Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

19 серпня 2019 року до Печерського районного суду м. Києва, на виконання ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 23 липня 2019 року, надійшла вказана позовна заява, яку передано судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 23 серпня 2019 року ухвалою судді позовну заяву [PERSON] залишено без руху, з приводу якої заявником 04 вересня 2019 року засобами поштового зв`язку направлено заяву. Ухвалою судді від 05 вересня 2019 року у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду по суті у порядку загального провадження. 07 жовтня 2018 року від відповідача до суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив на позов [PERSON] , у якому його вимоги не визнано, представник просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач не навів жодних фактів протиправності діянь Президента України, не надав будь-яких даних про наявність шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача, як вважає позивач, та вини в її заподіянні. Від позивача відповідь на відзив не надходила, натомість 23 вересня 2019 року від його імені надійшло до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. У судове засідання представник відповідача не з`явилася, через Відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян було подано заяву про розгляд справи за її відсутності, позиція, викладена у відзиві на позов, стороною відповідача підтримується. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позивач вказав, що 11 червня 2019 року було подано електронне звернення до Президента України, на яке письмових відповідей чи повідомлень про продовження розгляду додатково ще на п`ятнадцять днів, станом на 15 липня 2019 року, коли він звернувся до суду із позовною заявою, не надійшло. Зазначено, що відповідачем порушено положення статті 40 Конституції України та 25 Закону України «Про звернення громадян», чим завдано йому моральної шкоди, яка полягає у тому, що порушено зобов`язання держави діяти лише на підставі та у межах повноважень, у спосіб, що передбачено Конституцією та законами України. Визначивши розмір компенсації відшкодування моральної шкоди на рівні 1 000 000 грн, позивач мотивує такий її розмір оцінюванням згідно з моральними та етичними нормами. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною першою ст. 179 ЦПК України. Так, позивачем було пред`явлено вимогу про стягнення в якості компенсації нанесеної моральної шкоди суму у розмірі 1 000 000 грн з відповідача (при цьому у прохальній частині не вказав з якого саме та надалі не уточнював), і у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовуються такі вимоги. Разом з тим, стороною позивача не було подано суду належних та допустимих доказів його тверджень про нанесення моральної шкоди, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір відшкодування та якими доказами це підтверджується. Тобто сторона позивача не скористалась своїм правом та не виконала свій обов`язок, що полягає у поданні доказів. За приписами частини першої ст. 201 Цивільного кодексу України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Згідно з положеннями ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування грішми, іншим майном або в інший спосіб моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно моральна шкода може полягати у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п. 3). Також у роз`ясненнях, наданих Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, вказано, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, окрім вказівки на те, у чому полягає ця шкода та якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві (п. 4). Відповідно до положень абзацу другого статті 25 Закону України «Про звернення громадян», громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Указане правило діє, якщо в нормах матеріального права не має вказівки про перерозподіл обов`язків доказування. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до частин третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Вирішуючи даний спір, суд з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 12, 81 ЦПК України, враховуючи те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів про спричинення моральної шкоди саме діями або бездіяльністю відповідача, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову за недоведеністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed