Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

20.08.2019 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , в якому просить суд визнати дійсним Договір купівлі-продажу рятувальної шлюпки ЗСА 22, моторна, заводський № 261, розмірами 6,5м х 2,1м х 1,2м, двигун типу ДВЗ марки 4чсп8,5/ІІ-5, укладений 24.07.2019 р. між [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на рятувальну шлюпку ЗСА 22, моторна, заводський № 261, розмірами 6,5м х 2,1м х 1,2м, двигун типу ДВЗ марки 4чсп8,5/11-5 та здійснити розподіл судових витрат. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 24.07.2019 р. між позивачем та відповідачем був укладений Договір купівлі-продажу рятувальної шлюпки ЗСА 22, моторна, заводський № 261, розмірами 6,5м х 2,1м х 1,2м, двигун типу ДВЗ марки 4чсп8,5/ІІ-5. Факт приймання-передачі шлюпки засвідчено Актом приймання-передачі від 24.07.2019 року. За умовами договору позивачу перейшло право власності на шлюпку, за яку він сплатив грошові кошти, що підтверджується розпискою від 24.07.2019 року про отримання грошових коштів відповідачем. В підтвердження свого наміру відповідач передав позивачу Сертифікат на рятувальну шлюпку від 23.01.1984 року та обіцяв оформити договір нотаріально. Також на підтвердження укладення договору позивач передав відповідачу 20 000,00 грн., що підтверджується розпискою. Згідно з п. 4 Договору сторони вирішили посвідчити договір нотаріально та зобов`язалися здійснити його нотаріальне посвідчення у приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Волкодав Валентини Геронтіївни протягом 14 днів з дня його підписання. Відповідач від нотаріального посвідчення угоди ухиляється, що підтверджується отриманим позивачем від відповідача листом. Оскільки розписка не є правовстановлюючим документом, а у позивача відсутній документ, що підтверджує право власності на шлюпку, позивач не може зареєструвати шлюпку у Судновій книзі України та отримати судновий білет, отже позивач не має можливості оформити право власності на шлюпку, у зв`язку з чим не може її використовувати, тому вважає, що право власності на таке майно має бути визнано судом. Оскільки сторони за Договором дійшли згоди щодо усіх істотних умов Договору, відбулося повне його виконання обома сторонами, відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення Договору, позивач змушений звернутися з позовом до суду за захистом своїх прав, посилаючись на положення Конституції України, ст. 26 Кодексу торговельного мореплавства України, положення Порядку ведення Державного суднового реєстру України і Суднової книги України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.1997 року №1069, ст.ст. 209, 220, 316, 321, 334, 328, 392 ЦК України. У зв`язку з викладеним позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 21.08.2019 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності на рухоме майно - залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня отримання копії даної ухвали. На виконання ухвали суду від 21.08.2019 року позивачем вказані недоліки були усунуті та ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 09.09.2019 року прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності на рухоме майно. Призначено судове засідання. Відповідач подав заперечення на позов, в яких фактично не заперечував проти задоволення позову, підтвердив факт укладення з позивачем договору купівлі-продажу шлюпки, факт передачі такої шлюпки позивачу та отримання відповідачем 20000 грн. на виконання договору. Також відповідач зазначив, що через нестачу коштів він не зміг взяти участь у нотаріальному посвідченні договору. У судове засідання учасники справи не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. В своїй письмовій заяві представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив розглянути справу в його відсутність. Відповідач у нотаріально посвідченій заяві не заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, просив розглянути справу в його відсутність. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. 24.07.2019 р. між позивачем [PERSON] (покупцем) та відповідачем [PERSON] (продавцем) укладено договір купівлі-продажу, згідно з умовами якого продавець зобов`язується передати, а покупець зобов`язується прийняти у власність рятувальну шлюпку ЗСА 22, моторна, заводський № 261, розмірами 6,5м х 2,1м х 1,2м, двигун типу ДВЗ марки 4чсп8,5/ІІ-5 (далі-майно). Ціна продажу майна встановлюється сторонами у розмірі 20000, 00 грн. і підлягає сплаті покупцем продавцю протягом трьох днів з моменту підписання цього договору. Про отримання оплати продавець видає покупцю розписку. Приймання-передача майна засвідчується актом приймання-передачі, який підписується сторонами. Разом з майном продавець передає покупцю ключі від майна та сертифікат на рятувальну шлюпку. В п.4 договору сторони вирішили посвідчити договір нотаріально і для нотаріального посвідчення договору зобов`язались з`явитись до приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Волкодав Валентини Геронтіївни (73000, м.Херсон, вул. І.Кулика, 124, свідоцтво №1649) протягом 14 днів з дня підписання договору. Витрати на нотаріальне посвідчення договору розподіляються між сторонами порівну. Відповідно до п.5 договору право власності на майно виникає у покупця з моменту нотаріального посвідчення договору або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору дійсним або в інших випадках, передбачених законом. В п.7 договору сторони визначили місцем виконання договору м. Херсон. Договір вважається укладеним з моменту його підписання, що визначено в п.11 договору. Договір підписано продавцем та покупцем, що вбачається з його копії, наданої суду (а.с.5). Факт приймання-передачі шлюпки покупцем засвідчено Актом приймання-передачі від 24.07.2019 року, який підписано сторонами договору (а.с.6). Відповідно до розписки, складеної [PERSON] 24.04.2019 року, [PERSON] підтверджує, що на виконання умов договору купівлі-продажу від 24.07.2019 року, укладеного між ним та [PERSON] , останній передав, а [PERSON] прийняв в рахунок оплати за рятувальну шлюпку ЗСА 22, моторна, заводський № [NUMBER] , двигун типу ДВЗ марки 4чсп8,5/ІІ-5 грошову суму в розмірі 20000, 00 грн. Жодних претензій [PERSON] до [PERSON] не має (а.с.7). Також суду надано копію сертифікату на рятувальну шлюпку ЗСА 22, моторна, заводський № 261, розмірами 6,5м х 2,1м х 1,2м, двигун типу ДВЗ марки 4чсп8,5/ІІ-5 (а.с.8). Листом від 02.08.2019 року [PERSON] повідомив [PERSON] про те, що у [PERSON] наразі відсутня реальна можливість нотаріально посвідчити договір, в тому числі через відсутність коштів на оплату нотаріуса та коштів на поїздку до м. Херсон, у зв`язку з чим він відмовляється з`явитись до нотаріуса для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу рятувальної шлюпки від 24.07.2019 року (а.с.9). Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено правила визначення належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В даному випадку в запереченнях на позов відповідач фактично не заперечував проти задоволення позову та визнав ряд обставин, зазначених в позові. Однак в будь-якій заяві відповідачем не зазначено, що він позов визнає. Навіть, допускаючи, що фактична відсутність заперечень відповідача проти позову свідчить про визнання ним позову, суд приходить до висновку, що таке визнання суперечитиме закону з наступних підстав. Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 12 ЦК України Особа може відмовитися від свого майнового права. Відмова від права власності на транспортні засоби, тварин, нерухомі речі здійснюється у порядку, встановленому актами цивільного законодавства. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Разом з тим, відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання права; зміна правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 2-5 ст.13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 41 Конституції України та в ст. 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачені підстави набуття права власності, а саме, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч.1,3 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1-6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч.1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.ч.1,4 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з ї участю може бути нотаріально посвідчений. Згідно зі ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Статтею 215 ЦК України передбачено поняття недійсного правочину. Так підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 220 ЦК України вказує, що в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Однак, відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне чи часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно зі ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У статті 656 ЦК України, зазначено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом. Відповідно до ст. 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Статтею 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до ст. 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Статтею 657 ЦК України прямо передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно з положеннями ст. 20 Кодексу торговельного мореплавства України визначені поняття судновласника і власника судна. Судновласником у цьому Кодексі визнається юридична або фізична особа, яка експлуатує судно від свого імені, незалежно від того, чи є вона власником судна, чи використовує на інших законних підставах. Власником судна є суб`єкт права власності або особа, яка здійснює відносно закріпленого за нею судна права, до яких застосовуються правила про право власності. Відповідно до ст. 23 зазначеного Кодексу, с удно може бути допущене до плавання тільки після того, як буде встановлено, що воно задовольняє вимоги безпеки мореплавства, охорони людського життя і навколишнього природного середовища. Стаття 26 Кодексу регулює державну реєстрацію суден. Зокрема у даній статті зазначено, що українські судна, технічний нагляд за якими здійснюють класифікаційні товариства, підлягають реєстрації у Державному судновому реєстрі України. Українські судна, що не підлягають реєстрації у Державному судновому реєстрі України, реєструються у Судновій книзі України. Між тим зазначений спеціальний закон також не передбачає обов`язкове нотаріальне посвідчення та державну реєстрацію договору купівлі-продажу судна. Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 06.09.2017 року у справі за № 6-1288цс17, однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Отже чинним законодавством України чітко визначено, які правочини підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, до таких правочинів не віднесено договори купівлі-продажу судна. За домовленістю сторін нотаріуси дійсно посвідчують інші правочини, укладені у письмовій формі, нотаріальне посвідчення яких законом не передбачено. Саме невиконання умови про встановлене законом обов`язкового нотаріального посвідчення договору є підставою для висновку, що такий правочин є нікчемним, і визнання судом такого правочину недійсним не вимагається. В даному випадку позивачем та відповідачем визнано, що ними укладено, підписано та фактично виконано всі суттєві умови договору купівлі-продажу рятувальної шлюпки ЗСА 22, моторної, заводський № 261, розмірами 6,5м х 2,1м х 1,2м, двигун типу ДВЗ марки 4чсп8,5/ІІ-5, крім умови про нотаріальне посвідчення договору, з якою сторони в тексті договору пов`язали момент набуття права власності на майно, визначивши альтернативу, що також право власності на майно може виникнути за даним договором з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору дійсним або в інших випадках, передбачених законом. Таким чином сторони домовились в тексті договору про нотаріальне посвідчення такого договору, що є правом сторін, однак зазначена домовленість не змінює той факт, що чинним законодавством не передбачено обов`язкове нотаріальне посвідчення такого договору. В даному випадку сторони вільні у визначенні форми договору щодо його нотаріального посвідчення, не позбавлені можливості та права внести відповідні зміни до договору, вчиненого письмово, в тому числі визначити інший порядок сплати за нотаріальне посвідчення договору або інше місце нотаріального посвідчення. Крім того, як умова для застосування ч.2 ст. 220 ЦК України, позивачем не доведено факт безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину. При цьому недійсність укладеного сторонами договору купівлі-продажу прямо не передбачена законом і не є предметом даного позову. Відсутній спір між сторонами і щодо невиконання інших умов договору, крім його нотаріального посвідчення. Посилання позивача на положення Кодексу торговельного мореплавства України та Порядку ведення Державного суднового реєстру України і Суднової книги України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.1997 року №1069 в частині неможливості реєстрації та експлуатації рятувальної шлюпки суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не надано доказів щодо відмови у здійсненні відповідної реєстрації і такі вимоги взагалі не є предметом даного позову. Суд приходить до висновку, що позивачем взагалі не доведено належними доказами, що будь-ким оспорюється чи заперечується правомірність набуття або здійснення права власності на предмет договору, або що визнання права власності в даному випадку неможливе без рішення суду, або що відповідачем оспорюється дійсність укладеного договору. Отже суд на підставі досліджених доказів приходить до висновку, що права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, не перебувають у стані порушення, тому підстави для їх судового захисту відсутні, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що в задоволенні позову суд відмовляє в повному обсязі, судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed