Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-18 00:00:00

21 листопада 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування вимог зазначила, що вона є власником домоволодіння № 16 по провулку Енергетичному в місті Маріуполі. Відповідач [PERSON] є зареєстрованим у будинку, однак не проживає у ньому з 1987 року, комунальні послуги не сплачує, участі в утриманні майна не приймає. Наявність реєстрації відповідача у помешканні створює низку додаткових витрат з оплати житлово-комунальних послуг, а також перешкоди у здійсненні права власності. Вважаючи, що відповідач втратив право користування вказаним житлом, просить визнати його таким. Позивач [PERSON] у судове засідання не прибула, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, якою позовні вимоги підтримала у повному обсязі, а також зазначила про згоду на вирішення справи у заочному порядку. Відповідач [PERSON], будучи повідомленим про час і місце розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання, у судове засідання не прибув, кореспонденція повернута за закінченням термінів зберігання. З урахуванням наведених обставин суд вважає за можливе постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 223, 280 ЦПК України Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на спадщину від 01.07.1993, зареєстрованого МКП «Маріупольське БТІ» від 04.11.1994 за реєстраційним № 17399, домоволодіння № 16 по провулку Енергетичному в місті Маріуполі на праві приватної власності належить [PERSON]. Як вбачається з будинкової книги домоволодіння № 16 по провулку Енергетичному в місті Маріуполі, у будинку зареєстровані: позивач [PERSON], [INFO], та відповідач [PERSON], [INFO], з 18 листопада 1983 року. Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Так, відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ж із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В аспекті ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом за наявності двох юридичних фактів: по-перше, відсутність члена сімї власника понад 1 рік; по-друге, відсутність поважних причин його не проживання. Як вбачається з акту, складеного КСН «Первомайський» від 17.05.2017 за № 155, [PERSON], будучи зареєстрованим у домоволодінні № 16 по провулку Енергетичному в місті Маріуполі, не проживає у ній з 1987 року і по сьогодення. Відповідач [PERSON], не прибувши у судове засідання, не побажав реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування його звязку із спірним жилим приміщенням, і тим самим його не оспорює. Отже, враховуючи, що відповідач [PERSON] понад встановлені законодавством строки відсутній за місцем реєстрації без поважних причин, суд вважає можливим постановити рішення про визнання його таким, що втрати право користування жилим приміщенням, тим самим задовольнивши предявлений позов. Крім того, у відповідності до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені нею та документально підтверджені витрати з оплати судового збору у сумі 640,00 гривень. На підставі п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved