Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-01 00:00:00

1. стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів: До Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області надійшов позов [PERSON] , уточнивши який, позивач просив суд: припинити право власності [PERSON] на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 271,2 кв. м, житловою площею 107,5 кв. м; зобов`язати Юридичний департамент Маріупольської міської ради скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на указане домоволодіння (реєстраційний номер 14398848); визнати за [PERSON] право власності на указане домоволодіння у порядку спадкування за заповітом; провести розподіл судових витрат. На обґрунтування уточнених вимог позову [PERSON] посилається на те, що [INFO] помер [PERSON] , який є батьком позивача та який під час життя склав на позивача заповіт на усе майно. Позивач звернувся до Першої маріупольської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Інший син спадкодавця [PERSON] , як особа з інвалідністю ІІІ групи, має право на обов`язку частку у спадщині після смерті батька, однак своєчасно не звернувся із заявою про прийняття спадщини, тому вважається особою, яка спадщину не прийняла, у зв`язку з чим інших спадкоємців, окрім позивача, не має. Постановою Першої маріупольської державної нотаріальної контори від 21 червня 2019 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки позивачем не представлені документи на підтвердження належності спадкодавцю права власності на спірне будинковолодіння. Позивачем до нотаріальної контори на підтвердження права власності надані рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 липня 2014\~року та 09 жовтня 2014 року, якими підтверджується право власності [PERSON] (спадкодавця) не спірне будинковолодіння. Так, заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 липня 2014 року, яке набрало законної сили 15 серпня 2014 року, частково задоволений позов [PERSON] та за ним визнано право власності на ј частини житлового будинку літ. А-1 з житловою прибудовою літ. Б-1, який розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 71,4 кв. м, у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Також цим рішенням визнано за [PERSON] право власності на 1/8 частини житлового будинку літ. А-1 з житловою прибудовою Б-1 за цією ж адресою, загальною площею 71,4 кв. м, у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , витребувано у [PERSON] указаний житловий будинок та скасовано державну реєстрацію його прав власності на це майно. Відповідно до інформаційної довідки з МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» від 20 травня 2019 року на указаний житловий будинок право власності за [PERSON] не зареєстровано. Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на указаний житловий будинок зареєстроване на ім`я [PERSON] на підставі договору дарування, відомості про реєстрацію права власності за [PERSON] у реєстрі відсутні. Позивач звертався до державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про скасування запису про право власності [PERSON] щодо указаного будинковолодіння, однак позивачу відмовлено у скасуванні державної реєстрації, оскільки рішення судів від 04\~липня 2014 року та від 09 жовтня 2014 року не дають змоги провести реєстраційні дії щодо скасування, так як ними не скасований документ, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав власності до 01 січня 2003 року. Відповідно до п. п. 9, 14 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 липня 2014 року, з посиланням на положення ст. ст. 215, 216, 330, 387, 388 ЦК України, витребувано з незаконного володіння [PERSON] указане будинковолодіння, і встановлені обставини у цьому рішенні, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню у цій справі, тому позивач як спадкоємець за заповітом звернувся до суду з указаним позовом, в якому посилаючись на положення ст. ст. 321, 328, 391, 1220, 1261, 1268, 1270 ЦК України, просив уточнені вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позов, який мотивований тим, що позивач не вказав у чому полягає зобов`язання відповідача у резолютивній частині позовних вимог, оскільки він не має повноважень щодо реєстрації права власності, тому вважає, що [PERSON] не належний відповідач у справі та він жодним чином не порушував права позивача. Маріупольська міська рада, через свого представника Карацюбу В.Л., подала відзив на позов, який мотивований тим, що відносини у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127. Відповідно до п.\~22 Порядку у випадках, встановлених законом, державний реєстратор органу державної реєстрації прав після прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, відкриття відповідного розділу Державного реєстру прав та/або внесення записів до зазначеного реєстру формує свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно за вказаною адресою здійснювалася на підставі договору дарування від 08 квітня 2011 року № 395 та від 05 лютого 2009 року №\~302, при скасуванні яких можливе скасування записів про проведену державну реєстрацію прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2003 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня у Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру та скасовується. Щодо заявлених вимог про зобов`язання відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Маріупольської міської ради скасувати державну реєстрацію, то така не відповідає ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки такі повноваження наявні виключно у державного реєстратора, який приймає відповідне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень чи про відмову у реєстрації, а тому відповідач вважає, що суд не вправі втручатися в його діяльність, зобов`язуючи приймати такі рішення. Третя особа Перша маріупольська державна нотаріальна контора своїм правом не скористалася та письмових пояснень на позов до суду не направила. 2. рух справи: Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07\~серпня 2019 року відкрито провадження у справі, розгляд її вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначені у справі підготовчі судові засідання, роз`яснено учасникам справи їх право та строки для подачі відзиву на позов, відповіді на відзив та письмових заперечень і пояснень, а також порядок подачі доказів. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16\~жовтня 2019 року у МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» витребувано інвентаризаційну справу на будинковолодіння [ADDRESS] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25\~листопада 2019 року заяву позивача про уточнення позовних вимог прийнято до провадження, залучено у якості співвідповідачів у справі Юридичний департамент Маріупольської міської ради та саму Раду, роз`яснено їм право та строки для подачі відзиву на позов та доказів. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 січня 2020 року витребувано у приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Ніколєнко Т.І. посвідчені договори дарування спірного будинковолодіння. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02\~березня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. 3. заяви учасників справи: Позивач [PERSON] та його представник адвокат Орєхов М.В. до судового засідання не з`явилися, попередньо подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, в яких наполягали на задоволенні вимог. Відповідач [PERSON] та представник Маріупольської міської ради Карацюба В.Л. до судового засідання не з`явивлися, попередньо подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, в яких вимоги не визнали. Третя особа Перша маріупольська державна нотаріальна контора до судового засідання свого представника не направила, причини його неявки суду не повідомила, що відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи по суті. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у відповідності до ст. 247 ЦПК України. 4. фактичні обставини: Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, а також матеріали, витребувані судом з метою встановлення кола спадкоємців та відповідно можливих відповідачів у справі, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлені наступні фактичні обставини справи та відповідно до них правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження від 17 жовтня 1995 року серії [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] , батьками є: [PERSON] , [PERSON] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22\~грудня 2008 року визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок літ А-1, жилу прибудову літ. А1-1, гараж літ. А2-1, літню кухню літ. Д-1 та веранду а-1, що складає 33/50 частини домоволодіння, яке розташоване на земельній ділянці по [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 30 жовтня 2013 року рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 грудня 2008 року скасовано та у задоволенні позову [PERSON] до Маріупольської міської ради про встановлення факту прийняття спадщини і визнання права власності на самочинно зведені будівлі: житлову прибудову літ. А1-1, гараж літ. А2-1, літню кухню літ. Д-1 та веранду а-1, які розташовані на земельній ділянці по [ADDRESS] , відмовлено. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27\~грудня 2010 року та додатковим рішенням цього ж суду від 10 березня 2011 року визнано за [PERSON] право власності на 17/50 частини житлового будинку [ADDRESS] , а саме: житлові прибудови літ. Б-1, літ. В-1, Б1-1, веранди літ. б-1-1, в1-1, в2-1, сіни б-1, в-1. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 04 листопада 2013 року рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 грудня 2010\~року та додаткове рішення цього ж суду віл 10 березня 2011 року скасовані, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до Маріупольської міської ради про визнання права власності на самочинно збудовані будівлі відмовлено. Судом досліджені матеріали нотаріальних справ приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Ніколаєнко Т.І. щодо посвідчення договорів дарування від 05 лютого 2009 року № 302 та від 08 квітня 2011 року № 395, відповідно до яких [PERSON] 05 лютого 2009 року та 08 квітня 2011 року подарував [PERSON] належні йому: 33/50 частини домоволодіння [ADDRESS] з належними надвірними побудовами, що становить житловий будинок літ. А-1, житлову прибудову літ. А1-1, веранду літ. а-1, літню кухню літ. Д-1, гараж літ. А2-1, житловою площею 41,6\~кв. м, загальною площею. 63,9 кв. м; 17/50 частини житлового будинку [ADDRESS] на земельній ділянці Маріупольської міської ради, на якій розташовані: житловий будинок літ. А-1, площею 29,9\~кв. м, житлова прибудова літ. Б-1, площею 27,7 кв. м, сіни, тамбур літ. б1-1, житлова прибудова літ. Б1-1, житловою площею 9,5 кв. м, житлова прибудова літ. В-1, житловою площею 28,7 кв. м, сіни, тамбур літ. в-1, тамбур в1-1, житлова прибудова літ. А1-1, житловою площею 11,7 кв. м, веранда літ. а-1, літня кухня літ. Д-1, два сараї З-1, С-1, вбиральня літ. Ж-1, огорожа № 1-4, гараж літ. А-2, що розташовані по [ADDRESS] . На підставі наведених договорів дарування приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Ніколаєнко Т.І. 05 лютого 2009 року та 08 квітня 2011 року провела державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно за обдарованим [PERSON] . Згідно з довідкою Управління держкомзему у м. Маріуполі від 11 березня 2011\~року № 49 земельна ділянка по [ADDRESS] (кадастровий номер: 1412336300:01:015:0216) на праві власності належить Маріупольській міській раді, землекористувачем є [PERSON] , площа земельної ділянки 0,1230 га. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 липня 2014 року, яке набрало законної сили 15 серпня 2014 року, позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності в порядку спадкування на частину будинку, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсними договорів дарування, задоволений частково. Визнано за [PERSON] право власності на ј частини жилого будинку літ. «А-1» з житловою прибудовою літ. «Б-1», за адресою: [ADDRESS] , загальною площею (будинку та прибудови) 71,4 кв. м, у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/8 частини жилого будинку літ. «А-1» з житловою прибудовою літ. «Б-1», за адресою: [ADDRESS] , загальною площею (будинку та прибудови) 71,4 кв. м, у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Витребувано у [PERSON] жилий будинок літ. «А-1» за цією ж адресою. Скасовано державну реєстрацію права власності [PERSON] на жилий будинок літ.\~«А-1» за цією ж адресою. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 жовтня 2014 року доповнено резолютивну частину рішення наступними абзацами: «Витребувано у [PERSON] житлову прибудову літ. «Б-1» за адресою: [ADDRESS] . Скасовано держану реєстрацію права власності [PERSON] на житлову прибудову літ. «Б-1» за цією ж адресою». Відповідно до свідоцтва про смерть від 27 листопада 2017 року серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] , про що вчинений актовий запис № 2537. Позивач, після смерті батька [PERSON] 21 березня 2019 року звернувся до Першої маріупольської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом на 3/8 частини домоволодіння [ADDRESS] . Постановою державного нотаріуса Першої маріупольської державної нотаріальної контори Матвєєвої Н.В. від 21 червня 2019 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом до майна померлого [INFO] [PERSON] , яке складається з 3/8 частини домоволодіння [ADDRESS] . Підставами для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом зазначено те, що відповідно до інформаційної довідки з МКП «Маріупольське БТІ» та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірний будинок зареєстроване за [PERSON] . Судом досліджені матеріали спадкової справи після смерті [PERSON] , відповідно до якої: спадкодавець [PERSON] 21 січня 2014 року склав заповіт, яким усе належне йому майно де б воно не знаходилося, та з чого б воно не складалося, та взагалі усе те, на що він матиме за законом право заповів [PERSON] ; із заявою про прийняття спадщини за заповітом [INFO] звернувся спадкоємець [PERSON] ; інший спадкоємець за законом, як непрацездатна особа, яка має право на обов`язкову частку у спадщині [PERSON] 23 березня 2019 року подав заяву до нотаріуса, що у передбачений строк спадщину він не прийняв, до суду звертатися із питанням про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини не буде. Відповідно до листа МКП «Маріупольське БТІ» від 20 травня 2019 року № 1202 при проведенні технічної інвентаризації від 27 березня 2019 року встановлено, що на земельній ділянці знаходиться житловий будинок літ. А-1, житловою площею 29,9 кв. м, житлова прибудова літ. Б-1, житловою площею 14,0 кв. м, усього житловою площею 43,9 кв. м, загальною площею 70,1 кв. м. Крім того, на житлову прибудову літ. В-1, сіни літ. в-1, тамбур літ. в2-1, прибудова літ. б-1, сараї: літ. Р-1, О-1, С-1, гараж літ. А2-1, літню кухню літ. Д-1, убиральню літ. Н-1, літній душ літ. М-1, огорожу № № 1, 3, 4, ворота № 2, документи не оформлені. 3/8 частини складаються з житлового будинку літ. А-1, житлової площі прибудови літ. Б-1, усього житловою площею 16,5 кв. м, загальною площею 26,3 кв. м. Загальна площа змінена за рахунок влаштування перегородок без втручання в несучі конструкції, що не потребується введення в експлуатацію. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Маріупольської міської ради Сидоренко О.О. від 12 червня 2019 року відмовлено у скасуванні запису про право власності, реєстраційний номер в РПВН: 14398848, за заявою [PERSON] . Підставою для відмови у скасуванні запису про державну реєстрацію права власності [PERSON] зазначено те, що рішення Жовтневого районного суду м.\~Маріуполя Донецької області від 04 липня 2014 року та від 09 жовтня 2014 року не відповідають вимогам ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та вони не дають змоги провести реєстраційні дії щодо скасування, оскільки ними не скасовано документ, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2003 року, рішення про державну реєстрацію прав, або запис про право власності. Судом досліджені матеріали інвентаризаційної справи № 13593 на будинок [ADDRESS] , відповідно до якої вперше свідоцтво про право власності на указаний житловий будинок отримано 21 березня 1950 року [PERSON] . 5. оцінка доказів: За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Представлені суду докази відповідають замісту статей 77 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. У суду відсутні мотиви, які є підставою для відхилення цих доказів та про їх відхилення не заявлено жодною із сторін. 6. мотиви суду: 6.1. Щодо права [PERSON] на звернення до суду з позовом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Порядок спадкування за заповітом врегульований у главі 85 ЦК України. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 3 статті 1296 ЦК України передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи, що [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті батька [PERSON] , тому він наділений правом на звернення до суду з указаним позовом і його право, у разі порушення, підлягає захисту судом. 6.2. Щодо вимог про припинення права власності [PERSON] на спірне будинковолодіння. У частинах першій, другій статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Правові підстави припинення права власності передбачені у Главі 25 Розділу І Книги третьої ЦК України, зокрема, у частині першій статті 346 цього Кодексу передбачено, що право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника; визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом (частина друга статті 346 ЦК України). Тобто чинне законодавство передбачає вичерпний перелік підстав припинення права власності, що поширювальному тлумаченню не підлягає. Особливістю цього переліку є те, що підстави припинення права власності мають бути визначені законом, а настання обставин, з якими закон не пов`язує такі наслідки, не може призвести до подібних правових наслідків для осіб. 6.2.1. У справі позивач поєднує підстави позову для припинення права власності [PERSON] з витребуванням у нього цього майна за рішенням суду на підставі вимог ст. ст. 387, 388 ЦК України, і настання таких обставин не є передбаченою ст. 346 ЦК України підставою для припинення права власності, тому вимоги в цій частині не ґрунтуються на Законі. Разом з тим відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Підставою віндикаційного позову є обставини, що підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, тобто факти, які доводять право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі №\~438/610/14-ц (провадження № 14-577цс1) зазначила, що порушене чи оспорюване право або інтерес зазвичай мають бути ефективно захищені в одному судовому процесі та в одному виді судочинства. Ефективний захист порушеного права досягається гарантуванням позивачеві як власникові права звернутися з віндикаційним позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (пункт 146 постанови постанова Великої Палати Верховного Суду 14\~листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)). Таким правом спадкодавець [PERSON] скористався за життя та пред`явив відповідний позов, який судом задоволений та на його користь витребувано у [PERSON] спірні частини будинковолодіння. Отже, до спадкоємця [PERSON] перейшло право вимоги витребуваного майна від добросовісного набувача. Велика Палата Верховного Суду у п. п. 66 68 постанови від 28 листопада 2018\~року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначила, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю) (п. 67 постанови). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 68 постанови). З огляду на вказане, у разі задоволення вимоги власника про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння особи, за якою зареєстроване право власності на цю ділянку, суд витребує останню на користь власника від вказаної особи, а не зобов`язує таку особу повернути відповідну ділянку власникові (див. пункти 142-144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №\~183/1617/16). Таким чином, після задоволення вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, його виконання полягає у забезпеченні введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений, зокрема шляхом внесення відповідного запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а не шляхом припинення права власності попереднього власника з підстав, передбачених ст. 346 ЦК України. 6.3. Щодо вимог про зобов`язання Юридичного департаменту Маріупольської міської ради скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірне будинковолодіння. 6.3.1. Предметна юрисдикція даного спору Жовтневого районного суду м.\~Маріуполя. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів. Разом із тим, відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України). При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин одна щодо іншої не є рівноправними, і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншій стороні певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Ці функції суб`єкт владних повноважень повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір. Так, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник, зокрема, між двома суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (висновок Великої Палати Верховного Суду, сформульований у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17). Заявивши вимогу про зобов`язання скасувати державну реєстрацію права власності, позивач має на меті захистити своє право власності на житловий будинок від порушень з боку іншої особи відповідача [PERSON] , за яким зареєстроване право власності на житлове приміщення, що розташоване на земельній ділянці Маріупольської міської ради та яке зареєстроване приватним нотаріусом під час посвідчення договорів дарування. Отже, спірні правовідносини мають приватно-правовий характер і виникли між сторонами щодо захисту права власності на житловий будинок, право власності на який зареєстроване за відповідачем. Спір про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на майно іншою особою. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь державного реєстратора в якості співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) не змінює цивільно-правового характеру спору. Такі правові висновки за подібних правовідносин сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18), від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (провадження № 14-536цс18), від 04 квітня 2018 року у справі № 817/1048/16 (провадження № 11-202апп18), від 29 січня 2019 року у справі № 813/1321/17 (провадження № 11-1132апп18), від 06 лютого 2019 року у справі № 809/1018/17 (провадження № 11-1220апп18), від 29 травня 2019 року у справі № 815/4063/15 (провадження № 11-230апп19), від 21 серпня 2019 року у справі № 362/5657/17 (провадження № 14-331цс19), від 02 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а (провадження № № 11-1506апп18). Справи у спорах за участю державних органів та органів місцевого самоврядування, що виникають із земельних відносин приватноправового характеру, за умови відповідності складу сторін спору статті 4 ЦПК України підвідомчі судам загальної юрисдикції. Спір у цій справі виник внаслідок незаконної, на думку позивача, реєстрації за відповідачем права власності на об`єкт житлової споруди, який розташований на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності Маріупольської міської ради, що дає підстави для висновку, що спір виник з приводу порушення права позивача як спадкоємця внаслідок реєстрації права власності за фізичною особою на об`єкт нерухомості і пов`язаний з діями фізичної особи власником житлового приміщення. Отже, вказаний спір підлягає розгляду як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Тобто оспореним реєстраційним діям передує невирішений спір між учасниками правовідносин про право цивільне, зокрема право власності на конкретний житловий будинок. Спір у цій справі в частині вимоги про зобов`язання скасувати державну реєстрацію права власності не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки реєстратор, приймаючи рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно (право власності), не мав публічно-правових відносин саме з позивачем. Прийняте реєстратором рішення про державну реєстрацію стосувалось реєстрації прав іншої особи, а не позивача. Такий спір стосується захисту цивільного права, зокрема випливає із цивільних відносин, є приватноправовим, і за суб`єктним складом підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов`язки фізичної особи спадкоємця та фізичної особи власника житлового приміщення (титульного володільця). 6.3.2. Щодо суті заявленої вимоги. Під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямованого на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначений як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату. При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Проте, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції (яка діє на час ухвалення судом рішення у справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2020\~року у справі № 916/2464/19 та постанові від 16 вересня 2020 року у справі №\~352/1021/19 (провадження № 61-7648св20). Отже, станом на день ухвалення судом рішення, з урахуванням змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», належним (ефективним) способом захисту порушених прав позивача є саме вимоги про скасування рішення державного реєстратора, а такий спосіб захисту прав позивача як скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно є не належним способом захисту. Також, Верховний Суд України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі №\~819/1849/13-а зазначив, що відповідно до статті 2 Закону України № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав). Згідно з частиною п`ятою статті 3 вказаного Закону державна реєстрація прав <…> проводиться органом державної реєстрації прав <…>. У частині другій статті 9 Закону № 1952-ІV передбачено, що державний реєстратор, зокрема: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Відповідно до частини четвертої цієї статті державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора, пов`язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом (абзац другий частини четвертої вказаної статті). Підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень визначені у статті 24 Закону № 1952-ІV, а статтею 30 цього Закону встановлена відповідальність у сфері державної реєстрації прав. Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що орган державної реєстрації прав має виключну компетенцію в питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами. До виключної компетенції цього органу належить і прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень чи відмову у реєстрації за наявності до того передбачених законом підстав, а тому суд не вправі втручатися у діяльність органу державної реєстрації прав, зобов`язуючи його приймати такі рішення. За наведених підстав, вимоги в частині зобов`язання державного реєстратора скасувати державну реєстрацію речових прав [PERSON] на будинковолодіння [ADDRESS] задоволенню не підлягають. 6.4. Щодо вимог про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом на спадкове майно. Положеннями статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, що визначений законом або договором. Частиною першою статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до положень частин першої-третьої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Як вбачається з матеріалів справи, з метою захисту власних спадкових прав за заповітом позивач звернувся до суду з позовом про визнання права на спадкове майно, оскільки в інший спосіб він позбавлений можливості своє право реалізувати. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Частиною 1 статті 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, ст. 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України. Таким чином, із аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку, що позивачем дотримано всіх визначених законодавцем обставин для набуття права власності на спадщину. Однак своє право він не в змозі реалізувати, у зв`язку з чим дане право підлягає захисту в судовому порядку. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Набуття спадкодавцем права власності у цій справі підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 04 липня 2014 року, яке набрало законної сили 15 серпня 2014 року, відповідно до якого за [PERSON] визнано право власності на ј частини жилого будинку літ. «А-1» з житловою прибудовою літ. «Б-1», за адресою: [ADDRESS] , загальною площею (будинку та прибудови) 71,4 кв. м, у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та право власності на 1/8 частини жилого будинку літ.\~«А-1» з житловою прибудовою літ. «Б-1», за адресою: [ADDRESS] , загальною площею (будинку та прибудови) 71,4 кв. м, у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , і ця частина будинку відповідно до листа МКП «Маріупольське БТІ» не відноситься до самочинного будівництва. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Оскільки спадкоємець [PERSON] не може оформити належне йому право власності на указану частину будинковлодіння у порядку спадкування за заповітом відповідно до вимог закону з тих підстав, що у Державному реєстрі речових прав наявний запис про належність майна іншій особі, який скасований наведеним рішенням суду, інші спадкоємці як за законом, так і за заповітом відсутні, слід дійти висновку про наявність правових підстав для визнання за спадкоємцем [PERSON] права власності на указану частину будинковлодіння у порядку спадкування за заповітом. Визнання такого права на спадкове майно відповідає загальним засадам цивільного законодавства. При цьому, суд наголошує, що у цьому випадку рішення суду є правовстановлюючим документом, на підставі якого повинна бути проведена державна реєстрація прав спадкоємця. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. Тому у цій справі суд вважає, що сам факт реєстрації права власності на спірний житловий будинок за [PERSON] , за доведеності належності його спадкодавцю, не дає суду підстав вважати, що він у передбачений законом спосіб зареєстрований за відповідачем [PERSON] та така реєстрація не може впливати на спадкові права позивача та, внаслідок невиконання відповідачем своїм цивільних обов`язків (ст. 14 ЦК), таке не може бути для позивача зайвим тягарем у режимі постійної правової невизначеності. 6.5. Суд зазначає, що реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Зважаючи на наведене, суд під час розгляду справи вжив усіх необхідних заходів для виконання завдань цивільного судочинства, визначених у статті 2 ЦПК України, забезпечивши сторонам змагальний процес, та відповідно кожна сторона розпорядилася своїм правом на власний розсуд як у спосіб представлення доказів, так і ігнорування судового процесу, і у цьому випадку саме сторона, яка проігнорувала судовий процес несе ризики настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням нею процесуальних дій. 6.6. У відповідності до п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України судом надано оцінку кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім аргументів, які очевидно не відносяться до предмета спору, є явно необґрунтованими. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18\~липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору. 7. щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Так, позивачем заявлено три вимоги: припинення права власності, зобов`язання скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно (вимоги немайнового характеру), визнання права власності на нерухоме майно (вимога майнового характеру). Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Отже, при подачі позову [PERSON] необхідно було сплати судовий збір за двома вимогами немайнового характеру у розмірі 1 536 грн. 80 коп. та за вимогою про визнання права власності 1 % ціни позову, який за визначеною позивачем вартістю майна становить 900 грн. 85 коп., отже загалом до сплати підлягало 2\~437 грн. 65 коп. При подачі позову [PERSON] сплачено судовий збір у розмірі 1\~801 грн. 70 коп. Суд дійшов висновку, що позовні вимоги немайнового характеру не підлягають задоволенню, тому ці витрати підлягають понесенню впозивачем. Отже, сплачені позивачем 1\~536 грн. 80 коп. поверненню не підлягають. Суд дійшов висновку про задоволення вимоги майнового характеру, де розмір судового збору становить 900 грн. 85 коп., який підлягає компенсації з відповідачів [PERSON] та Маріупольської міської ради, які право позивача заперечували, тому різниця у розмірі 264 грн. 90 коп. підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, та 635 грн. 95 коп. з відповідачів на користь держави.

Outcome: partial