Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

21.12.2016 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що 25 травня 1991 року зареєстровано шлюб з відповідачем. Мають спільного повнолітнього сина. Спільне життя не склалося, не можуть постійно проживати разом, виконувати сімейні обовязки, вирішувати навіть нескладні поточні проблеми, постійно сперечаються та принижують один одного. Сторони в судове засідання не зявились. Про час та місце судового розгляду повідомлені в установленому порядку. Позивачка надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність; позов підтримує, зазначає, що відповідач на розлучення не згоден, ані до органів РАЦС, ані до суду зявлятись не бажає; проти заочного розгляду справи не заперечує. Причини неявки відповідача в судові засідання, що були призначені на 16 січня 2017 року, 23 січня 2017 року, на 07 лютого 2017 року суду не відомі. Суд визнає причини неявки відповідача неповажними. Відповідно до ст. 169 ЦПК України суд вирішує справу у відсутність сторін та на підставі ст. 224 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно п. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до п. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з свідоцтва про шлюб, сторони уклали шлюб 25.05.1991 у Подільській сільській Раді Золотоніського району Черкаської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 25 травня 1991 року зроблено запис № 7 (а.с.8). Згідно ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до вимог ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Згідно ч. 3 ч. 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. З огляду на викладені правові норми та позицію позивача щодо неможливості збереження сімейних стосунків, суд вважає, що збереження сім'ї за бажанням відповідача буде нічим іншим, як примушуванням позивача до збереження шлюбних відносин. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що мають істотне значення. Позивачем понесені і документально підтверджені судові витрати у розмірі 551,20 грн. судового збору (а.с.3), які згідно ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на її користь.

Outcome: approved