Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

1.Стислий виклад вимог і заперечень (аргументів) учасників справи Позивач просить суд стягнути з держави матеріальну, у розмірі 2585 грн., та моральну у розмірі 5000 грн., шкоду заподіяну незаконними діями службової особи органу державної влади Департаменту патрульної поліції щодо тимчасового затримання та вилучення транспортного засобу належного позивачу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.04.2020 року інспектором 1 взводу 3 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Стукаленко О.А. було здійснено огляд та тимчасове затримання транспортного засобу Citroen C4 р/н [NUMBER] із направленням його на спеціальний майданчик, в наслідок чого з приводу евакуації автомобілю позивач поніс витрати пов`язані з подачею евакуатора 500 грн., завантаження автомобілю на евакуатор 680 грн., доставки автомобілю на штраф-майданчик 1000 грн., зберігання автомобіля на штрафному майданчику 360 грн, оплаченою комісією банку під час здійснення всіх оплат у розмірі 45 грн., а також йому заподіяна моральна шкода пов`язана як з самим фактом незаконної евакуації транспорту, накладенням тягаря по отриманню автомобілю власником та необхідності через суд домагатись повернення витрачених коштів, яку позивач оцінює у 2500 грн. Представник Департаменту патрульної поліції заперечував проти задоволення позову вважаючи його необґрунтованим та недоведеним, так як сам Департамент евакуацією транспортного засобу не займався , будь яких коштів від позивача не отримував а тому відповідальності за матеріальну шкоду не несе, а крім того відсутні будь яки докази отримання моральної шкоди позивачем . 2. Процесуальні дії у справі Позовна заява надійшла до Малиновського районного суду м. Одеси 20.08.2020 року. Ухвалою суду від 27.08.2020 року справа передана до розгляду за підсудністю , за місцем зареєстрованого місце знаходження відповідача, до Київського районного суду м. Одеси. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду м. Одеси від 23.10.2020 року головуючим визначено Луняченко В.О. Ухвалою суду від 30.102.202 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Ухвалою суду від 04.01.2021 року справа призначена для розгляду у спрощеному провадженні із викликом учасників справи. Ухвалою суду від 08.02.2021 року задоволено клопотання Департаменту патрульної поліції та замінено Головне управління Національної поліції в Одеській області ( як структурний підрозділ ) на належного відповідача Департамент патрульної поліції Національної поліції України, із залишенням Головне управління Національної поліції в Одеській області в якості третій особи на боці відповідача, та залученням в якості співвідповідача Державної казначейської служби України як розпорядника бюджетних коштів. 11.03.2021 року від Департаменту патрульної поліції Національної поліції України надійшов письмовий відзив. 3. Обґрунтування відповідності кола учасників справи у суб`єктному стані відповідачів Положенням про Департамент патрульної поліції, затвердженим наказом Національної поліції України від 06.11.2015 р. №73 (у редакції наказу Національної поліції від 01.04.2020 р. №272 «Про внесення змін до Положення про Департамент патрульної поліції») встановлено, що Департамент патрульної поліції є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції, який створюється, ліквідовується та реорганізовується Кабінетом Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України в установленому законом порядку. Департамент патрульної поліції є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України та банківських установах, має печатки із зображенням Державного Герба України, інші печатки та штампи. Положенням про Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, затвердженим наказом Департаменту патрульної поліції від 07.11.2015 р. № ј ( в редакції наказу Департаменту патрульної поліції від 29.12.2017 р. № 6446 «Про внесення змін до Положення про Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції) встановлено, що Управління патрульної поліції в Одеській області не являється окремою юридичною особою, а є лише структурним підрозділом Департаменту патрульної поліції. Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом держаної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (п. 43 постанови). У вищезазначеній постанові, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що Державна Казначейська Служба України та їїї територіальні органи можуть бути залучені до участі у справ про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади (його посадовими чи службовими особами), «з метою забезпечення завдань цивільного судочинства». 4. Фактичні обставини, встановлені судом та оцінка доказів Як встановлено у судовому засіданні що 11.04.2020 року рухаючись по вул. Генуезька на належному йому транспортному засобі Citroen C4 р/н [NUMBER] [PERSON] здійснив зупинку свого автомобіля серед інших автомобілів на узбіччі дороги (кармані) за адресою вул. Генуезька 24/1 і залишив місце зупинки. Повернувшись, [PERSON] виявив, що його автомобіль відсутній на зупинці, зателефонувавши 102, позивачу повідомили, що його авто евакуйований на штраф-майданчик №6 по вул. Аеропортівська, 29-в. Як з`ясувалось інспектором Управління патрульної поліції в м. Одеса Стукаленко О.В. за те, водій керуючи транспортним засобом «Сitroen С4», н/з [NUMBER] , припаркував свій транспортний засіб ближче 30 метрів від посадкового майданчику для зупинки маршрутних транспортних засобів, чим суттєво створював перешкоду іншим учасникам дорожнього руху, 11.04.2020 року у 14.05 за участю свідків [PERSON] та [PERSON] було здійснено акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, та транспортний засіб передано для поміщення на спеціальний майданчик СПД [PERSON] , а матеріали передані до управління. Відповідно до винесеної інспектором Управління патрульної поліції в м. Одеса Свідерко А.І. постанови серія ЕАК № 2380940 від 13 квітня 2020 року [PERSON] визнаний винним у здійсненні правопорушення, передбаченого вимогами підпункту е), пункту 15.9 ПДР України та притягнутий до адміністративної відповідальності по ч.3 ст. 122 КУпАП з накладенням штрафу у розмірі 510,00 грн. . Для того щоб забрати з спеціального майданчику №6 свій автомобіль на підставі рахунку № 40916 виставленому 11.04.2020 року було сплачено на рахунок обслуговуючого майданчик СПД [PERSON] 1000 грн. за доставку транспортного засобу; 500 грн. за подачу евакуатора; 680 грн. за завантаження/розвантаження транспортного засобу а також 360 грн. за першу добу зберігання транспортного засобу, з оплатою банківського збору у розмірі 45 грн. Факт виставленого рахунку підтверджується рахунком на а/с 14, та квитанцією а/с 16 а оплата банківськими чеками а/с 13 та а/с 15. Оригінали рахунку, квитанції та чеків були оглянуті у судовому засіданні 01.04.2021 року. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15.06.2020 року у справі №5216247/20 було задоволені позовні вимоги [PERSON] : скасовано постанова в справі про адміністративне правопорушення серії ЕАК №2380940 від 13 квітня 2020 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП, та накладення стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,0 гривень, а провадження по справі щодо притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за правопорушення передбачене ч. 3 ст. 122 КУпАП - закрито. Рішення суду залишено без змін Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2020 року. У зазначених рішеннях судом було встановлено, що [PERSON] при паркуванні транспортного засобу 11.04.2020 року переконався у тому, що автомобіль не заважає іншим учасникам дорожнього руху, вийшов з автомобіля щоб переконатися у відсутності знаків та розмітки, що забороняють зупинку у даному місці, після чого залишив зачинений автомобіль. Під час розгляду справи не було надано доказів того що транспортний засіб було зупинено ближче 30 метрів від посадкового майданчику для зупинки маршрутних транспортних засобів а також того що він суттєво створював перешкоду іншим учасникам дорожнього руху 5. Норми права , якими врегульовані спірні правовідносини Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ). У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави. Статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про національну поліцію» поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; поважати і не порушувати прав і свобод людини. Згідно ч.3 статті 19 Закону України «Про національну поліцію» держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової ( матеріальної ) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової та моральної (немайнової ) шкоди (п. 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України). Як визначено у ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно вимог ст. 1167 ЦК України Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування у відповідності до вимог ст.22 ЦК України Згідно положень частини другої зазначеної статті збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі ( ч.3 ст. 22 ЦК України). За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Указане узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється також законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. 6. Обґрунтування мотивів рішення суду с оцінкою аргументів сторін Предметом розгляду даної справи є стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої діями службової особи органу державної влади Департаменту патрульної поліції щодо тимчасового затримання та вилучення транспортного засобу. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Таким чином законодавцем визначено момент з якого особа, якої заподіяна відповідна шкода має право звертатись до суду із відповідними вимогами, а кримінальне провадження по якому здійснювались в якості заходу забезпечення кримінального провадження арешт майна позивача триває. Однак, у даному випадку , суд застосовуючи до даних правовідносин принцип верховенства права, вважає, що належним способом захисту права є загальні положення цивільного права про відшкодування шкоди яке передбачає повне відшкодування заподіяної шкоди, а тому підлягає розгляду по суті вимоги про відшкодування шкоди заподіяної конкретним рішенням (діями ) суб`єкта владних повноважень при виконанні службових обов`язків, та яке стосується збитків не визначених положеннями ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Враховуючи предмет розгляду суд вважає, що системний аналіз положень статей 22, 1166,1176 ЦК України, дозволяє прийди до висновку що обов`язковими складовими предмета доказування по даним правовідносинам є: 1) наявність матеріальної шкоди ( збитків ) та їх розмір; 2 ) наявність прямого причинного зав`язку між матеріальної шкодою та діями / рішенням органів досудового слідства, прокуратури, суду ; 3) незаконність таких дій/рішення. Послідовне дослідження кожної складової дозволяє суду встановити факт доведеності позовних вимог а тому відсутність доведеності наявності хоча б одної зі складових є підставою для відмови у задоволені позовних вимог в цілому. При розгляді питання доведеності наявності матеріальної шкоди ( збитків ) та її розміру суд приймає до уваги встановлений факт евакуації транспортного засобу позивача без його відома та матеріальні розходи яки були понесені у зв`язку із намаганням повернути транспортний засіб. Приймаючи до уваги наявність належних та допустимих доказів суд вважає доведеним у судовому засіданні як факт збитків понесених позивачем так і розмір даних збитків у сумі 2585 гривень, яка складається із сплачених 1000 грн. за доставку транспортного засобу; 500 грн. за подачу евакуатора; 680 грн. за завантаження/розвантаження транспортного засобу а також 360 грн. за першу добу зберігання транспортного засобу, з оплатою банківського збору у розмірі 45 грн. Що стосується причинного зв`язку між рішенням інспектора про тимчасове затримання транспортного засобу та понесених витрат суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість наявності такого зав`язку враховуючи, що затримання ( евакуація ) транспортного засобу позивача , його доставка до спеціального майданчика та знаходження на вказаному майданчику відбулась саме у зв`язку із рішенням прийнятим інспектором про необхідність тимчасового затримання транспортного засобу. При розгляді даного питання судом не приймається до уваги позиція представника Департаменту патрульної поліції щодо відсутності безпосередніх дій співробітників Департаменту по евакуації , перевезення та утримання транспортного засобу , так як у судовому засіданні з боку відповідача не заявлялось про самоправні дії СПД « [PERSON] » щодо евакуації автомобілю позивача та погоджувалось що здійснена евакуації транспортного засобу була здійснена саме на підставі рішення інспектора про тимчасове затримання транспортного засобу. Що стосується законності рішення (дії ) інспектора поліції суд враховує наступне. Відповідно до частини 1 статті 265-2 КУпАП у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, передбачені, зокрема частинами третьою, четвертою і п`ятою статті 122 (в частині порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, порушення правил зупинки чи стоянки на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю), працівник уповноваженого підрозділу України, що забезпечує безпеку дорожнього руху, тимчасово затримує транспортний засіб шляхом блокування або доставляє його для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку, що дозволяється виключно у випадку, якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху (якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху), в тому числі за допомогою спеціального автомобіля - евакуатора. Про тимчасове затримання робиться відповідний запис у протоколі про адміністративне правопорушення. Згідно з частиною 3 статті 265-2 КУпАП у разі якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво не перешкоджає дорожньому руху, такий транспортний засіб не може бути доставлений для зберігання на спеціальний майданчик. Тобто, виключною підставою для доставлення затриманого транспортного засобу для зберігання на спеціальний майданчик дозволяється лише у випадку, якщо транспортний засіб суттєво перешкоджає дорожньому руху. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15.06.2020 року у справі №5216247/20, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2020 року, зазначено що судом встановлені певні обставини, а саме, що [PERSON] при паркуванні транспортного засобу 11.04.2020 року переконався у тому, що автомобіль не заважає іншим учасникам дорожнього руху, вийшов з автомобіля щоб переконатися у відсутності знаків та розмітки, що забороняють зупинку у даному місці, після чого залишив зачинений автомобіль. Під час розгляду справи не було надано доказів того що транспортний засіб було зупинено ближче 30 метрів від посадкового майданчику для зупинки маршрутних транспортних засобів а також того що він суттєво створював перешкоду іншим учасникам дорожнього руху. У відповідності до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином рішенням суду по адміністративної справи в якої предметом розгляду було оскарження постанови інспектора патрульної поліції про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності саме за порушення правил зупинки транспортного засобу було встановлено відсутність такого порушення в діях [PERSON] , а тому судом даний факт приймається як такий що не потребує додатковому доказування. Таким чином у судовому засіданні встановлено наявність збитків у розмірі 2585 гривень понесених позивачем у зв`язку із необхідністю повернути транспортний засіб , який був евакуйованим та знаходився на штрафному майданчику внаслідок дії інспектора поліції який без наявності відповідних доказів суттєвої перешкоди дорожньому руху ( незаконно ) здійснив тимчасове затримання автомобілю. Враховуючи вищенаведене суд вважає доведеними та такими що підлягають повному задоволенню позовні вимоги [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 2585 грн. Відносно вимог позивача про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 2500 гривень суд вважає такі вимоги недоведеними у судовому засіданні та такими що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Як вбачається з практики Європейського Суду з прав людини « заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі «Антипенко проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia), скарга № 33470/03, § 82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), скарга № 30422 / 03, § 35 1; рішення у справі «Гарабаев проти Російської Федерації (Garabayev v. Russia), скарга № 38411/02, § 113, ECHR 2007-VII (витяги) 2 а також Постанова Європейського Суду від 1 червня 2006 р .) у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia), скарга Ns 4171/04, § 20 березня). Таким чином сам факт наявності моральної шкоди у зв`язку із встановленням судом факту порушення незаконними діями ( рішенням ) суб`єкта владних повноважень прав позивача презюмується. Однак з боку позивача окрім самого факту наявності незаконних дій суб`єкта владних повноважень не надано доказів та обґрунтування розміру моральної шкоди, так як сам факт необхідності звернення до суду не може вважатись моральною шкодою а матеріальна шкода заподіяна зазначеними діями ( рішенням ) підлягає окремому стягненню . У відповідності до вимог ч. 1 ст. 13 та ч.1 ст..81 ЦПК суд розглядає справи на інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, обов`язок подання яких покладено на сторони процесу, яки повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підстави своїх вимог або заперечень. Відсутність належних та допустимим доказів спричинення моральної шкоди у розмірі заявленим позивачем є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 7. Порядок виконання рішення суду Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Відповідно до п.1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Пунктом 35 «Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 року, визначено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що проводить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. На підставі викладеного та

Outcome: partial