Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

21 жовтня 2014 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: визнати договір кредиту №26ф/2011/05-1569/2-1 від 01.06.2011 недійсним з моменту укладення в порядку ч.1 ст.236 ЦК України; визнати договір застави від 09.06.2011 року, укладений в нотаріальному порядку недійсним з моменту укладення в порядку ч.1 ст.236 ЦК України; зобов'язати відповідача повернути грошові кошти в розмірі 2 528 972,86 грн. неправомірно і безпідставно сплачені за договором кредиту №26ф/2011/05-1569/2-1 від 01.06.2011 року в рахунок погашення процентів; стягнути з відповідача інфляційні втрати в розмірі 418 784,10 грн. та три відсотки річних у розмірі 205 715,53 грн. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 01.06.2011 року між [PERSON] та відповідачем був укладений кредитний договір. Позивач зазначає, що вона як дружина не давала згоду на укладання спірного договору так як він виходить за межі дрібного побутового правочину. Також позивач зазначає, що вона підписала договір застави від 09.06.2011 року під впливом помилки та внаслідок застосування до неї психологічного і фізичного тиску, а тому зазначений договір має бути визнаний судом недійсним. Як зазначає позивач, в період з 01.07.2011 року по 23.12.2013 року [PERSON] в рахунок виконання зобов'язань за кредитним договором сплатив проценти в сумі 2 528 972,86 грн., зазначені кошти є спільним сумісним майном та позивачка не надавала згоди на їх використання, а тому зазначені кошти відповідач повинен повернути. Крім того, на зазначену суму має бути нараховано три проценти річних та індекс інфляції, які повинні бути стягнуті з відповідача. В судовому засіданні представники позивача та третьої особи заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, звернувся до суду із заявою про слухання справи в його відсутність. Направив до суду заперечення на позовні вимоги в яких зазначає, що законом передбачені підстави для задоволення позову відсутні так як згода дружини потрібна в зв'язку з відчуженням майна, а не отримання кредиту; також позивачем не доведено помилки позивача під час підписання договору та застосування до неї фізичного чи психічного тиску. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши думку представників позивача та третьої особи, врахувавши заперечення відповідача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 01.06.2011 року між ПАТ «Банк Національний Кредит» (далі - Банк) та [PERSON] (далі - Позичальник) був укладений Договір кредиту №26ф/2011/05-1569/2-1 за яким Банк надав кредит Позичальнику в сумі 13 100 000,00 грн. зі сплатою 20% річних з кінцевим терміном повернення не пізніше 31 травня 2012 року (п.1.1 Договору). Договір підписаний обома сторонами, що свідчить про те, що вони ознайомились з його умовами та погоджуються з ними. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. (ч.1); при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч.2); для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. (ч.3). Оскільки стаття 65 СК України стосується саме розпорядження спільним майном подружжя і не стосується права одного з подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого з подружжя, а лише для позичальника як для сторони договору (ч.1 статті 1054 ЦК України), тому суд вважає, що в даному випадку - укладення кредитного договору (чоловіком позивача) не потрібно було письмової згоди позивача, як його дружини відповідно до ч.3 ст.65 СК України. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників (ч.2 ст.369 ЦК України), оскільки при укладенні кредитного договору [PERSON] не розпоряджався спільним майном подружжя, тому суд вважає, що не потрібна була згода позивача на укладення кредитного договору. 09.06.2011 року між ПАТ «Банк Національний Кредит» (далі - Заставодержатель) та [PERSON] (далі - Заставодавець) був укладений договір застави транспортного засобу. За умовами даного договору, Заставодавець передає в заставу Заставодержателю у якості забезпечення виконання зобов'язань Позичальника - [PERSON] за Договором кредиту №26ф/2011/05-1569/2-1 від 01.06.2011 року наступне майно: транспортний засіб - автомобіль марки «Ауді», державний номер [NUMBER], 2008 року випуску. Позивач зазначає, що вона уклала зазначений договір внаслідок помилки та внаслідок застосування до неї психологічного і фізичного тиску. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК України). Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (ч.1 ст.231 ЦК України). Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Стороною позивача в судовому засіданні не доведено наявність умислу в діях відповідача та помилка позивача, так само не доведено, що відносно позивача було застосовано фізичний чи психічний тиск. Оскільки в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини, які відповідно до закону могли б бути підставою для визнання вищевказаних договорів недійсними, позов задоволенню не підлягає в частині визнання договорів недійсними та стягненню коштів з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed