Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

21.01.2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду та просив ухвалити рішення суду, яким визнати особистою власністю автомобіль CITROEN C4 PICASSO, державний номерний знак [NUMBER] , 2011 року випуску, номер кузова [NUMBER] . В обґрунтування позову вказав, що з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі. 21.04.2017 року під час шлюбу за його особисті кошті, які йому надали його батьки, придбано автомобіль CITROEN C4 PICASSO, державний номерний знак [NUMBER] , 2011 року випуску, номер кузова [NUMBER] . Даний транспортний засіб вважає об`єктом його особистої приватною власності, тому він звернувся до суду з даним позовом. 25.01.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 11.03.2021 року до суду подано відзив на позовну заяву. 30.03.2021 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, які просили задовольнити. Відповідач та її представник позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні. Заслухавши учасників справи, з`ясувавши обставини, на які вони посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, опитавши заявлених свідків, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України ( далі за текстом - ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що у період з 14.02.2014 року по 31.10.2019 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. 17.04.2018 року Територіальним сервісним центром МВС 1844 РСЦ МВС в Житомирській області за [PERSON] зареєстровано транспортний засіб CITROEN C4 PICASSO, 2011 року випуску, номер кузова [NUMBER] , на підставі договору купівлі-продажу від 17.04.2018 року (а.с.7). Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України (надалі - СК України), власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Так, норми ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, та Великої палати Верховного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує на те, що кошти на придбання автомобіля були надані його батьками. Так, згідно розписки від 20.04.2017 року [PERSON] отримав від своїх батьків: [PERSON] та [PERSON] грошові коШти у сумі 12000 доларів США на купівлю автомобіля марки CITROEN C4 PICASSO (а.с.19). Опитані у судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] показали, кожен окремо, що ними надавалися кошти сину - позивачу у справи, згідно розписки, на купівлю спірного транспортного засобу. Останній він мав використовувати для здійснення підприємницької діяльності. Крім того, на обґрунтування позовних вимог позивачем надано розписку від 21.04.2017 року із якої слідує, що [PERSON] отримала повну суму у розмірі 11400 доларів від [PERSON] за автомобіль CITROEN C4 PICASSO, 2011 року випуску, номер кузова [NUMBER] (а.с.18). Однак остання не заслуговує на увагу, оскільки написання розписки [PERSON]. про отримання коштів від [PERSON] без укладення договору його купівлі-продажу транспортного засобу не вважається набуттям права власності на це майно. Разом з тим, встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу спірного транспортного засобу від 17.04.2018 року, останній укладено між [PERSON] , як покупцем, та [PERSON] , який діяв з боку продавця на підставі довіреності від імені [PERSON] . За умовами укладеного договору (п.3.1.) вартість предмета договору склала 143200 грн. (а.с.7). Зі змісту п. 2.1. Договору слідує, що передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна. Відтак, за умовами Договору сам позивач, в інтересах продавця, отримав від відповідача - покупця, повну вартість майна. Доказів, які б вказували на те, що Договір купівлі - продажу транспортного засобу його сторонами чи іншими особами оспорений чи визнано недійсним позивачем не надано. Також, позивач у судовому засіданні 22.03.2021 року пояснив, що за рахунок придбаного транспортного засобу ним здійснювалася підприємницька діяльність. При цьому, позивач не заперечував того факту, що кошти, які були отримані від підприємницької діяльності використовувалися в інтересах сім`ї. Не заперечувалася позивачем й та обставина, що інколи транспортним засобом користувалася відповідачка. Даним транспортним засобом вони разом їздили на відпочинок, інколи завозили дитину до дитячого садочку. З огляду на надані пояснення позивачем суд приходить до переконання, що спірний транспортний засіб використовувався в інтересах сім`ї позивача. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу, презумпції правомірності правочину, за відсутності судового рішення про визнання недійсним договору, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними, неспроможними та позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження його доводів, зокрема того, що спірний транспортний засіб є об`єктом його особистої власності, а тому позов не підлягає задоволенню, у зв`язку із чим суд відмовляє у його задоволенні.

Outcome: dismissed