Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

21 березня 2016 року [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON], третя особа - Новодністровський міський сектор УДМС України в Чернівецькій області про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні приватною власністю шляхом зняття з реєстрації. 23 березня 2016 року позивач подала до суду письмову заяву, в якій уточнила позовні вимоги, а саме: просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що вона, відповідно до договору купівлі-продажу від 24.04.2008 року є власником двокімнатної квартири, що розташована за адресою: м. Новодністровськ, мікрорайон «Діброва»[ADDRESS], в якій зареєстрований попередній власник [PERSON], який вже більше семи років не проживає за зареєстрованим місцем проживання. [PERSON] має намір відчужити вищевказане нерухоме майно, однак при оформленні відповідних документів виявлено реєстрацію відповідача, що утруднює продаж житла. Позивач, звернувшись до Новодністровського міського сектору УДМС України в Чернівецькій області із заявою про зняття з реєстраційного обліку [PERSON], отримала мотивоване рішення про відмову у знятті з реєстраційного обліку відповідача, так як питання про зняття з реєстраційного обліку громадян без їх згоди за заявою власника будинку вирішується в судовому порядку. [PERSON] в судове засідання не зявилась, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, однак подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності, повністю підтримувала свої уточнені позовні вимоги і просила їх задовільнити (а.с. 15). Так, відповідно до довідки виданої КП «Новодністровський житловик» м. Новодністровськ, Чернівецької області № 3911 від 10.09.2015 року та відомостей з АДБ УДМС України в Чернівецькій області від 25.03.2016 року (а.с. 27), [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с. 8). Вся поштова кореспонденція, що відправлялася судом на дану адресу відповідача, поверталась із відміткою «За терміном зберігання». Так як, відомостей про інше фактичне місце проживання [PERSON] у суду немає, суд дійшов висновку, що відповідач, який не зявився в судове засідання, був неодноразово належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Представник третьої особи, в судове засідання не зявилась, однак подала до суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності, не заперечувала проти задоволення позову (а.с. 22). Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], на праві приватної власності належить квартира № 86, що знаходиться в м. Новодністровськ, мікрорайон «Діброва», буд. 1-А, Чернівецької області, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 24.04.2008 року посвідченого приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області [PERSON] (а.с. 5). Відповідно до довідки КП «Новодністровський житловик» м. Новодністровськ, Чернівецької області № 3911 від 10.09.2015 року у вказаній квартирі зареєстрований попередній власник квартири [PERSON], який за зареєстрованим місцем проживання не проживає (а.с. 8). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення закріплені також у ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положення частини 1 ст. 321 ЦК України визначають, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР зазначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пресування та вільний вибір місця проживання в Україні» - зняття з реєстрації здійснюється на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням органом реєстрації - відділенням у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Враховуючи викладені вимоги закону та встановлені судом обставини, суд вважає, що оскільки право власності на підставі договору купівлі-продажу квартири перейшло від відповідача до позивача, то відповідно до ст. 383 ЦК України [PERSON] втратив право користування спірною квартирою внаслідок відчуження права власності на неї, а тому суд дійшов висновку, що відповідача необхідно визнати таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням. Це підтверджено дослідженими в суді належними доказами, доказів протилежного суду не представлено. Враховуючи вищевикладене, досліджені докази по справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтовані та підлягають до задоволення. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому, суд вважає, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 551,20 грн.. На підставі ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 9, 72, 150 ЖК Української РСР та

Outcome: approved