Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

21.04.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позовні вимоги мотивовані тим, що 22.02.2016 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики, згідно з яким передав їй грошові кошти в сумі 34800 доларів США з умовою їх повернення до 03.03.2016 року. [PERSON] кошти не повернула, тому [PERSON] просить стягнути з неї борг з врахуванням індексу інфляції та 3% річних в розмірі 937835 грн. 36 коп., а також судові витрати. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив стягнути з відповідачки борг з урахуванням індексу інфляції та 3% річних. Відповідачка в судове засідання не зявилася. Судові повістки, що були направлені на адресу відповідачки, повернулися до суду з поміткою про закінчення строків зберігання. На підставі вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України, оскільки судовий виклик направлено відповідачці на адресу за місцем її реєстрації, вважається, що відповідачка повідомлена про час та місце розгляду справи належним чином. Приймаючи до уваги, що представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, суд розглянув справу відповідно до ст. 224 ЦПК України у відсутності відповідачки з ухваленням заочного рішення. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 22.02.2016 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якої відповідачка отримала від позивача грошові кошти в розмірі 34800 доларів США, які зобовязалася повернути не пізніше 03.03.2016 року, що підтверджується письмовим договором та нотаріально посвідченою заявою відповідачки. Позивач посилається на те, що відповідачка свого зобовязання не виконала та гроші не повернула. 21.03.2016 року, а також 11.04.2016 року позивачем на адресу відповідачки було направлено претензію та вимогу про привернення боргу, які залишилися без відповіді. Вирішуючи позов суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобовязанні встановлено строку його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами, а з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Як передбачено ч.\~1 ст.\~612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору (ч.\~1 ст.\~631 ЦК). Згідно зі ст.ст.\~251, 253 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. В судовому засіданні встановлено, що 22.02.2016 року відповідачка взяла на себе зобовязання повернути позивачу отримані грошові кошти в розмірі 34800 доларів США в строк до 03.03.2016 року. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 27 ЦПК України всі наявні докази для підтвердження своїх вимог та заперечень сторони повинні надати до початку розгляду справи по суті. Відповідачкою не надано належних та допустимих доказів того, що зобовязання виконано належним чином, або не виконано з вини позивача. Тому, заборгованість в розмірі 34800 доларів США, яка на день ухвалення рішення за офіційним курсом Національного банку України еквівалентна 863780 грн. 72 коп. (з розрахунку 24,821285 грн. за 1 долар США), підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача. Пунктом 4 укладеного між сторонами договору позики передбачено право позикодавця вимагати повернення боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати 3% річних від простроченої суми. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні встановлено, що зобовязання по поверненню грошей відповідачкою виконано не було. Причин, через які вона не виконала взяте на себе зобовязання, відповідачка суду не повідомила. Тому у суду є підстави для застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України. При цьому судом враховано, що відповідно до положень ч.\~2 ст.\~192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені Декретом від 19.02.1993\~року №\~15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 30.05.2007\~року №\~200, Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 29.12.2000\~року №\~520. Згідно зі ст.\~524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Проте, незалежно від фіксації еквівалента зобовязання в іноземній валюті, згідно з ч.ч.\~1, 2 ст.\~533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. Беручи до уваги правову природу 3% річних, передбачених ст.\~625 ЦК, як особливої міри відповідальності, їх слід стягувати виключно в національній валюті Україні гривні. Передбачені вказаною нормою 3% річних, що підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача за невиконання грошового зобовязання, розраховані наступним чином: - борг в період з 03.03.2016 року по 14.07.2016 року (день розгляду позову) становить 863780 грн. 72 коп.; - 3% річних на день складають 71 грн. (863780,72 грн. х 3% / 365 днів); - з 03.03.2016 року по 14.07.2016 року минуло 134 дня; - 3% річних за період з 03.03.2016 року по 14.07.2016 року становлять 9514 грн. (71 грн. х 134 дня). Разом з тим, як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28\~березня\~2012\~р. у справі 6-36736вов10). Тому норми ч.\~2 ст.\~625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні. Тому суд не вбачає законних підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача інфляційних витрат. Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню борг в розмірі 863780 грн. 72 коп., а також передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних в розмірі 9514грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Під час звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 6890 грн., що підтверджується квитанцією від 21.04.2016 року. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідачки в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: partial