Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

21 вересня 2017 року [PERSON] предявив зазначений позов, який обґрунтовував наступним чином. 12 серпня 2015 року він уклав шлюб з [PERSON] - відповідачкою по справі і після укладення шлюбу вона змінила своє прізвище на [PERSON]. На час укладення шлюбу [PERSON] ([PERSON]В.) мала неповнолітню дитину дочку [PERSON], [INFO]. При народженні дитини запис про її батька був здійснений за прізвищем відповідачки, а імя та по батькові записані за її вказівкою відповідно до положень ст. 135 СК України (актовий запис № 20 від 11 грудня 2008 року). Після одруження він звернувся до органів РАЦС із заявою про визнання батьківства відносно [PERSON] [PERSON]. На підставі його заяви були внесені зміни до актового запису про народження дитини і його зазначено її батьком (зміни до актового запису були внесені 1 березня 2016 року). Однак рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 31 січня 2017 року їх шлюб був розірваний. Посилаючись на те, що він не є біологічним батьком дитини і відповідно до положень ст. 136 СК України має право оспорити батьківство, тому просив виключити із актового запису про народження дитини записи про нього як батька. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити. Відповідачка позов не визнала, оскільки він знав, що не був біологічним батьком дитини, але за весь час їх спільного життя поводив себе як батько дитини і вона відносилася до нього як до батька, тому усунення його від батьківства є психоголічною травмою для дитини. Суд, заслухавши пояснення сторін та представника позивача, дослідивши докази в справі, прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. За загальним правилом дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя (ст. 122 СК України). Відповідно до ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 136 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Тобто відповідно до статей 126, 136 СК України, п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини. Проте, батьківство може бути оспорено в судовому порядку, як у випадках, коли в Книзі реєстрації народжень батьками дитини записано осіб, які перебували у шлюбі між собою (статті 122, 124 СК), так і тоді, коли при реєстрації народження дитини її батьком на підставі спільної заяви батьків або заяви чоловіка, котрий визнавав себе батьком, записано особу, яка не перебувала у шлюбі з матір'ю дитини (статті 126, 127 СК). Однак в цих обставинах є виключення, передбачені частиною 5 ст. 136, згідно якої особа, яка в момент реєстрації її батьком дитини знала, що не є таким, не має права оспорювати батьківство. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі в період з 12 серпня 2015 року до 31 січня 2017 року. На час укладення шлюбу колишня дружина мала неповнолітню дитину дочку [PERSON], [INFO]. При народженні дитини запис про її батька був здійснений за дівочим (дошлюбним) прізвищем відповідачки, а імя та по батькові записані за її вказівкою відповідно до положень ст. 135 СК України. Актовий запис про народження дитини під № 20 був вчинений 11 грудня 2008 року виконавчим комітетом Новомиколаївської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області Після одруження позивач звернувся до органів РАЦС із заявою про визнання батьківства відносно [PERSON] [PERSON]. На підставі його заяви 1 березня 2016 року були внесені зміни до актового запису про народження дитини і його зазначено її батьком. В позовній заяві, позивач вказав, що подаючи заяву про визнання себе батьком [PERSON], він достовірно знав, що не є таким, проте, не дивлячись на це, зі своєї доброї волі вчинив таку дію. Це також він підтвердив у судовому засіданні своїми поясненнями, зазначивши, що вчинив це з високих почуттів любові до дружини та дитини. За такого він не має права оспорювати батьківство, а тому у позові з цієї підстави йому слід відмовити. Його посилання, які він вже почав давати на завершальній стадії розгляду справи, про те, що на час подання заяви вважав себе біологічним батьком дитини, але не знав що таким в дійсності не являється, суд не приймає, оскільки фактично це зміна підстав позову і після початку розгляд справи по суті прийнята судом не може бути ( ст. 31 ЦПК України). До того ж суд вважає, що вони не є правдивими і розцінює їх як намагання уникнути відмови в задоволенні позову, оскільки, усвідомивши, що позивачка заперечує проти його задоволення, а для цього існують обмеження, визначені законом, він почав непослідовно та неконкретно намагатися вказати про свою помилку в обізнаності щодо батьківства дитини. Згідно з положеннями ст. 88 ЦПК України в разі відмови в задоволенні позову судові витрати з відповідачки не стягуються. За такого,

Outcome: dismissed