Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-27 00:00:00

20.07.2015 р. позивачі [PERSON] та [PERSON], діючи від себе та як законний представник неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], звернулись до суду з позовом до відповідачів, в якому, з врахуванням уточнень (т.3 а.с.65), просили суд визнати недійсними з моменту укладання договір про визначення часток у спільному майні подружжя, а саме квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], укладений 29 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], договір дарування 1/2 частки квартири [ADDRESS], укладеного 29 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], договір дарування 1/4 частки квартири [ADDRESS], укладеного 31 січня 2012 року між [PERSON] та [PERSON], та скасувати рішення про державну реєстрацію права спільної часткової власності за [PERSON] та [PERSON] на спірні квартири. В обґрунтування позову зазначено, що 22.11.2011 року [PERSON] скоїв ДТП, під час якої загинув [PERSON], у зв*язку з чим було порушено кримінальне провадження за ч.2 ст.286 КК України. На утриманні у померлого [PERSON] перебувало шість неповнолітніх дітей, які залишились на утриманні його дружини [PERSON] Відповідно до постанови слідчого від 23.12.2011 року, матір померлого [PERSON] та його дружину [PERSON] визнано потерпілими по вказаній кримінальній справі. Крім того, під час досудового розслідування постановою слідчого з ОВС відділу по розслідуванню ДТП СУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] від 26.01.2012 р. було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно [PERSON], з якою [PERSON] був ознайомлений слідчим під розписку, 09.04.2012 року відносно [PERSON] Орджонікідзевським районним судом м.Харкова був винесений вирок , який 15.01.2013 р. був змінений Апеляційним судом Харківської області. Вирок Апеляційного суду Харківської області від 15.01.2013 р. також був змінений ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.04.2013 р. В наслідок скоєння [PERSON] злочину позивачам [PERSON] було завдано матеріальних збитків на суму 6097 грн., та 100 000 грн. моральної шкоди, [PERSON], у якої на утриманні залишились малолітні діти, було завдано моральної шкоди у розмірі 300 000 грн. Після набрання вироком законної сили [PERSON] та [PERSON] були видані виконавчі листи, які знаходяться на виконанні у Фрунзенському ВДВС ХМУЮ з 29.07.2013 р. Також позивачі вказують, що 31.01.2012 р., [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] подали заяву нотаріусу про визначення частки [PERSON] в розмірі 1/4 частки, та в цей же день [PERSON] уклав договір дарування, за яким подарував [PERSON] свою 1/4 частку квартири [ADDRESS] При цьому під час укладання договору дарування відповідачі приховали той факт, що 26.01.2012 р. була винесена постанова слідчого про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно [PERSON] Крім того, 25.04.2013 р. [PERSON] зареєстрував в в Єдиному реєстрі нерухомого майна право власності на квартиру [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 09.04.2012 р., якою також розпорядився на власний розсуд. Так, 29.04.2013 р. приватним нотаріусом ХМНО Коробовою І.Г. був посвідчений договір, укладений між [PERSON] та [PERSON], про визначення часток у спільному майні подружжя, а саме квартири [ADDRESS]. У цей же день було посвідчено договір дарування 1/2 частини вказаної квартири, укладений між дарувальником [PERSON] та обдарованою [PERSON] Вважають, що при укладанні вказаних договорів відповідачі приховали наявність рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 21.12.2012 р. про встановлення режиму окремого проживання між подружжям [PERSON] та [PERSON], за яким майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважається набутим у шлюбі. У зв'язку з чим договори про визначення часток у спільному майні подружжя та про дарування належної [PERSON] квартири, які були укладені на час дії режиму окремого проживання подружжя, є не дійсними з моменту їх укладення. На думку позивачів, укладаючи оскаржувані правочини, відповідач [PERSON] переслідував мету ухилитись від відшкодування шкоди позивачам за рахунок зазначеного у договорах майна. Просять суд з підстав, передбачених ч.1, ст.203, ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України, визнати недійсними з моменту укладання договори №771 та №773 від 29.04.2013 р., №189 від 31.01.2012 р., та скасувати відповідні рішення про державну реєстрацію права спільної часткової власності. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - [PERSON], а також представник позивачів - [PERSON] позовні вимоги підтримали. Відповідач [PERSON] та її представник - [PERSON] проти позовних вимог заперечували. При цьому [PERSON] пояснила, що про арешт свого майна [PERSON] не було відомо. Даруючи їй частки спірних квартир, [PERSON] не приховував свої майно, а відновлював справедливість, оскільки знав, що фактично квартира по вул.Корчагінців була отримана батьками [PERSON], а квартира на вул..Рибалко придбана за кошти, отримані [PERSON] у спадок після смерті її батька. Осківльки їх сімейні стосунки були припинені, вони вирішили питання щодо поділу спільного майна подружжя шляхом укладання оскаржуваних угод. Представники Міжрайонниого відділу ДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м.Харків ГТУЮ у Харківській області - [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовільнити. Пояснили, що за весь час виконавчого провадження [PERSON] не вчинив ніяких дій по відшкодування шкоди стягувачам [PERSON]. На теперішній час виконавче провадження зупинено у зв'язку з розшуком боржника [PERSON] Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про поважність причини неявки суду не повідомив. Представники третіх осіб: Управління служб у справах дітей , приватні нотаріуси ХМНО Бакумова А.В. та Коробова І.Г. в судове засідання не з'явились, просили про розгляд справи у їх відсутність, що суд вважає за можливе. Дослідивши надані докази, суд ухвалює рішення про задоволення позовних вимог, з наступних підстав. В судовому засідання встановлено, що 22.11.2011 р. сталась ДТП, в результаті якої загинув [PERSON] і за вказаним фактом було порушено кримінальну справу по обвинуваченню [PERSON] за ч.2 ст.286 КК України. В період досудового розслідування вказаної кримінальної справи постановою слідчого СУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] від 26.01.2012 р. було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно [PERSON] Позивач [PERSON] є матір'ю загиблого, [PERSON] - його дружиною, неповнолітні [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO],- дітьми померлого [PERSON] [PERSON] та [PERSON] з 25.09.1982 р. перебували у шлюбі (т.1 а.с.35). Вироком Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 09.04.2012 р. [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України, та призначено покарання 5 років позбавлення волі з позбавленням правом керування транспортним засобом строком на три роки. В силу ст.75 КК України [PERSON] звільнено від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі з іспитовим строком на три роки. Серед іншого, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 6097 грн. в рахунок відшкодування матеріального збитку та 30 000 грн. в рахунок компенсації маральної шкоди. Також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 6097 грн. 300 000 грн. в рахунок компенсації маральної шкоди (т.3 а.с.194) . Вироком Апеляційного суду Харківської області від 15.01.2013 р. вирок Орджонікідзевського суду м.Харкова від 09.04.2012 р. за обвинуваченням [PERSON] за ч.2 ст.286 КК України в частині призначення покарання скасовано та призначено [PERSON] за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді п'яти років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом строком на три роки. Вирок в частині вирішення цивільного позову потерпілій [PERSON] про відшкодування моральної шкоди змінено. Збільшено суму, належної до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] про відшкодування моральної шкоди до 100 000 грн. (т.3 а.с.209) Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 30.04.2013 р. Вирок Апеляційного суду Харківської області від 15.01.2013 р. щодо [PERSON] змінено. Пом'якшено покарання [PERSON] за ч.2 ст.286 КК України до трьох років позбавлення волі. (т.3 а.с.213). 10.07.2013 р. та 24.07.2013 р. Орджонікідзевським районним судом м.Харкова були видані, відповідно, виконавчий лист № 1/2029/389/12 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 6097 грн. матеріальної шкоди і 100 000 грн. моральної шкоди, та виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 300 000 грн. моральної шкоди. (т.1 а.с.26, 27). На підставі вказаних виконавчих листів державним виконавцем Фрунзенського ВДВС ХМУЮ було відкрито виконавче провадження, де [PERSON] є боржником, а [PERSON] та [PERSON] - стягувачами. Вказане виконавче провадження на час розгляду справи не завершене, тобто вирок суду в частині відшкодування шкоди, завданої позивачам, не виконаний, до того ж відносно боржника [PERSON] ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 21.05.2015 р. оголошено розшук (т.2 а.с.10). Також судом встановлено, що станом на 26.01.2012 р. (день винесення постанови слідчого про арешт майна [PERSON]) на ім*я [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS]. 31.01.2012 р., через 5 днів після винесення слідчим Попельнюком Ю.П. постанови про арешт майна [PERSON], але до внесення запису до обтяження до Державних реєстрів речових прав на нерухоме майно, між [PERSON] як Дарувальником та [PERSON] як Обдарованою був укладений договір дарування 1/4 частки квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакумовою А.В. (т.2 а.с. 259) В пункті 5 вказаного договору зазначено, що 1/4 частка квартири, що дарується, є особистим майном [PERSON] та на момент укладення договору не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена, у податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів відчуження чи щодо користування з іншими особами, як юридична адреса не використовується. Треті особи не мають прав на частку квартири, права малолітніх та неповнолітніх дітей цим договором не порушені. Крім того, в пункті 6 даного договору зазначено, що під забороною відчуження (арештом), згідно з витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 31.01.2012 року, вище вказана квартира не перебуває. Відповідно до ч.5 ст.114 КПК України (1960 року), постанови слідчого, винесені відповідно до закону в кримінальній справі, яка перебуває в його провадженні, є обов'язковими для виконання всіма підприємствами, установами та організаціями, осадовими особами і громадянами. Частиною 1 ст.178 ЦК України передбачено, що об'єкти цивільних прав можуть вільно відчужувати або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або є невід'ємними від фізичної чи юридичної особи. Відповідно до матеріалів кримінальної справи, з постановою слідчого від 26.01.2012 року про арешт майна, [PERSON] був ознайомлений під розписку, про що свідчить його підпис на копії постанови (т.1 а.с.22). Дана постанова не оскаржувалась та набрала чинності з дня її винесення. Враховуючи наведене, суд вважає, що під час укладення та посвідчення 31.01.2012 р. договору дарування відповідачі приховали той акт, що 26.01.2012 р. на все рухоме нерухоме майно [PERSON] було накладено арешт. Крім того, за договором дарування від 31.01.2012 р. [PERSON] подарував належну йому частку квартири своїй дружині [PERSON], яка була членом його сім'ї,вони проживали однією сім'єю, таким чином, вказане майно залишилось у його користуванні, тому такий правочин має ознаки фіктивного, оскільки не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, тобто не було мети передати право власності на вказане майно [PERSON] За таких обставин договір дарування 1/4 частини квартири, яка розташована в м.Харові, на [ADDRESS], укладений 31.01.2012 року, суперечить вимогам закону, що діяв на час відчуження, і згідно з ч.ч.1,5 ст.203 та ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України, має бути визнаний недійсним з моменту укладення, що погоджується з вимогами ст.236 ЦК України. Крім того, судом встановлено, що 09.04.2012 р. на ім*я [PERSON] було видано Свідоцтво про право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], проте відповідний запис до Державного реєстру речових прав ним було внесено 25.04.2013 р., тобто через рік. Через чотири дні, 29.04.2013 р., під час судового розгляду кримінальної справи по обвинуваченню [PERSON] за ч.2 ст.286 КК України та в період дії постанови слідчого про арешт майна обвинуваченого між [PERSON] як власником та його дружиною [PERSON] був укладений договір про визначення часток у спільному майні подружжя - квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коробовою І.І., зареєстрований в реєстрі за №771 (т.1 а.с.97). Того ж дня, тобто 29.04.2013 р., між [PERSON] як Дарувальником та його дружиною [PERSON] був укладений договір дарування 1/2 частки квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коробовою І.Г., зареєстрований в реєстрі за №773 а.с. (т.1 а.с. 109). Відповідні записи про реєстрацію права власності були внесені до Державних реєстрів того ж дня, що й укладені договори, що підтверджується витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно (т.1 а.с.101). Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 21.12.2012 р. визначений режим окремого проживання подружжя, а рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 25.04.2016 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (т.2 а.с.73). Відповідно до ст.120 СК України, майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважається набутим у шлюбі. Таким чином, договори про визначення часток у спільному майні подружжя та про дарування стосовно квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], були укладені під час дії режиму окремого проживання подружжя [PERSON]. Між тим, як зазначалось вище, Свідоцтво про право власності на вказану квартиру було видано на ім*я [PERSON] 09.04.2012 р., тобто право власності було набуто ним до встановлення режиму окремого проживання подружжя, та під час дії постанови слідчого від 26.01.2012 р. про арешт майна [PERSON] В п.2 договору про визначення часток у спільному майні подружжя від 25.04.2013 р. сторони підтвердили, що сторони перебувають у шлюбі з 25.09.1982 року. В п.3 договору зазначено , що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, та така, що набувалася ними за спільні кошти під час шлюбу. Крім того, під час підписання договору про визначення часток у спільному майні подружжя та договору дарування сторони стверджували, що на момент укладення вказаних договорів предмет договору не перебуває під арештом чи забороною (п.9). Таким чином, під час укладення договору про визначення часток у спільному майні подружжя відповідачі приховали наявність рішення суду про окремий режим проживання, встановлений між подружжям [PERSON] та [PERSON] Таким чином договір про визначення часток у спільному майні подружжя від 25.04.2013 р. суперечить вимогам закону, що діяв на час відчуження, і згідно зі ч.1 ст.203 та ч.1 ст.215 ЦК України, має бути визнаний недійсним з моменту укладення, що погоджується з вимогами ст.236 ЦК України. Заперечення [PERSON] про відсутність шлюбних відносин і сумісного проживання подружжя [PERSON], проживання [PERSON] з 2010 р. в іншому місті в АРК, наявність у [PERSON] іншої сім*ї суд вважає неспроможними та такими, що лише підтверджують факт придбання [PERSON] квартири по вул.Рибалка за власні кошти і це майно є його особистою власністю, на яке можливо було б звернути стягнення. Крім того, матеріали цивільної справи не містять будь-яких доказів щодо отримання [PERSON] спадщини після смерті її батька [PERSON] у вигляді будь-яких грошових коштів, а також відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт придбання квартири [ADDRESS] за особисті кошти [PERSON] чи спільні кошти родини подружжя [PERSON]. Оскільки договір про визначення часток у спільному майні подружжя від 29.04.2013 є недійсним з моменту укладення, то і договір дарування від 29.04.2013 р. [PERSON] 1/2 частки квартири [ADDRESS], також потрібно визнати недійсним з моменту укладення даного договору. Враховуючи, що в ході виконавчого провадження державний виконавець не виявив майна, належного боржникові , суд вважає, що позивачі як стягувачі у виконавчому провадження, є особами, права та інтереси яких порушені внаслідок укладання оскаржуваних правочинів, оскільки сталось відчуження майна, належного боржникові [PERSON], на яке можливо було б накласти стягнення, та залишилось не виконаним судове рішення про стягнення грошових коштів на користь позивачів. Дії відповідача щодо відчудження належного йому майна на користь [PERSON], на думку суду, свідчать про його намір ухилитись від виконання цивільно-правових зобов*язань щодо відшкодування завданої шкоди та сплати присуджених грошових коштів, тому відповідно до положень ч.1 ст.203, ч.1,3 ст.215 ЦК України, оскаржувані правочини судом визнаються недійсними. Відповідно, підлягають скасуванню державна реєстрація права спільної часткової власності на квартиру, розташовану за адресою:[ADDRESS], та рішення № 2054347 та № 2056180 від 29.04.2013 р. про державну реєстрацію права спільної часткової власності за [PERSON] та [PERSON] на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Доводи [PERSON] щодо належності їй права власності на частку у спільному майні подружжя, яким є спірні квартири, мають бути вирішені шляхом пред*явлення відповідних позовних вимог, в окремому цивільному провадженні, та вирішення спору за участі всіх зацікавлених осіб, зокрема, стягувачів [PERSON] та [PERSON] Строк давності щодо вимог про визнання недійсним договору дарування 1/4 частки квартири [ADDRESS], від 31.01.2012 року, позивачами не пропущений, оскільки вони не були учасниками вказаного правочину, і про його існування дізнались лише під час розгляду цивільної справи в суді. З підстав, передбачених ст.88 ЦПК України, суд стягує з відповідачів на користь позивачів понесені ними судові витрати на сплату судового збору у розмірі 510,80 грн. (243,6 +243,60 + 121,8 + 121,80).

Outcome: approved