Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

20.03.2018 року Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області ів порядку підсудності надійшла цивільна справа за позовом [PERSON], до ТОВ «Кредитні Ініціативи» про визнання договору недійсним. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23.03.2018 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в спрощеному провадження з викликом сторін на 11.07.2018 року . 11.07.2018 року розгляд справи відкладений в зв'язку з перебуванням судді у відпустці. Справа призначена до розгляду на 20.09.2017 року. 25.04.2018 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 10.09.2018 року відповідачем заявлене клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції, яке ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11.09.2018 року задоволене Учасникам розгляду справи роз'яснені права та обов'язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. У судовому засіданні 20.09.2018 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Згідно поданої позовної заяви позивач просить визнати недійсним додатковий договір до кредитного договору від 20.03.2014 року № 0316/0608/45-027 від 26.06.2008 року, укладений між ним та відповідачем . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 26 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», який в подальшому був перейменований на ПАТ «Сведбанк» та ним був укладений кредитний договір № 0316/0608/45-027, згідно умов якого ВАТ «Сведбанк» надав кредит у розмірі 28700.00 дол. США з метою придбання квартири, строком користування до 26.06.2038 року, а він зобов'язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 11.9% річних за весь строк фактичного користування кредитом. Забезпеченням виконання зобов'язання по погашенню заборгованості за кредитом згідно вказаного договору виступала іпотека придбаної квартири № [ADDRESS] на підставі укладеного іпотечного договору № 0316/0608/45-27-2-1 від 26.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дербіною Р.Є., від 26.06.2008 року за реєстровим № 21589. Також в порядку забезпечення виконання зобов'язань між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON], було укладено договір поруки № 0316/0608/45-027-Р-1 від 26.06.2008 року за яким поручитель [PERSON],. зобов'язується перед банком відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих Банком [PERSON], у вигляді кредиту згідно за Кредитним договором № 0316/0608/45-027 від 26.06.2008 року. До кредитного договору неодноразово вносились зміни, які були підписані сторонами. В зв'язку з неповним виконанням ним взятих на себе зобов'язань за укладеним кредитним договором, утворилася заборгованість. Тому ПАТ «Седбанк» звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області 31.08.2012 року було ухвалено рішення за яким з нього та [PERSON], на користь ПАТ «Сведбанк» було солідарно стягнено 228817 грн., 85 коп. - заборгованість за укладеним кредитним договором з розстроченням платежу на 48 місяців та стягувати рівними платежами 7066.90 грн. щомісячно. В подальшому між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факториногова компанія «Вектор Плюс», та між ТОВ «Факториногова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» були укладені договори факторингу. В 2013 році ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулось до Зводського районного суду м Дніпродзержинська з позовом до [PERSON],, про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Заводського районного суду м Дніпродзержинська від 23.01.2014 року позовні вимоги були задоволені та звернене стягнення на предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS] проведення прилюдних торгів. В подальшому між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ним було укладено додатковий договір від 20.03.2014 року до кредитного договору № 0316/0608/45-027 від 26.06.2008 року про припинення зобов'язань переданням відступного, згідно якого сторони дійшли домовленості про припинення первісних зобов'язань [PERSON], які виникли на підставі кредитного договору, і за якими первісні зобов'язання припиняться шляхом передання [PERSON],. кредиторові ТОВ «Кредитні ініціативи» відступного шляхом сплати частинами (платежами). Відповідно до укладеного договору він сплачував відповідачу грошові кошти у встановленому розмірі та встановлені строки. Проте 17.01.2018 року йому стало відомо з межені Інтернету, що під час укладання додаткового договору між ним та відповідачем, останній використовуючи тяжкі для нього наслідки, позбавлення житла, свідомо ввів його в оману та не повідомив про обставини, які мали істотні наслідки для укладення договору. Так, відповідно до рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.06.2013 року по справі № 22-ц 793/1541/14 за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» про звернення стягнення на предмет іпотеки, залишеними без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 11.09.2014 року було відмовлено в задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи». При цьому суд визнав договір відступлення прав вимоги за іпотечним договором між ТОВ «Ветор Плюс» і ТОВ «Кредитні ініціативи» недійсним, а саме нікчемним. Таким чином на час укладення договору відповідачу було достовірно відомо, що існують обставини, які можуть вплинути на результат виконання договору, але не повідомило його про такі обставини та скориставшись його тяжким положенням вимусило його укласти зазначений договір. Мотивом обману в даному випадку було отримання відповідачем додаткового прибутку. Факт приховування важливої інформації перед підписанням договору та неповідомлення про встановлену судом нікчемність правочину з придбання права на його борг перед ВАТ «Сведбанк», з метою отримання прибутку, в даному випадку і є умислом в діях відповідача, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що додатковий договір з позивачем був укладений у відповідності із вимогами закону. Позивач визнав цей договір та до часу звернення до суду з даним позовом, повність виконував взяті на себе зобов'язання за даним договором. Рішення судів Черкаської області, на які посилається позивач як на підставу обману, скасовані Постановою Верховного суду України від 06.07.2015 року в повному обсязі, а тому ніякого правового значення вони не мають, так як не набрали законної сили. Та думку вищестоящих судів було повністю спростовано правовим висновком Верховного суду України . Крім того позивачем пропущений строк позовної давності, який він просить застосувати. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з'ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення сторін, інших учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Судом встановлено, що 26 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого став ПАТ «Сведбанк» та позивачем був укладений кредитний договір № 0316/0608/45-027, згідно умов якого ВАТ «Сведбанк» надав кредит у розмірі 28700.00 дол. США з метою придбання квартири, строком користування до 26.06.20138 року а він зобов'язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 11.9% річних за весь строк фактичного користування кредитом, що підтверджується копією кредитного договору. Забезпеченням виконання зобов'язання по погашенню заборгованості за кредитом згідно вказаного договору виступала іпотека придбаної квартири № [ADDRESS] на підставі укладеного іпотечного договору № 0316/0608/45-27-2-1 від 26.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дербіною Р.Є., від 26.06.2008 року за реєстровим № 21589. Також в порядку забезпечення виконання зобов'язань між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON], було укладено договір поруки № 0316/0608/45-027-Р-1 від 26.06.2008 року за яким поручитель [PERSON],. зобов'язується перед банком відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих Банком [PERSON],, у вигляді кредиту згідно зх. Кредитним договором № 0316/0608/45-027 від 26.06.2008 року, що підтверджується копією договору поруки. До кредитного договору неодноразово вносились зміни, які були підписані сторонами. В зв'язку з неповним виконанням позивачем взятих на себе зобов'язань за укладеним кредитним договором, утворилася заборгованість. Тому ПАТ «Седбанк» звернувся до Верхньодніпровського районного суду дніпропетровської області з позовною заявою до позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області 31.08.2012 року було ухвалено рішення за яким з позивача та [PERSON], на користь ПАТ «Сведбанк» було солідарно стягнено 228817 грн., 85 коп. - заборгованість за укладеним кредитним договором з розстроченням платежу на 48 місяців та стягувати рівними платежами 7066.90 грн. щомісячно, що підтверджується копією рішення суду. В подальшому між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факториногова компанія «Вектор Плюс», та між ТОВ «Факториногова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» були укладені договори факторингу. В 2013 році ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулось до Зводського районного суду м Дніпродзержинська з позовом до [PERSON], про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Заводського районного суду м Дніпродзержинська від 23.01.2014 року позовні вимоги були задоволені та звернене стягнення на предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS] проведення прилюдних торгів, що підтверджується рішенням суду. В подальшому між ТОВ «Кредитні ініціативи» та позивачем було укладено додатковий договір від 20.03.2014 року до кредитного договору № 0316/0608/45-027 від 26.06.2008 року про припинення зобов'язань переданням відступного, згідно якого сторони дійшли домовленості про припинення первісних зобов'язань [PERSON], які виникли на підставі кредитного договору, і за якими первісні зобов'язання припиняться шляхом передання [PERSON],. кредиторові ТОВ «Кредитні ініціативи» відступного шляхом сплати частинами (платежами) Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Прохаючи визнати недійсним укладений кредитний договір позивач посилається на те, що при укладенні додаткового договору до кредитного договору № 0316/0608/45-027 від 26.06.2008 року відповідач вів його в обману, скориставшись його тяжким становищем, та не повідомив інформації, яка була суттєвою при укладенні цього договору, а саме про те, що відповідно до рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.06.2013 року по справі № 22-ц 793/1541/14 за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» про звернення стягнення на предмет іпотеки, залишеними без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 11.09.2014 року було відмовлено в задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи». При цьому суд визнав договір відступлення прав вимоги за іпотечним договором між ТОВ «Ветор Плюс» і ТОВ «Кредитні ініціативи» недійсним, а саме нікчемним. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В ст. 203 ЦК України передбачені умови дійсності правочину, а саме Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей Ст. 204 ЦК України передбачено, що Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто укладений правочин є дійсним якщо він не визнаний недійсним судом, або його недійсність не встановлена законом. Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі . Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позивач зазначає, що додатковий договір був укладений в результаті обману та тяжких для позивача обставин Відповідно до ч. 1ст.230 ЦК України - Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Як на підставу обману позивач посилається на рішення судів Черкаської області за якими договір факторингу між ТОВ «Факторингова компаніє «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредині ініціативи» були визнанні нікчемними і дана обставина мала суттєве значення при укладенні позивачем з ним додаткового кредитного договору Проте суд, не вбачає дану обставину суттєвою при укладенні додаткого кредитного договору між позивачем та відповідачем, так як якщо навіть і визнавався нікчемним договір, укладений між ТОВ «Факторингова компаніє «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредині ініціативи», але зазначені рішення суду стосувались договору факторингу, а саме відступлення права вимоги, за тими договорами на які поширювалась дія цього договору. Тобто дані рішення поширювались на правовідносини відносно чітко визначеного кола учасників і не поширювалось на аналогічні правовідносини між іншими їх учасниками. В свою чергу договір факторингу між ТОВ «Факторингова компаніє «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», за яким було відступлено право вимоги за кредитними зобов'язаннями з позивачем. недійсним (нікчемним) не визнаний. Тому рішення судів ухвалі по Черкаській області не поширювались на правовідносини між позивачем та відповідачем при укладенні додаткового договору до кредитного договору. Крім того Постановою Верхнього суду України від 06 липня 2015 року у справі за № 6-166цс15, рішення апеляційного суду Черкаської області від 11.09.2014 року та рішення придніпровського районного суду м. Черкас від 03.06.2013 року, на які посилається позивач скасовані. В свою чергу позивач посилався на те, що про дану інформацію він довідався з мережі Інтернету, тобто вона була загальнодоступною, відповідно мови про приховування інформації відповідачем не може бути. Так, правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. При цьому вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Проте з викладених позивачем доводів та наданих суду доказів вбачається, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт вчинення правочину, яким є укладення додаткового договору до кредитного договору, під впливом обману зі сторонами відповідача. Навпаки, очевидною є реальність намірів сторін, при укладенні додаткового договору до кредитного договору на настання відповідних правових наслідків, так як позивач в період з 2014 року по 2018 рік здійснював погашення суми заборгованості за кредитом та за відсотками, що свідчить про усвідомлення позивачем наслідків укладення даного договору та необхідності повернення кредитних коштів. Спірний кредитний договір та додатковий договір до нього підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому певний період виконував його умови. Ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України визначено, що Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.. Згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів. Відпровідно до ст.ст 77-78 ЦПК України -Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Зважаючи на те, що факт обману має довести позивач, як підставу визнання кредитного договору недійсним, суд вважає, що позивачем цей факт належними ми доказами доведено не було. Тому підстав для визнання недійсним укладеного додаткого договору до кредитного договору, як вчиненого під впливом обману, суд не вбачає Відповідно до ч.1 ст.233 ЦК України - Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Позивачем недоведено і вчинення правочину, а саме укладення додаткового договору до кредитного договору № 0316/0608/45-027 від 26.06.2008 року, під впливом тяжких для позивача обставин. Так як саме позивач неналежним чином виконував обов'язки за укладеним кредитним договором, що мало наслідком виникнення заборгованості, що підтверджується рішеннями Верхньодніпровського районного суду та Заводського районного суду м. Дніпродзержинська. На час укладення додаткового договору вже було ухвалене рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. А укладення додаткового договору між сторонами навпаки мало сприятливі наслідки для позивача, так як у власності позивача залишалась квартира, предмет іпотеки, а позивач зобов'язувався частинами погашати заборгованість за кредитним договором. Той факт, що сума заборгованості зросла, є наслідком саме неналежного виконання умов договору позивачем. І не залежить від дій відповідача. Відповідно за даною підставою суд також не вбачає можливості визнавати укладений між сторонами додатковий договір до кредитного договору № 0316/0608/45-027 від 26.06.2008 року недійсним. Відповідач в наданому відзиву посилається на пропуск позивачем строку позовної давності, та просить застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Згідно висновку зробленого Верховним судом України у справі № 6-75цс15 перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. У даній Постанові також вказано, що обчисленні строку позовної давності, починаючи зі спливу строку виконання зобов'язання є помилковим. Відповідно строк позовної давності для визнання недійсним укладеного кредитного договору починається з моменту його укладення, так як позивачу були відомі всі умови укладеного кредитного договору з моменту його підписання. З моменту укладення кредитного договору пройшло десять років, тому позивачем пропущений строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду. Додатковий договір до кредитного договору був укладений між сторона 20 березня 2014 року. відповідно трирічний строк позовної давності за даним договором спливає в березні 2017 року. Позивач звернувся з даним позовом до сууд 22.10.2018 року. таким чином і за додатковим договором до кредитного договору позивачем пропущений строк позовної давності і позивач не просить його поновити. Але виходячи з того, що судом приймається рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи із норм матеріального права, які регулюють відносини, що виникли між сторонами, відповідно пропуск позивачем строку позовної давності як підстава для відмови у задоволенні позовних вимог судом не застосовується. Виходячи з того, що судом відмовлено у задоволенні позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України понесенні позивачем судові витрати по сплату судового збору в сумі 704.00 грн., покладаються на позивача та не відшкодовуються за рахунок відповідача.

Outcome: dismissed