Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

19 січня 2015 року [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, яким, з урахуванням зменшення позовних вимог від 09 липня 2015 року, просить : визнати недостовірною інформацію, розповсюджену 19 грудня 2014 року відповідачами [PERSON] та [PERSON] про те, що [PERSON] як голова сільської ради вкрав 500000 гривень, які призначались для ремонту доріг в с. Іванків; зобовязати відповідачів на найближчій сесії Іванківської сільської ради спростувати інформацію про те, що «голова сільської ради [PERSON] вкрав 500000 гривень». Позов обґрунтовано тим, що оскаржувані висловлювання відповідачів є негативною та недостовір-ною інформацією про нього та крім критики та оцінки його дій, як голови сільської ради, містять конкретні факти та висловлювання, що не відповідають дійсності, принижують його честь та гідність і ділову репутацію в громадській думці. У звязку з цим [PERSON] звернувся до суду захистом своїх честі, гідності та ділової репутації. 24 лютого 2015 року [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з зустрічним позовом до [PERSON], яким просить суд визнати недостовірною інформацію, розповсюджену [PERSON] 28 грудня 2014 року про те, що [PERSON] звертався до нього з проханням : 1) надати особисто йому земельну ділянку по вул. Садовій навпроти буд. 5, 2) відремонтувати частину вул. Садова виключно тільки до будинку [PERSON] по вул. Садова, 5; зобовязати [PERSON] перед громадою с. Іванків в кількості не менше 200 чоловік та в присутності [PERSON] або в письмовій формі спростувати вищевказану інформацію; стягнути з [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10000 гривень. Заявлені вимоги обґрунтовано тим, що 16 жовтня 2014 року [PERSON] та інші мешканці с. Іванків звертались до [PERSON] з листом, яким просили на сесії сільської ради розглянути їх звернення та вирішити питання щодо : 1) терміново розпочати ремонт частини дороги по вул. Садова № 2-4 включно та навпроти будинку № 10; 2) притягнути до відповідальності винних осіб у порушенні вимог щодо благоустрою та санітарії вулиці та зобовязати знищити буряни та чагарники по вул. Садовій; 3) скасувати рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул. Садова навпроти будинку 5 та повернути її у власність с. Іванків; 4) присвоїти цій земельній ділянці статус рекреаційної зони та побудувати на ній дитячий майданчик; 5) надати дозвіл мешканцям села самостійно облаштувати цю земельну ділянку. Інших заяв щодо цієї земельної ділянки та ремонту вказаного відрізку дороги від [PERSON] до голови сільської ради не подавалось і не вирішувалось. Незважаючи на вказане, [PERSON] 28 грудня 2014 року на віче с. Іванків повідомив, що [PERSON] просив виділити саме йому цю земельну ділянку, а дорогу відремонтувати виключно до його будинку. Наведене не відповідає дійсності та порушує його честь і гідність, у звязку з чим він звернувся до суду. [PERSON] та його захисник до суду зявились, первісний позов підтримали та просили задовольнити його. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити. [PERSON] в судове засідання зявився, вимоги за первісним позовом не визнав та просив відмовити в його задоволенні, вимоги за зустрічним позовом [PERSON] підтримав та просив його задовольнити. [PERSON] до суду зявився, свій зустрічний позов підтримав та просив задовольнити, вимоги за позовом [PERSON] не визнав та просив відмовити у задоволенні. Допитана свідок [PERSON] пояснила суду, що працює секретарем голови та депутатом Іванківської сільської ради Бориспільського району. 17 грудня 2014 року була на своєму робочому місці в приймальні [PERSON]. Це був прийомний день голови сільської ради. На прийом прийшли [PERSON], [PERSON] та ще троє осіб і подали письмове звернення щодо отримання документів по виконанню ремонту доріг в с. Іванків. [PERSON] запропонував прийти за відповіддю через пять днів, що відвідувачі не погодились і вимагали негайно надати запитані документи. Голова запросив до кабінету її та головного бухгалтера, оскільки не хотів, щоб ця розмова проходила без свідків. [PERSON] та [PERSON] звинуватили [PERSON] в тому, що на ремонті доріг ним вкрадено 500\~000 гривень. Голова сільської ради не визнав факту крадіжки та надав згоду на видачу відповідачам копій документів, що стосувались ремонту доріг в селі. В її присутності [PERSON] не повідомляв про якісь схеми щодо ремонту доріг. 19 грудня 2014 року проходила сесія сільської ради, протокол якої писала свідок. Крім інших, на сесії були присутні : [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. На засіданні сесії виступив [PERSON] та звинуватив голову сільської ради [PERSON]І в тому, що ним на ремонті доріг с. Іванків вкрадено : 200\~000 гривень на щебені та 300\~000 гривень на асфальті. Цю ж інформацію у своєму виступі з місця підтвердив і [PERSON]. Дані твердження відображено свідком в тексті протоколу сесії. Доказів (документів) на підтердження цих тверджень відповідачами учасникам сесії надано не було. [PERSON] лише усно повідомляв про відсутність тендеру та свої власні розрахунки щодо ремонту доріг і вартості матеріалів. 28 грудня 2014 року в залі будинку культури відбулось віче села, на якому, крім інших (близько 100 чоловік), були присутні : свідок, [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. На віче голова сільської ради повідомив, що інформація, зазначена відповідачами є неправдивою та привів проектантів, які відповідали на запитання мешканців села щодо ремонту доріг. Свідок була присутня на віче села від самого початку та до його кінця. [PERSON] знову звинуватив голову села в крадіжці коштів на ремонті доріг. [PERSON] не повідомляв присутнім про те, що [PERSON] звертався до нього з проханням виділити саме йому земельну ділянку по вул. Садова 5 навпроти його будинку. Цю інформацію озвучив один з членів земельної комісії, а не голова сільської ради. Про висипання та ремонт дороги виключно до будинку [PERSON]. голова також на віче села нічого не говорив. Щодо спірної земельної ділянки від голови земельної комісії знає, що [PERSON]М в усному порядку звертався до нього та просив виділити її відповідачу для власних потреб. В офіційному порядку з цього питання [PERSON] ні до голови сільської ради, ні до голови земельної комісії не звертався. Згодом відповідач звернувся із письмовою заявою про вилучення цієї земельної ділянки у власника, оскільки вона занедбана і поросла буряном, та просив побудувати на ній дитячий майданчик. Даною заявою [PERSON] також просив відремонтувати дорогу по вул. Садовій включно до його дому. Питання вилучення земельної ділянки розглядалось на сесії, проте її не вилучили, оскільки вона належить Богдановській. Ці звернення та заяви щодо земельної ділянки по вул. Садова 5 навпроти будинку [PERSON] виникли до грудня 2014 року. Свідок [PERSON] працює директором будинку культури та головою земельної комісії. Повідомив суду, що 17 грудня 2014 року проходячи повз кабінет голови сільської ради чув як [PERSON] в присутності інших осіб звинувачував [PERSON] в крадіжці коштів в розмірі 500\~000 гривень на ремонті доріг в с. Іванків та його звернення з вимогою надати документи. 18 грудня 2014 року в кабінеті поруч з кабінетом [PERSON] відбувалось засідання земельної комісії. Двері в обох кабінетах були відчинені. Цього дня [PERSON] сам приходив до кабінету голови сільської ради, знову звинуватив його в крадіжці та запропонував до ранку виїхати з села. Цю розмову також чули і інші члени земельної комісії. На засіданні сесії сільської ради 19 грудня 2014 року відповідачі під час виступів звинуватили [PERSON] в тому, що він вкрав на ремонті доріг с. Іванків 500\~000 гривень. [PERSON] за дозволом депутатів виступав з трибуни, а [PERSON] з місця в залі. В своїй промові відповідачі не посилались на певні документи та не надавали їх для ознайомлення. Це були лише особисті доводи відповідачів та підрахунки [PERSON]. 28 грудня 2014 року відбулось віче села, на якому звинувачення зі стороні відповідачів повторились. Присутніми на віче були близько 150-170 мешканців села. Голова сільської ради повідомляв, що звинувачення відповідачів неправдиві і що вони вправі звернутись до правоохоронних органів. Свідок не зміг пригадати чи говорив [PERSON] на віче села про те, що [PERSON] просив виділити земельну ділянку йому особисто та щодо ремонту дороги виключно до його будинку. Разом з тим повідомив, що взагалі такі розмови по селу чув, проте не зміг пригадати хто, коли, де і за яких обставин розповідав цю інформацію. Крім того свідок повідомив, що [PERSON] усно та письмово звертався до нього про виділення земельної ділянки навпроти його будинку по вул. Садовій. Так, навесні 2014 року земельна комісія знаходилась на паралельній з [PERSON] вулиці. Їдучи з обстеження комісія проїздила повз будинок [PERSON] Відповідач стояв у дороги та запросив їх зайти у подвіря. [PERSON] показав на цю земельну ділянку та усно просив виділити її йому для власних потреб. При цій розмові були присутні : свідок, [PERSON] та його матір, [PERSON], [PERSON], Захарченко та [PERSON]. В офіційному порядку з цього питання відповідач не звертався. Згодом від [PERSON] надійшла заява, якою він просив вилучити цю ж земельну ділянку від власника щоб побудувати на ній дитячий майданчик та просив відремонтувати дорогу по вул. Садова. Допитаний в якості свідка [PERSON] зазначив, що є депутатом сільської ради та надав тотожні покази [PERSON] в частині візиту [PERSON] 18 грудня 2014 року до кабінету сільського голови та щодо подій навесні 2014 року в подвірї [PERSON], свідком яких він безпосередньо був. Крім того повідомив, що на засіданні сесії сільської ради 19 грудня 2014 року на прохання [PERSON] йому депутати надали слово. Відповідач з трибуни повідомив, що [PERSON] на ремонті доріг в с. Іванків вкрав 500\~000 гривень, а саме : 300\~000 на асфальті та 200\~000 гривень на щебені. Виступ [PERSON] на засіданні сесії пригадати не зміг. Доказів на підтвердження своїх звинувачень відповідач присутнім не надав та не зазначив про джерело такої інформації. [PERSON] повідомлялись лише власні розрахунки, на підставі яких він обрахував суму крадіжки. 28 грудня 2014 року відбулось віче села в кількості 70-80 осіб, серед яких були і сторони у справі. Свідок був присутнім на віче від початку і до кінця. Відповідачі, в основному [PERSON], звинуватили [PERSON] в крадіжці грошей на ремонті доріг в селі. Голова сільської ради не підтвердив звинуваче-нь відповідачів. Свідок повідомив, що [PERSON] не казав на віче, що [PERSON] просив виділити йому особисто земельну ділянку навпроти будинку 5 по вул. Садовій. Цю інформацію громаді повідомив сам свідок, а не [PERSON]. Також зазначив, що голова сільської ради не повідомляв присутнім про прохання [PERSON] відремонтувати дорогу по вул. Садовій виключно до його будинку. Свідок [PERSON] зазначив, що з відповідачами у справі незнайомий, а [PERSON] знає як голову Іванківської сільської ради. Повідомив суду, що був присутнім на засіданні сесії сільської ради 19 грудня 2014 року, проте періодично виходив посмалити цигарки. Під час знаходження в сесійній залі чув як [PERSON] виступаючи з трибуни звинуватив саме [PERSON] в крадіжці на ремонті доріг коштів, а саме : 200\~000 гривень на щебені та 300\~000 гривень на асфальті. Ці ж дані оприлюднив у виступі з місця і [PERSON]. На запитання свідка чи передувало оприлюдненню цієї інформації звернення до правоохоронних органів, відповіді від [PERSON] [PERSON] не отримав. Доказів на підтвердження цих звинувачень відповідачами присутнім надано не було, хоча в руках [PERSON] тримав якісь папери, проте їх назви не повідомляв та не давав їх на ознайомлення. В своїй промові [PERSON] казав : відмито, вкрадено на ремонті доріг в селі головою [PERSON]. 200\~000 гривень на щебені і 300\~000 гривень на асфальті, і також казав : вже вкрадено 200\~000 гривень на щебені та планується ще вкрасти 300\~000 гривень на асфальті. Про збори мешканців села на віче знав, проте присутнім на них свідок не був. Свідок [PERSON] повідомила суду, що 17 грудня 2014 року разом з відповідачами у справі ходила на прийом до голови сільської ради де вимагали надати документи щодо ремонту доріг по вул. Садова, Гагаріна, Центральна в с. Іванків. [PERSON] повідомив [PERSON], що з його міркувань на ремонті доріг вкрадено близько 500\~000 гривень, на що голова сільської ради відповів : «..ні [PERSON], трошки менше..». На запитання [PERSON] щодо не проведення тендеру, [PERSON] повідомив про існування схеми, за якою працюють всі голови сільських рад, а інакше дороги не ремонтуються. При цьому вартість одного кубу складає 125 гривень. Після цих слів [PERSON] запросив до кабінету своїх секретаря та головного бухгалтера, які за його вказівкою видали копії запитуваних документів. На засіданні сесії сільської ради від 19 грудня 2014 року та на віче села 28 грудня 2014 року свідок присутня не була. Допитана в якості свідка [PERSON] зазначила, що є знайомою [PERSON] та надала ідентичні [PERSON] покази в частині прийому в кабінеті голови сільської ради від 17 грудня 2014 року. Також повідомила суду, що на засіданні сесії сільської ради 19 грудня 2014 року була присутня з середини. Під час промов відповідачі [PERSON] та [PERSON] повідомили присутнім, що з бюджету с. Іванків на ремонті доріг вкрадено 500\~000 гривень. Звинувачень в сторогу самого [PERSON] зі сторони відповідачів не було. Розпорядником коштів села вважає голову сільської ради. Свідок на віче села від 28 грудня 2014 року чула як [PERSON] говорив. Що [PERSON] є нечесною людиною та вимагав у нього виділити для власних потреб земельну ділянку по вул. Садовій щоб побудувати дитячий майданчик та просив відремонтувати дорогу виключно до його будинку. Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, прийшов до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Головуючим неодноразово розяснено сторонам у справі права, передбачені ст. 10, 27, 31, 60 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено та не спростовується сторонами у справі, що 19 грудня 2014 року відбулось пленарне засідання пятдесят третьої сесії сільської ради шостого скликання Іванківської сільської ради Бориспільського району Київської області. 28 грудня 2014 року в приміщенні Будинку культури відбулось віче села Іванків (а.с. 135). Частиною 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Виступи депутатів та сторін у справі відображено в протоколі засідання сільської ради від 19 грудня 2014 року (а.с. 38 - 64). Відповідно\~ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно\~ст.16 ЦК України,\~\~кожна особа має паво звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 270 Цивільного кодексу України\~встановлено, що відповідно до\~Конституції України\~фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Згідно з вимогами\~ст. 277 Цивільного кодексу України\~фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Статтями\~297,\~299 Цивільного кодексу України\~передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі, які є недоторканими, та на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі і своєї ділової репутації. Поняття гідності, честі та ділової репутації є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сімї, родичі) якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Якщо поширено недостовірну інформацію про особу, яка померла, з відповідним позовом вправі звернутися члени її сім'ї, близькі родичі та інші заінтересовані особи. Згідно розяснень пунктів 15, 16, 21\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою\~статті 277 Цивільного кодексу України\~негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (напри-лад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Виходячи з наведеного, при розгляді справи про захист честі, гідності та ділової репутації зясуванню підлягають наступні обставини : чи поширені відомості, про спростування яких предявлений позов, чи порочать вони гідність, честь або ділову репутацію позивача та чи відповідають дійсності. При цьому на позивача покладається обовязок довести факт поширення відомостей, які його порочать, особою, до якої предявлений позов. Відповідач повинен довести, що поширення ним відомостей відповідають дійсності. Позивач має право надати докази невідповідності дійсності таких відомостей. Згідно розяснень пункту 21 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У звязку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Відповідно до\~ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.\~\~ Статтею 47\~Закону України «Про інформацію», відповідальність за порушення законодавства про інформацію несуть особи, винні у поширенні відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно ст. 47-1\~Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідаль-ності за висловлювання\~\~оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є\~\~висловлювання, які не містять\~\~фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Частиною 2 ст. 49 Закону України «Про інформацію» встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоварядування як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації вправі вимагати по суду лише спростування недостовірної інформації та не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Це не позбавляє посадову особу органу державної влади чи органу місцевого самоврядування права на захист честі, гідності та ділової репутації у суді. Зважаючи на пункт 21\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» та вимоги ст. 47-1, 49\~Закону України «Про інформацію» суд розцінює звинувачення відповідачів [PERSON] та [PERSON] щодо голови Іванківської сільської ради Бориспільського району Київської області [PERSON]. А.І. в тому, що він вкрав 500\~000 гривень на ремонті доріг в селі Іванків, як висловлювання, що містять в собі фактичні дані та є такими, що підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Разом з тим, в порушення вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України та ст. 277 Цивільного кодексу України, відповідачі не надали доказів достовірності та правдивості розповсюдженої про [PERSON] інформації, як то : вирок у кримінальному провадженні, судове рішення у цивільній чи адміністративній справі, акт ревізійної, податкової або службової комісії, тощо. Покази ж свідків [PERSON] та [PERSON], які надали покази на стороні [PERSON] та [PERSON], суд оцінює критично, оскільки : 1) [PERSON] взагалі не була присутня на засіданні сесії сільської ради від 19 грудня 2014 року та віче села Іванків від 28 грудня 2014 року та в цій частині не дала пояснень по суті спору; 2) покази [PERSON] спростовуються протоколом засіданні сесії сільської ради від 19 грудня 2014 року та показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. З урахуванням наведеного суд вважає, що факт поширення [PERSON] та [PERSON] недостовірної інформації щодо [PERSON] знайшов своє підтвердження в ході розгляду справи, підтверджується зібраними матеріалами справи. Позивач довів факт поширення інформації відповідачами, порушення особистого немайнового права, а відповідачі не довели, що поширена інформація є достовірною, тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Щодо вимог за зустрічним позовом [PERSON] встановлено наступне. В жовтні 2014 року, [PERSON], що проживає в [INFO] в с. Іванків, вул. Садова, 5, та інші мешканці села звернулись до голови сільської ради [PERSON] з проханням вирішити питання, вказані в листі (а.с. 130). Наведене підтверджено матеріалами справи, показами свідків та не заперечується сторонами у справі. Згідно вищевказаних норм законодавства, на [PERSON] у справі за позовом про захист честі і гідності та відшкодування моральної шкоди покладається обовязок довести обставину поширення недостовірної інформації щодо нього. Встановлено, що на віче села Іванків від 28 грудня 2014 року були присутні мешканці села, проте їх точної кількості, порядок денний, імена промовців та зміст виступу, неможливо встановити, оскільки : протокол сходки села не вівся, а згідно показів свідків їх кількість становила, 70, 100, 150, 170 осіб. Суд не вважає що [PERSON] доведено факт поширення щодо нього головою сільської ради недостовірної інформації, оскільки : 1) покази свідка [PERSON] суд оцінив критично, 2) свідки [PERSON] та [PERSON] не були присутніми на віче та не дали показів в цій частині, 3) свідки [PERSON] та [PERSON] достеменно засвідчили, що земельне питання озвучено на віче не головою сільської ради, а самим [PERSON], а також повідомили, що [PERSON] не розповідав громаді про вимоги [PERSON] щодо ремонту дороги по вул. Садова виключно до його будинку, 4) свідок [PERSON] не повідомив суду інформації щодо предмета доказування, оскільки пригадати за минуванням часу не зміг. Крім того, суд не вбачає в діях [PERSON] порушень честі і гідності [PERSON] За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення вимог [PERSON] в частині визнання інформації, зазначеної в п. 1 прохальної частини недостовірною. Відповідно до ч. 1\~ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В силу вимог ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд не вправі виходити за межі заявлених вимог та не вбачає підстав для задоволення позову [PERSON] в частині зобовязання спростувати інформацію, оскільки не встановлено: 1) факт її поширення, 2) що ця інформація порочить честь і гідність позивача, 3) що інформацію розповсюджено саме серед мешканців у кількості 200 чоловік, 4) не конкретизовано спосіб спростування. Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 3. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.\~Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.\~Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обовязковому зясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Однак позивач [PERSON] не довів факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не довів суду, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) відповідача вони заподіяні, відсутні докази, не надано доказів і щодо негативних наслідків. У зв'язку з цим суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. На підставі викладеного та

Outcome: approved