Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

21.12.2017 року позивач [PERSON], в особі свого представника [PERSON], звернулася в Дарницький районний суд м. Києва з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] В обґрунтування позовних вимог зазначила про те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 06.05.2011 р., у шлюбі [INFO] р. у них народилася дочка [PERSON]. 10.01.2017 р. рішенням Дарницького районного суду м. Києва шлюб між сторонами було розірвано. На даний час дитина проживає разом з матір'ю і перебуває на її утриманні. Батько ж дитини не виконує своїх батьківських обов'язків з виховання та утримання, навіть не цікавиться життям та здоровям дитини, не забезпечує всім необхідним, і взагалі вже більше 2-х років її не бачив. 03.01.2018 року ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва відкрито провадження у справі, копії ухвали направлено всім учасникам справи. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник третьої особи Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог не заперечувала, надала висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] Відповідач в судове засідання не з'явився, про день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки до суду не повідомив. Згідно ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, за одночасного існування певних умов. В судовому засіданні з'ясовано наявність умов для ухвалення заочного рішення, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, за таких обставин суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 06.05.2011 по 10.01.2017 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину: дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження, виданого 04.01.2012 Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м.Києві. Разом з тим, звертаючись з позовом до суду, позивач, в якості обґрунтування своїх позовних вимог в частині позбавлення відповідача батьківських прав, зазначає, що після розлучення і по цей час відповідач не бере участі у вихованні своєї дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток та взагалі матеріально не підтримує, що, в свою чергу, свідчить про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками та самоусунення від виховання та утримання своєї дитини. Так, як вбачається зі змісту висновку Органу опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 19.07.2018 за №101-6362/03 щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої доньки [PERSON], встановлено, що протягом останніх чотирьох років батько з дитиною не проживає, місце знаходження його невідоме, жодним чином не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, всі питання щодо виховання, утримання, розвитку та навчання дитини мати вирішує самостійно. Вимогами ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Водночас, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно ст.ст. 3,18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Разом з тим, як роз'яснено в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. На підставі зазначеного, оцінивши зібрані по справі докази, а також враховуючи те, що обставини ухиляння відповідача від виконання своїх обов'язків по належному вихованню та утриманню дитини знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді, суд дійшов висновку, що позов про позбавлення батьківських прав підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до частини 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З урахуванням того, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей, та обов'язку батьків по утриманню дітей, суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] аліменти на утримання малолітньої [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дітей даного віку, починаючи стягнення з 21.12.2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Судові витрати розподіляються у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved