Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

21.11.2014 року [PERSON] звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом до [PERSON], який заявою від 18.06.2015 року уточнив та просить стягнути з відповідача борг у сумі 19485 гривень, мотивуючи тим, що 12.03.2014 року відповідач отримав від нього в позику грошові кошти у розмірі 900 доларів США, які він зобовязався повернути в строк до 25.05.2014 року, про що 12.03.2014 року було складено розписку. Проте, у встановлений строк [PERSON] борг не повернув, від виконання свого обов'язку щодо повернення суми позики ухиляється. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягає на їх задоволенні. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не сповістив, заяв про відкладення справи або слухання справи за його відсутністю не направляв, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України за відсутності заперечень до того представника позивача. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (в т.ч. грошові кошти в такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1047 ч. 2 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог щодо Кодексу. Із ст. 545 ЦК України, яка регулює підтвердження виконання зобов'язання, вбачається, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобовязання. У цьому разі настає прострочення кредитора. В судовому засіданні встановлено, що 12.03.2014 року [PERSON] надав [PERSON] у борг суму 900 доларів США, що підтверджується розпискою, наданою [PERSON], згідно якої відповідач взяв у борг зазначені кошти та зобовязався повернути їх строком до 25.05.2014 року. Зазначений договір відповідає вимогам ст. 1047 ЦК України, оскільки укладений в письмовій формі. Як вбачається з розписки від 12.03.2014 року відповідач взяв у [PERSON] у борг 900 доларів США строком до 25.05.2014 року. Відповідачем на день подання позову до суду сума боргу не повернута. Відповідно до довідки НБУ щодо офіційного кусу гривні до іноземних валют, станом на 18.06.2015 року офіційний курс гривні відносно долару США складає 21 грн. 65 коп. за 100 доларів США. В звязку з зазначеним, суд вважає, що вимоги [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] суми боргу в розмірі 19485 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved