Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

20.03.2015 року [PERSON] звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області, про надання дозволу дитині виїздів за кордон без дозволу батька, в обґрунтування якого зазначила, що в 2012 році вона розлучилась з відповідачем. Від шлюбу вони мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO]. У зв'язку з виїздами її сина за кордон на оздоровлення та відпочинок, без дозволу батька на виїзд дитини на кордоні, вона не має можливості вивозити дитину. В республіці Молдова у неї є родичі до яких вона може відправити сина на канікули на відпочинок, а також зазначила, що у неї є можливість, щоб її син поїхав за кордон на оздоровлення і що вона може купити путівку до санаторію за кордон. Вона має бажання тимчасово виїжджати з дитиною за кордон, для чого необхідно мати нотаріальний дозвіл відповідача, однак він ухиляється від надання такого дозволу. Позивачка також зазначила, що відповідач не цікавиться дитиною, ухиляється від участі в її розвитку та вихованні, у зв'язку з чим вона просить дозволити до досягнення повноліття, малолітньому громадянину України - [PERSON], [INFO], здійснювати виїзди з України за кордон без дозволу батька - [PERSON]. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просить суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував,просить суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи в судовому засіданні вважає позов таким, що задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не вказано країну прямування, термін виїзду та підстави для виїзду дитини, а надання дозволу на багаторазові виїзди дитини за кордон суперечить діючому законодавству України і суперечить інтересам як дитини так і його батька. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд вважає позов таким, що задоволенню не підлягає в повному обсязі, з наступних підстав: Відповідно до положень ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вибачається з матеріалів справи та підтверджується письмовими доказами по справі 04.11.2009 року між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб. Від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 25.10.2012 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, дитину [PERSON] залишено на виховання матері. Крім того, рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 24.10.2013 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON], [INFO]. Частиною 3 ст.313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року № 3857-ХІІ, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995р. № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами та доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18 річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231 (із змінами) визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Згідно п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або в проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16- річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. У відповідності до вимог ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно з ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Так, позивачем до суду не надано жодних належних та допустимих доказів про звернення позивача до відповідача (до подання позову) із проханням надання останнім згоди на виїзд дитини за межі України із визначенням держави прямування, мети поїздки та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, як і доказів його відмови у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон. Крім того, позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував необхідність виїзду дитини за кордон та конкретний час. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на багаторазові постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька, тим паче без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. 18.06.2015 року на судовому засіданні позивач надала до суду копію листа [PERSON] від 04.06.2015 року, що направлено на ім'я відповідача, 05.06.2015 року, тобто майже через три місяця після подання позову. Суд не приймає даний лист до уваги, оскільки, з одного боку, цей лист відправлений на адресу відповідача після подання позову, тобто, на момент звернення до суду, позивачка не мала доказів про відмову відповідача про надання дозволу, що свідчить про те, що права позивачки порушені не були і позов є безпідставним. З іншого боку, даний лист не відповідає вимогам сталої судової практики, оскільки в ньому не зазначені держава прямування, мета поїздки та відповідний часовий проміжок перебування в цій державі. Також, позивачкою не надані до суду належні та допустимі докази необхідності оздоровлення дитини, до того ж саме в Молдові. Не доведено за які кошти позивачка збирається оздоровлювати сина та забезпечувати матеріально та фінансово в іншій країні, якщо вона не працює і не має самостійного доходу. Докази про джерело доходів та необхідні медичні довідки та висновки з цього приводу суду не надані. Що стосується бажання позивачки на побачення її родичів з онуком, які, зі слів позивачки, фактично проживають на території Придністровської Молдовської Республіки, то таке бажання не може бути підставою для надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон, оскільки не доведено, що її родичі позбавлені можливості побачитися зі своїм онуком за його місцем проживання на території України і існує будь-яка необхідність везти дитину віком 5 років на побачення за кордон при обґрунтованих запереченнях на це батька. Суд також вважає, що не надані суду відповідні належні та допустимі докази про наявність у позивачки батьків у Молдові, про їх здоров'я, їх доходи, їх згоду про надання дитині з матір'ю місця проживання та їх матеріального забезпечення. Також не представлені докази відповідності такої зустрічі інтересам дитини. В матеріалах справи відсутні докази про бажання родичів позивачки про зустріч та спілкування з дитиною. В матеріалах справи є довідки про склад сім'ї та про місце проживання лише [PERSON], але вони видані органом невизнаної Придністровської Молдовської Республіки, з якою Україна немає дипломатичних стосунків або договору про надання правової допомоги. Ці документи офіційними компетентними органами республіки Молдови не посвідчені і тому вони не можуть бути визнані належними і допустимими доказами по справі. Статтю 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено можливість ухвалення судом рішення на одноразовий виїзд, а не на постійні виїзди дитини до повноліття без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. За таких обставин, за відсутності згоди батька дитини, відсутні підстави для надання дозволу судом на виїзд малолітнього [PERSON] за кордон у відповідності до ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». Ствердження позивачки, що батько не цікавиться дитиною і ухиляється від участі у її вихованні і розвитку, у судовому засіданні не знайшло свого підтвердження, а навпаки спростовується наданим до суду листом адміністрації Великодолинського ДНЗ «Теремок». Позивачем надана до суду розрахунок заборгованості по аліментам, який суд не приймає до уваги, оскільки він ніякого значення для правильного вирішення даного спору не має. Невиконання батьком зобов'язань з виплати аліментів передбачає інші правові наслідки (можливість за певних обставин позбавлення батьківських прав, стягнення пені, кримінальну відповідальність тощо) і в будь-якому випадку не є підставою для надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу другого із батьків, без зазначення строку. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею шістнадцятирічного віку без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст.141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. Враховуючи, що дитина є громадянином України і проживає на території України, позивачкою не доведено необхідності виїзду дитини за кордон, приймаючи до уваги заперечення проти позову представників відповідача та органу опіки та піклування, суд з метою захисту інтересів дитини приходить до висновку, що позов необґрунтований, безпідставний, а тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити.

Outcome: dismissed