій експертній установі. Повторно експертиза не була призначена та було винесено рішення у даній справі з огляду на ту обставину, що суд розцінив поведінку відповідачки [PERSON] як просте затягування процесу, яке виражалося в наступному: -первинному не визнанні написанні розписки від 01.12.2014 року; -визнання написання розписки, але без передачі грошей; -визнання написання розписки з отриманням грошей, але в сумі, яка не відповідає сумі, зазначеній в розписці; -чисельними неявками в судові засідання відповідачки [PERSON] та їх представників, що тягло за собою відкладення справи. Відповідно, факт психологічного примусу позивача [PERSON] на відповідачку [PERSON] в порядку цивільного процесу також не підтвердився. Суд,

Outcome: approved