Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

20 квітня 2016 року позивач звернулася до суду із позовною заявою про визнання [PERSON] та її доньок [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житлом - житловим будинком [ADDRESS] В обґрунтування своїх вимог [PERSON] вказувала, що є власником вказаного будинку та проживала в ньому разом із сином [PERSON] 14 жовтня 2006 року її син одружився із [PERSON], після чого остання та її доньки [PERSON] і [PERSON] були зареєстровані у будинку позивачки. Натомість спільне життя її сина та невістки не склалося і в 2014 році відповідачка забрала речі і зі своїми дітьми виселилася з її будинку. В 2015 році шлюб між її сином та [PERSON] було розірвано. Відповідачка з 2014 року не поверталася до її будинку, витрати з утримання житла та його ремонту не несе, в той час як її реєстрація та реєстрація її дітей за цією адресою змушує позивачу нести додаткові витрати з оплати комунальних послуг, тому єдиним захистом її прав як власника вказаного майна зі здійснення дій щодо можливого користування та його розпорядження можливе лише в судовому порядку. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій позовні вимоги своєї довірительки підтримав та просив справу розглянути за їх відсутності. Третя особа - Служба у справах дітей свого представника в судове засідання не направила. Відповідачі [PERSON], яка діє у власних інтересах та інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON], а також відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, у зв'язку із чим суд вважає можливим розглянути справу за їх відсутності. Дослідивши письмові докази в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За даними копій договору купівлі-продажу від 11 липня 2011 року [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] Право власності позивачки щодо вищевказаного майна зареєстровано Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 13.07.2011 року. За даними Мішково-Погорілівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, у будинку позивачки, окрім неї, зареєстровані [PERSON], його колишня дружина - [PERSON], дві доньки колишньої дружини - [PERSON] [INFO] та [PERSON], [INFO], які на території М-Погорілівської сільської ради не мешкають більше року. За даними акту про непроживання від 11.04.2016 року, [PERSON] та її діти [PERSON] і [PERSON] за місцем реєстрації не мешкають більше року, місце їх перебування невідоме. Згідно рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 04.03.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, останній змінено прізвище на дошлюбне «Дорошенко». Відповідно до ст.ст.41,47 Конституції України, ст.391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Статті 150,156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 401, ст. 402 ЦК України - право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. За приписами ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі, в тому числі, невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Як встановлено судом, відповідачка та її доньки користувалися житлом [PERSON] з її волі, в той же час з 2014 року у її будинку не мешкають, тобто надане право на сервітут не використовує, не мають права власності на вказане житло або на його частку, та не є членами сім'ї позивачки, в той час як надане право відповідачам на проживання викликає для [PERSON] додаткові витрати та зобов'язання зі сплати комунальних послуг, що має істотне значення, тому вимоги останньої законні та обґрунтовані. Враховуючи викладене,

Outcome: approved