Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

21 жовтня 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду із вказаним вище позовом та зазначив, що згідно договору купівлі-продажу № НГР-470 від 17.10.2001 року він купив у [PERSON] житловий будинок, що розташований по вул.Ульянова, 32 в м.Гребінка Полтавської області. За пропозицією продавця договір купівлі-продажу був оформлений на Українській універсальній біржі, працівники якої пояснили, що договори зареєстровані на біржі, згідно із Законом України «Про товарну біржу», мають повну юридичну силу без наступного нотаріального посвідчення. Однак, в нотаріальній конторі та в бюро технічної інвентаризації позивачу пояснили, що між ним та продавцем не дотримана форма правочину передбачена вимогами цивільного законодавства України. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу фактично відбувся, оскільки між ним та продавцем було досягнуто всіх істотних умов викладених у письмовому договорі від 17.10.2001 року, він повністю сплатив продавцеві кошти, користується будинком, утримує його у належному для проживання стані, витрачає кошти на поточні ремонтні роботи. Просить суд визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнати право власності на нерухоме майно. В судове засідання сторони не зявились, подали заяви, згідно яких просять розглядати справу без їх участі, позивач підтримує позовні вимоги, відповідач визнає позовні вимоги. Зясувавши обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступних встановлених обставин і відповідних їм правовідносин. Відповідно до частини 4 статті174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року визначає: щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А тому, оскільки договір між позивачем і відповідачем був укладений 17.10.2001 року, суд приходить до висновку, що до даних відносин положення ЦК України від 16 січня 2003 року застосуванню не підлягають, а застосовуються норми ЦК УРСР в редакції чинній на момент укладення договору. Як вбачається з матеріалів справи, 17.10.2015 року [PERSON], на підставі довіреності від імені [PERSON], та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна № НГР-470 на Українській універсальній біржі, а саме житлового будинку з господарськими побудовами, житлова площа якого 23, 6 кв.м., який складається з: «А-1» - жилого будинку, «Г» - вбиральні, «№ 1» - огорожі (а.с.5). Згідно п. 6.6 договору купівлі-продажу нерухомості угода підлягала реєстрації у Лубенському бюро технічної інвентаризації, що було виконано позивачем (а.с.5-6). Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Як встановлено судом, і не заперечується сторонами, умови договору купівлі продажу визначені в ст. 224 ЦК УРСР було виконано, жодних претензій чи спору з цього приводу не було і немає на теперішній час. Згідно ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. В той же час, при укладанні договору купівлі-продажу будинку сторони керувались ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року за № 1956-XII, де вказано, що угоди зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України громадяни мають право придбати житло на біржових торгах. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року за № 697-XII, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом. Таким чином, спірні правовідносини на момент їх виникнення були врегульовані різним чином одночасно нормами ЦК УРСР та Законом України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року за № 1956-XII, тобто існувала колізія норм права. Враховуючи доктрину пріоритетності спеціальних норм права над загальними, суд приходить до висновку, що на момент укладення та реєстрації позивачем на товарній біржі договору купівлі-продажу квартири слід було керуватися передусім нормами Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року за № 1956-XII, а тому нотаріальне посвідчення даного договору не було потрібне. За таких обставин, з метою забезпечення права позивача вільно користуватися та розпоряджатися придбаним будинком, заявлені позовні вимоги слід задовольнити. На підставі ст. ст. 224, 227 ЦК УРСР, ч. 3 ст. 9 ЖК України, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року за № 1956-XII, ст. 12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року за № 697-XII,

Outcome: approved