Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

1. Стислий виклад позиції позивача та відповідача Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Л.Л., про визнання дій протиправними та скасування реєстрації права власності. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона 18 липня 2007 року уклала кредитний договір із КБ «ПриватБанк» в розмірі 24960 доларів США та для забезпечення виконання укладений іпотечний договір, за яким було передано квартиру [ADDRESS] . На даний час звернуто стягнення на вказану квартиру, на що згоди на звернення стягнення боргу шляхом перереєстрації права власності на квартиру вона не давала. Вважає, що відповідач при реєстрації свого права власності на квартиру [ADDRESS] порушив п.4 ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п.1 ч.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України» наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Тому просить суд визнати дії Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» протиправними, а саме такими, що порушують п.1 ч.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та п.27 іпотечного договору № DZHCG102270502 від 18.07.2007 року; скасувати реєстрацію права власності ПАТ КБ «Приват Банк» на квартиру [ADDRESS] , яку здійснив приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Л.Л. за номером 17146045 і рішенням КБ «ПриватБанк» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32096928 від 28.10.2016 року. Відповідачем наданий відзив, у якому представник відповідача зазначив, що не погоджується з вимогами позивача, викладеними в позові та просить суд відмовити. У відзиві зазначив, що дійсно між сторонами були укладений кредитний договорі та договір іпотеки. Зазначив, що в договорі іпотеки вказане застереження, що є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки у добровільному і узгодженому сторонами договору порядку. Відповідач письмово звертався до позивача з вимогою щодо погашення заборгованості та з попередженням відносно звернення стягнення на предмет іпотеки тощо. Вважає, що примусове стягнення на предмет іпотеки не відбулося та банк придбав право власності у добровільному порядку та за згодою позивача на підставі застереження, встановленого сторонами в іпотечному договорі. Вважає, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути застосований. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та посилався на обставини, викладені в позовній заяві. Просив суд визнати дії Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» протиправними, а саме такими, що порушують п.1 ч.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та п.27 іпотечного договору № DZHCG102270502 від 18.07.2007 року; скасувати реєстрацію права власності ПАТ КБ «Приват Банк» на квартиру [ADDRESS] , яку здійснив приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Л.Л. за номером 17146045 і рішенням КБ «ПриватБанк» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32096928 від 28.10.2016 року. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Л.Л. надала суду лист, у якому просить суд розглянути справу у її відсутність. 2. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин В судовому засіданні встановлено, що 18 липня 2007 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» укладено кредитний договір, згідно до умов якого позичальнику надано кредитні кошти у розмірі 24960 доларів США та строк дії договору з 18 липня 2007 року по 17 липня 2027 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 18 липня 2007 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» укладений іпотечний договір, за яким в іпотеку було передано квартиру [ADDRESS] . Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 жовтня 2016 року право власності на квартиру [ADDRESS] 25 жовтня 2016 року зареєстровано за відповідачем Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки, серія та номер 3267, виданий 18 липня 2007 року, реєстрація здійснена Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та предметом позову є визнання дій протиправними та скасування державної реєстрації. Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з цивільних правовідносин, до яких застосовуються положення глави 49 «Забезпечення виконання зобов`язань» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. 3. Оцінка суду та застосовані норми права Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши докази по справі, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Так, як встановлено в судовому засіданні дійсно 18 липня 2007 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» укладено кредитний договір, згідно до умов якого позичальнику надано кредитні кошти у розмірі 24960 доларів США та строк дії договору з 18 липня 2007 року по 17 липня 2027 року, що не заперечується сторонами. Відповідно до вимог ст.ст. 626, 627, 628, 629 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054, ст. 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 18 липня 2007 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» укладений іпотечний договір, за яким в іпотеку було передано квартиру [ADDRESS] . Позивач посилається на те, що на даний час звернуто стягнення на вказану квартиру, на що згоди на звернення стягнення боргу шляхом перереєстрації права власності на квартиру вона не надавала. Вважає, що відповідач при реєстрації свого права власності на квартиру [ADDRESS] порушив вимоги п.4 ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п.1 ч.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України» наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 жовтня 2016 року право власності на квартиру [ADDRESS] 25 жовтня 2016 року зареєстровано за відповідачем Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки, серія та номер 3267, виданий 18 липня 2007 року, реєстрація здійснена Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. Згідно з частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Частинами першою, четвертою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов`язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Як вбачається з іпотечного договору, укладеного між сторонами 18 липня 2007 року, а саме п.27 «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що Іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити Іпотекодавця або продажу предмета іпотеки будь-який особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає Іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя і здійснити всі необхідні дії від імені Іпотекодавця, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Судом встановлено, що квартира позивача повністю підпадає під вимоги зазначеного Закону, отже на неї не може бути звернуто стягнення. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до вимог ст. 36 Закону України «Про іпотеку», яка визначає позасудове врегулювання, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. За клопотанням сторін та на підставі ухвали суду від 24 червня 2019 року витребувані доказі по справі, Департаментом комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Камянської міської ради надана копія реєстраційної справи, з якої вбачається, що оформлені повідомлення на ім`я позивача [PERSON] про намір банку ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до вимог ст. ст. 37,38 Закону України «Про іпотеку» здійснити перехід права власності до іпотекодержателя на предмет іпотеки або укласти від свого імені договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , що є предметом іпотеки. Як вбачається з реєстраційної справи підтвердження отримання вказаного повідомлення позивачем [PERSON] відсутнє. Відповідно до вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Системний аналіз положень статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно. Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Пунктом 2 частини першої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державним реєстратором є нотаріус, як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено порядок проведення державної реєстрації прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Так, звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмета іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна. Велика Палата Верхового Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а зазначила, що що договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку», отже зазначений договір є одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від наявності згоди іпотекодавця. Звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі) є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог, а тому такий спосіб стягнення підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Так, відповідно до положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тимчасова заборона примусового стягнення на майно, яке виступає як забезпечення виконання зобов`язань за кредитом в іноземній валюті, діє з урахуванням приписів Закону України «Про іпотеку» та забороняє звернення стягнення на предмет іпотеки, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті у будь-який спосіб. З урахуванням вимог вказаного закону, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави). Кредит позивача є споживчим, наданий в іноземній валюті, тому на дані правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідно до договору іпотеки загальна площа спірної квартири, яка була предметом іпотеки становить 42,5 кв. м. та згоди на відчуження предмету іпотеки позивач не надала. Визначальним при вирішенні спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна. Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/1310/17, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року, справа № 726/1538/16-ц, провадження № 14-111цс19. Доводи відповідача про те, що відсутні будь-які підстави для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», і відповідна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 718/2468/18 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц, є безпідставними та необґрунтованими. Таким чином, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтовані та підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 4. Судові витрати На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням вимог позивача судовий збір покладається на відповідача в розмірі 4 600 грн. 60 коп.

Outcome: approved