Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

20 березня 2019 року [PERSON] звернулась до суду із даним позовом до державного реєстратора Департаменту державної реєстрації виконавчого комітету Луцької міської ради Панасюк Я.С., а також [PERSON] про визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень щодо скасування записів про право власності на нерухоме майно. За змістом позовної заяви, 25 вересня 2014 року на підставі чотирьох договорів купівлі-продажу позивач придбала у відповідача [PERSON] нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення торгового центру /Ж-1/ загальною площею 2363,6 м2, адміністративне приміщення /А-2/ загальною площею 165,7 м2, нежитлове приміщення торгового центру /З-1/ загальною площею 184,0 м2, земельну ділянку загальною площею 0,5647 га, кадастровий номер 0710200000:01:004:2783, цільове призначення для обслуговування об`єктів комерційного призначення (торгового комплексу), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Цього ж дня, 25 вересня 2014 року приватним нотаріусом Володимир-Волинського районного нотаріального округу Велимчаницею А.І., на підставі посвідчених ним же вказаних договорів купівлі-продажу, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені записи про право власності [PERSON] на вказані об`єкти нерухомості. Оскільки фактично від імені продавця [PERSON] вказані договори купівлі-продажу укладав [PERSON] (чоловік позивача), який діяв на підставі нотаріально посвідченого доручення [PERSON] , останній після вчинення вказаних правочинів оскаржив їх дійсність до суду. Стверджував, що не мав наміру та бажання на укладення договорів купівлі-продажу, а [PERSON] в даному випадку діяв від його імені виключно у своїх інтересах. Впродовж 2014-2019 років судами різних інстанцій розглядалась цивільна справа № 154/3223/15 за позовом [PERSON] до неї ( [PERSON] ) та [PERSON] , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Володимир-Волинського районного нотаріального округу Велимчаниця А.І., про визнання недійсними договорів купівлі-продажу. 06 лютого 2019 року Постановою Верховного Суду у вказаній справі частково задоволено касаційну скаргу [PERSON] , скасовано рішення Володимир-Волинського міського суду від 26 січня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 20 квітня 2018 року. Прийнято нове рішення, яким визнано недійсними договори купівлі-продажу від 25 вересня 2014 року. Однак, цією ж Постановою Верховний Суд залишив без задоволення позовну вимогу в частині скасування державної реєстрації права власності на дане нерухоме майно, тим самим не застосував наслідків недійсності скасованих правочинів. 13 березня 2019 року державний реєстратор департаменту державної реєстрації виконавчого комітету Луцької міської ради Панасюк Я.С., на підставі заяви [PERSON] , незважаючи на наявність ряду накладених арештів на майно та фактичну заборону Верховного Суду щодо скасування державної реєстрації права власності на нього, прийняла рішення та внесла до Державного реєстру записи про скасування реєстрації права власності [PERSON] на вказані об`єкти нерухомості. Позивач вважає рішення державного реєстратора про скасування державної реєстрації права власності незаконними, оскільки резолютивна частина Постанови Верховного Суду від 06 лютого 2019 року не містила прямої вказівки щодо вчинення таких дій. Відтак, на думку позивача, реєстратор попередньо не перевіривши документи на наявність підстав для зупинення розгляду справ про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав; відповідності відомостей про речові права на майно та їх обтяження, що містяться в Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах, допустила невірне трактування рішення суду. Внаслідок її дій, які проявились у вчиненні записів про скасування права власності, реєстратор неправомірно позбавила позивача права власності на нерухоме майно. У позовних вимогах просила визнати протиправними та скасувати рішення державного реєстратора департаменту державної реєстрації виконавчого комітету Луцької міської ради Панасюк Я.С. про скасування державної реєстрації права власності, яке було закріплене за [PERSON] з індексними номерами 45926819, 45925255, 45928743, 45925612 від 13 березня 2019 року. 10 вересня 2019 року позивачем [PERSON] збільшено позовні вимоги, за якими також просила відновити становище позивача, яке існувало до порушення, шляхом зобов`язання державного реєстратора відновити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про її право власності на об`єкти нерухомого майна, а саме нежитлові приміщення та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Збільшені позовні вимоги обґрунтувала необхідністю створення правових підстав для застосування в судовому порядку наслідків недійсності правочину, зокрема двосторонньої реституції. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ ТА РІШЕННЯ У СПРАВІ 20 березня 2019 року разом із позовом [PERSON] подала заяву про забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваних рішень державного реєстратора та вжиття заходів щодо заборони [PERSON] вчиняти правочини, що стосуються описаного вище нерухомого майна. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20 березня 2019 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Також, 20 березня 2019 року ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області відкрито провадження у справі, постановлено її розгляд проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 25 березня 2019 року відповідачем [PERSON] подано клопотання про скасування заходів забезпечення позову, в задоволенні якого ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 27 березня 2019 року було відмовлено. 27 березня 2019 року відповідач [PERSON] оскаржив в апеляційному порядку ухвали про відкриття провадження у справі та про забезпечення позову. 12 квітня 2019 року відповідач [PERSON] оскаржив також в апеляційному порядку ухвалу від 27 березня 2019 року про відмову в задоволенні клопотання про скасування заходів забезпечення позову. Постановою Волинського апеляційного суду від 03 травня 2019 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову у справі. Постановою Волинського апеляційного суду від 03 травня 2019 року апеляційну скаргу [PERSON] , яку він подавав на ухвалу суду про відкриття провадження у справі, залишено без задоволення. Постановою Волинського апеляційного суду від 06 червня 2019 року апеляційну скаргу [PERSON] , яку він подавав на ухвалу від 27 березня 2019 року про відмову в задоволенні клопотання про скасування заходів забезпечення позову, залишено також без задоволення. Впродовж оскарження вказаних ухвал в апеляційному порядку, до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , яким позовні вимоги вона заперечила, просила відмовити в задоволенні позову. 19 липня 2019 року від позивача у справі надійшла заява про уточнення позовних вимог, за якою [PERSON] додатково внесла до прохальної частини позовних вимог пункт 2, за яким просила зобов`язати [PERSON] повернути позивачу [PERSON] об`єкти нерухомого майна, а саме нежитлові приміщення та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 19 липня 2019 року заяву позивача [PERSON] про уточнення позовних вимог залишено без руху у зв`язку з неповною сплатою судового збору. Цього ж дня, 19 липня 2019 року відповідачем у справі [PERSON] заявлено відвід головуючому судді у справі Лященку О.В. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 05 серпня 2019 року заяву відповідача [PERSON] про відвід судді Лященка О.В. задоволено, справу передано для розгляду іншому судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області в порядку ст.33 ЦПК України. 14 серпня 2019 року справу прийнято до свого провадження суддею Володимир-Волинського міського суду Волинської області Вітером І.Р., призначено підготовче засідання. 10 вересня 2019 року представником позивача [PERSON] подано до суду повторно заяву про уточнення позовних вимог у справі, якою позивач [PERSON] додатково внесла до прохальної частини позовних вимог пункт 2, за яким просила відновити становище позивача, яке існувало до порушення, шляхом зобов`язання державного реєстратора відновити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на об`єкти нерухомого майна, а саме нежитлові приміщення та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Подану 19 липня 2019 року заяву про уточнення позовних вимог представник позивача просив залишити без розгляду, а сплачений за її подання судовий збір, зарахувати до подання нової заяви від 05 серпня 2019 року, яку він подав до суду 10 вересня 2019 року. Ухвалою Володимир-Волинського\~міського суду\~Волинської області\~від 10\~вересня 2019\~року клопотання\~представника позивача\~ [PERSON] \~задоволено.\~Залишено без\~розгляду заяву\~позивача [PERSON] \~про уточнення\~позовних вимог\~від 19\~липня 2019\~року.\~Прийнято до\~спільного розгляду\~у справі заяву позивача [PERSON] про уточнення позовних вимог від 05 серпня 2019 року, яка була подана до суду 10 вересня 2019 року. Цією ж ухвалою задоволено клопотання відповідача [PERSON] про витребування матеріалів реєстраційних справ та закрито підготовче провадження у справі, яку призначено до розгляду по суті. До початку розгляду справи по суті 09 жовтня 2019 року на позовну заяву із врахування збільшених позовних вимог надійшов відзив відповідача [PERSON] 02 грудня 2019 року під час судового розгляду справи відповідачем [PERSON] заявлено відвід головуючому судді Вітеру І.Р., в задоволенні якого ухвалами від 02 та 05 грудня 2019 року було відмовлено за безпідставністю. СУТЬ ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧІВ. У відповідності до змісту відзиву на позовну заяву, відповідач [PERSON] позов заперечила повністю. В обґрунтування своїх заперечень вказала, що діяла у відповідності до вимог Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Так, 13 березня 2019 року їй на розгляд надійшли заяви відповідача [PERSON] про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що стосувалися вищеописаного нерухомого майна. Для проведення скасування державної реєстрації права власності за вищевказаними заявами [PERSON] було подано рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 26 січня 2018 року, постанову Апеляційного суду Волинської області від 20 квітня 2018 року та Постанову Верховного Суду від 06 лютого 2019 року, усі у цивільній справі № 154/3223/15. За кінцевим рішенням Верховного Суду, ухвалено визнати недійсними договори купівлі-продажу нерухомого майна, які були укладені 25 вересня 2014 року між [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] , та [PERSON] В іншій частині позову відмовлено. За результатом розгляду поданих заяв, нею було встановлено відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, здійснено перевірку документів на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та прийняті рішення про скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень № 45925612, 45926255, 45926819, 45928743 від 13 березня 2019 року. При цьому відповідач [PERSON] покликалась на вимоги, передбачені ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка визначає перелік підстав для внесення запису про скасування державної реєстрації прав, зокрема у разі скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав. У відповідності до п.1 ч.1 ст.27 цього ж Закону, державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Отже, записи державного реєстру прав скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Таким чином, при здійсненні оспорюваних реєстраційних дій, відповідач прийшла до висновку, що рішення суду про визнання недійсними договорів купівлі-продажу є самостійною підставою для скасування державної реєстрації права власності, зареєстрованого на підставі договору купівлі-продажу, який визнаний судом недійсним, та при отриманні державним реєстратором такого рішення, що набрало законної сили (навіть, якщо окремо судом не вирішено питань про скасування рішення державного реєстратора або запису про проведену реєстрацію прав), він зобов`язаний скасувати державну реєстрацію прав. При цьому у відзиві відповідач [PERSON] також звернула увагу на те, що наявність зареєстрованих обтяжень не є перешкодою для проведення державної реєстрації скасування права власності на підставі рішення суду. За змістом відзиву відповідача [PERSON] , останній позовні вимоги також заперечив повністю. Зазначив, що постанова Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в цивільній справі № 154/3223/15 не містила жодних заборон на скасування державної реєстрації права власності, оскільки в цій частині позовних вимог йому було відмовлено лише з підстав незалучення до справи приватного нотаріуса Володимир-Волинського районного нотаріального округу Волинської області Велимчаниці А.І., який вносив раніше записи про державну реєстрацію права власності на спірні об`єкти нерухомості за [PERSON] . Разом з тим погодився також із позицією відповідача [PERSON] щодо правового регулювання Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» можливості скасування записів Державного реєстру у випадку, якщо судом було визнано недійсними підстави, за яких вони були туди внесені. ПОЗИЦІЇ СТОРІН В СУДОВОМУ ЗАСІДАННІ. Представники позивача в судових засіданнях підтримали свої вимоги з підстав, заявлених у позові. Додатково зазначили, що Верховний Суд у своїй постанові чітко розмежував і визначив застосування вказаного судового рішення в частині, що касаційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню щодо визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними, а в частині скасування реєстрації права власності на ті ж об`єкти нерухомості відмовив. Відтак, при зверненні [PERSON] до [PERSON] із відповідними заявами про скасування права власності [PERSON] на підставі описаного вище судового рішення, державний реєстратор зобов`язана була відмовити [PERSON] у вчиненні реєстраційної дії у зв`язку з відмовою судом у задоволенні позовних вимог. За переконаннями сторони позивача якщо спірне майно, набуте покупцем на підставі договору купівлі-продажу, визнаного рішенням суду недійсним, покупцем не відчужене третій особі, підставою для скасування в Державному реєстрі прав запису про попередню реєстрацію права власності покупця, може бути рішення суду, що набуло чинності, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна та передбачена реституція, або рішення суду, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна та скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав чи скасовано запис про проведену державну реєстрацію прав. З огляду на це, рішення суду про визнання правочину недійсним за своєю суттю не є рішенням про припинення речових прав на нерухоме майно. На переконання представників позивача статтею 311 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено виключний перелік рішень суду, які передбачають можливість внесення відомостей до Державного реєстру, а це рішення, які передбачають набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора. До таких рішень не відносяться судові рішення про визнання недійсними правочинів, оскільки в такому випадку реєстрація скасування права власності позбавляє сторін оспорюваного правочину захистити свої інтереси шляхом застосування наслідків недійсності правочину у виді двосторонньої реституції, передбаченої ст.216 ЦК України. У підтвердження своїх доводів представниками позивача надано суду висновок науково-правової експертизи, яка була проведена з цих же спірних питань. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечила позовні вимоги з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, вказала на свій обов`язок скасувати державну реєстрацію права власності за заявою зацікавленої особи на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, та яким були скасовані документи, на підставі яких було проведено державну реєстрацію таких прав. В даному випадку Постановою Верховного Суду були скасовані (визнані недійсними) договори купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна від 25 вересня 2014 року, на підставі яких на ці ж об`єкти нерухомості та цього ж дня було зареєстроване право власності [PERSON] . У зв`язку з цим вважає свої дії правомірними. Після надання пояснень відповідач [PERSON] подала суду заяву про подальший розгляд справи без неї, а тому за погодженням із сторонами надалі участі у розгляді справи не приймала. Відповідач [PERSON] та його представники в судових засіданнях позов також заперечили з підстав, викладених у відзиві. Додатково зазначили про те, що спір у справі був довготривалим та фактично стосується права власності на зазначені у позовній заяві об`єкти нерухомості. Остаточне рішення у справі про те, що спірне нерухоме майно належить [PERSON] було прийняте Верховним Судом у постанові від 06 лютого 2019 року. Формальна відмова суду у позовній вимозі щодо скасування реєстрації права власності не позбавляла права [PERSON] самостійно звернутись до державного реєстратора для відновлення свого порушеного права власності. На переконання сторони відповідача [PERSON] , закон жодним чином не зобов`язує його звертатись до суду для відновлення свого порушеного права власності шляхом застосування наслідків недійсності правочину. А тому на законних підставах він обрав інший шлях вирішення даного питання в позасудовому порядку. В даному випадку, [PERSON] звернувся із заявою до державного реєстратора, і йому не було відмовлено в скасуванні державної реєстрації права власності [PERSON] на нерухоме майно, яке остання набула на підставі визнаних судовим рішенням недійсних правочинів від 25 вересня 2014 року. Відтак, [PERSON] та його представники вказали на відсутність порушених прав та інтересів [PERSON] при зверненні до суду з даним позовом, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Разом з тим зазначили, що захищати свої права в судовому порядку [PERSON] вимушений був би лише за умови, якби державний реєстратор відмовила йому у вчиненні реєстраційних дій. ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ЗА ДОКАЗАМИ СТОРІН: Постановою Верховного\~Суду від\~06\~лютого 2019\~року в\~цивільній справі\~№ 154/3223/15 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Володимир-Волинського районного нотаріального округу Волинської області Велимчаниця А.І., про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, частково задоволено касаційну скаргу [PERSON] Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 26 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 20 квітня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] задоволено частково. Визнано недійсними: договір купівлі-продажу нежитлового приміщення торгового центру, загальною площею 2 363,6 кв. м, що знаходиться по [ADDRESS] , укладений 25 вересня 2014 року між [PERSON] від імені якого діяв [PERSON] та [PERSON] ; договір купівлі продажу адміністративного приміщення (А-2), загальною площею 165,7 кв. м, що знаходиться по [ADDRESS] , укладений 25 вересня 2014 року [PERSON] від імені якого діяв [PERSON] та [PERSON] ; договір купівлі-продажу нежитлового приміщення торгового центру (3-1), загальною площею 184 кв. м, що знаходиться по [ADDRESS] , укладений 25 вересня 2014 року між [PERSON] від імені якого діяв [PERSON] та [PERSON] ; договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0,5647 га, що знаходиться по [ADDRESS] , укладений 25 вересня 2014 року між [PERSON] від імені якого діяв [PERSON] та [PERSON] . Основним мотивом з яких виходив Верховний Суд при прийнятті вказаного рішення у справі було те, що в порушення вимог, передбачених ст.238 ЦК України оспорювані договори купівлі-продажу були укладені [PERSON] не в інтересах довірителя, а в своїх інтересах та в інтересах своєї сім`ї, оскільки майно придбане [PERSON] , відповідно до ст.60 СК України, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Що стосується позовних вимог в частині скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 вересня 2014 року, прийнятих приватним нотаріусом Володимир-Волинського районного нотаріального округу Волинської області Велимчаницею А. І., то Верховний Суд зазначив, що вони задоволенню не підлягають, оскільки приватний нотаріус, рішення якого оскаржуються, не був залучений до участі у справі в якості відповідача. Відтак в цій частині позову [PERSON] було відмовлено. У відповідності до витребуваних судом матеріалів реєстраційних справ № 462333307201 на земельну ділянку з кадастровим номером 0710200000:01:004:2783, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; № [NUMBER] на нежитлове приміщення торгового центру /З-1/, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] а; № [NUMBER] на нежитлове приміщення торгового центру /Ж-1/, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] а; № [NUMBER] на нежитлове приміщення - адміністративне приміщення /А-2/, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що 13 березня 2019 року [PERSON] звернувся до департаменту «Центру надання адміністративних послуг у місті Луцьку» Луцької міської ради із заявами про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. В якості підстави для скасування до заяв долучив рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 26 січня 2018 року, постанову Апеляційного суду Волинської області від 20 квітня 2018 року та Постанову Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в цивільній справі № 154/3223/15. Цього ж дня державним реєстратором департаменту державної реєстрації виконавчого комітету Луцької міської ради Панасюк Я.С. було встановлено відповідність поданих документів із наявними у Єдиному державному реєстрі судових рішень, а також встановлено відсутність суперечностей між заявленими та вже існуючими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, що підтверджується наявними у матеріалах реєстраційних справ документами. Зокрема, в матеріалах реєстраційних справ наявні роздруківки згаданих судових рішень із Єдиного державного реєстру судових рішень, а також Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, за якими вбачається, що станом на момент звернення [PERSON] із заявами про скасування реєстрації права власності, тобто 13 березня 2019 року, власником вищеописаного нерухомого майна була [PERSON] , і її право власності на нього було зареєстровано 25 вересня 2014 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Велимчаницею А.І. на підставі договорів купівлі-продажу від 25 вересня 2014 року, Які були визнані Верховним судом недійсними. Цього ж дня, 13 березня 2019 року державним реєстратором департаменту державної реєстрації виконавчого комітету Луцької міської ради Панасюк Я.С. були прийняті чотири рішення з індексними номерами 45926819, 45925255, 45928743, 45925612 про скасування записів про право власності [PERSON] щодо описаного нерухомого майна на підставі ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Свої рішення реєстратор мотивувала тим, що, що Постановою Верховного Суду у справі 154/3223/15 від 06 лютого 2019 року визнано недійсними документи, на підставі яких було проведено державну реєстрацію права власності на дані об`єкти нерухомого майна. Факт скасування записів про право власності на нерухоме майно підтверджений також долученими до справи витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 березня 2019 року, у відповідності змісту яких власником нежитлового приміщення торгового центру /Ж-1/ загальною площею 2363,6 м2, адміністративного приміщення /А-2/ загальною площею 165,7 м2, нежитлового приміщення торгового центру /З-1/ загальною площею 184,0 м2, земельної ділянки загальною площею 0,5647 га, кадастровий номер 0710200000:01:004:2783, цільове призначення для обслуговування об`єктів комерційного призначення (торгового комплексу), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано [PERSON] . Долученою до матеріалів справи копією ухвали Володимир-Волинського міського суду від 18 липня 2016 року стороною позивача стверджувалось, що на момент вчинення відповідачем [PERSON] спірних реєстраційних дій у іншій цивільній справі № 154/1812/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , про визнання недійсними тих же договорів купівлі-продажу від 25 вересня 2014 року було чинне забезпечення позову у виді накладеного судом арешту на ті ж самі об`єкти нерухомості. 25 червня 2019 року за № 126/118-е за запитом позивача науковим експертом: кандидатом юридичних наук, старшим науковим співробітником відділу проблем цивільного, трудового та підприємницького права Інституту держави і права ім.. В.М. Корецького НАН України [PERSON] складено висновок науково-правової експертизи, у відповідності до змісту якого висловлено позицію, що оскільки рішення Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі за № 154/3223/15 за своєю суттю не є рішенням про припинення речових прав на нерухоме майно, таке рішення не є підставою для внесення державним реєстратором змін до записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об`єктів нерухомого майна, які зазначені у резолютивній частині вказаного рішення Суду. ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ВИСНОВКИ СУДУ. У відповідності до ч.ч.1-2 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках в порядку встановленому законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України). У відповідності до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як встановлено у справі, 25 вересня 2014 року державним реєстратором, яким був приватний нотаріус Володимир-Волинського районного нотаріального округу Велимчаницею А.І., у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване право власності позивача [PERSON] на нерухоме майно: нежитлове приміщення торгового центру /Ж-1/ загальною площею 2363,6 м2, адміністративне приміщення /А-2/ загальною площею 165,7 м2, нежитлове приміщення торгового центру /З-1/ загальною площею 184,0 м2, земельну ділянку загальною площею 0,5647 га, кадастровий номер 0710200000:01:004:2783, цільове призначення для обслуговування об`єктів комерційного призначення (торгового комплексу), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до інформації, яка до 13 березня 2019 року містилась у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, підставою виникнення права власності [PERSON] на вказані об`єкти нерухомості були чотири договори купівлі-продажу від 25 вересня 2014 року №№ 1805, 1807, 1809 та 1811. На підставі ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Постановою Верховного Суду від 06 лютого 2019 року усі чотири договори купівлі-продажу від 25 вересня 2014 року №№ 1805, 1807, 1809 та 1811 були визнані недійсними на підставі ч.3 ст.238 ЦК України, оскільки були укладені від імені власника майна його представником за довіреністю у власних інтересах та інтересах своєї сім`ї. Цим же судовим рішенням відмовлено в частині позовних вимог щодо скасування рішень про державну реєстрацію права власності, оскільки державний реєстратор не був залучений до участі у справі в якості відповідача. Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає, набирає законної сили з моменту її прийняття (ч.ч.1 та 3 ст.419 ЦПК України). На підставі ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (реституція). Застосування реституції спрямоване на поновлення правового становища учасника правовідносин, яке існувало до порушення права, а відтак є способом захисту, який передбачено п.4 ч.2 ст.16 ЦК України (відновлення становища, яке існувало до порушення). У відповідності до ч.3 ст.216 ЦК України, правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. У відповідності до ч.1 ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. На підставі ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаним двом нормам повністю кореспондується ч.1 ст.4 ЦПК України, у відповідності до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.5 ст.216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відтак, законом визначена можливість особи звернення до суду виключно як її право, а не обов`язок. Кожна особа, права або інтереси якої порушуються, не визнаються або оспорюються може звернутись до суду. Отже, суд вважає необгрунтованими доводи сторони позивача про обов`язок встановлювати наслідки недійсності правочину виключно в судовому порядку. При цьому зважає і на те, що закон жодним чином обмежує позивача права звернутись до суду саме із таким позовом, однак з інших підстав, предмету спору та способу захисту своїх прав та інтересів. Так, у даних правовідносинах, за наслідками визнання Верховним Судом недійсними договорів купівлі-продажу від 25 вересня 2014 року, позивач [PERSON] була зобов`язана повернути [PERSON] усе нерухоме майно, яке вона отримала від нього у власність 25 вересня 2014 року. У випадку якщо [PERSON] за результатами укладення вказаних недійсних правочинів, отримав від позивача [PERSON] будь-яку матеріальну вигоду, наприклад кошти, він також на виконання наслідків недійсності правочину у виді реституції, зобов`язаний був їх повернути позивачу. Натомість як встановлено судом, відповідач [PERSON] після набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 154/3223/15 13 березня 2019 року самостійно звернувся у позасудовому порядку до державного реєстратора із заявою про скасування державної реєстрації, і, не отримавши відмови, самостійно захистив свої права та інтереси, повернувши у власність майно, яке повинно було належати йому на законних підставах з 25 вересня 2014 року. За таких обставин у відповідача відпала будь-яка потреба звертатись до суду за захистом цивільних прав та інтересів. Частиною 2 ст.16 ЦК України, визначено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, серед яких є також : відновлення становища, яке існувало до порушення та примусове виконання обов`язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Захищаючи майнові інтереси сторін в цій справі, суд не\~вбачає підстав\~для відновлення\~того становища,\~яке вже\~було визначене\~Верховним Судом\~як неправомірне у зв`язку з порушеннями вимог ст.204 та ч.3 ст.238 ЦК України. Такий спосіб захисту явно суперечить загальним засадам цивільного судочинства. У зв`язку з цим суд прийшов до висновку про невірність обрання позивачем [PERSON] способу захисту своїх прав та інтересів, який суперечить ч.2 ст.16 та ч.1 ст.216 ЦК України, оскільки в такому випадку вона вправі вимагати у [PERSON] лише повернення того, що відповідач одержав на виконання недійсного правочину. Однак закон жодним чином не наділяє [PERSON] можливості вимагати повернення того, що не належить їй по праву. Вказані висновки дають можливість суду відмовити в задоволенні позову в цілому лише з наведених підстав, оскільки скасування реєстрації права власності [PERSON] на об`єкти нерухомого майна, які їй по праву не належать, жодним чином не порушує її законних прав та інтересів. Разом з тим, розглядаючи дану справу суд не знайшов підстав для визнання протиправними та скасування рішень державного реєстратора, оскільки вони відповідають вимогам Закону. Згідно ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація\~прав на\~нерухомість є\~публічною,\~здійснюється відповідним\~органом,\~який зобов`язаний\~надавати інформацію\~про реєстрацію\~та зареєстровані\~права в\~порядку,\~встановленому законом. Відмова\~у державній\~реєстрації права\~на нерухомість,\~ухилення від\~реєстрації,\~відмова від\~надання інформації\~про реєстрацію\~можуть бути\~оскаржені до\~суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» №1952-IV від 01 липня 2004 року (далі - Закон»). У відповідності до п.1 ч.1 ст.2 Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Пунктом 9\~цієї ж\~норми (в\~редакції на\~момент виникнення\~спірних правовідносин)\~визначає,\~що реєстраційна\~дія -\~це державна\~реєстрація прав,\~внесення змін\~до записів\~Державного реєстру\~прав,\~скасування державної\~реєстрації прав,\~а також\~інші дії,\~що здійснюються\~в Державному\~реєстрі прав,\~крім надання\~інформації з\~Державного реєстру\~прав. Згідно ч.1 ст.5 Закону, у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. На підставі п.1 ч.1 ст.10 Закону, державним реєстратором є, зокрема, громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав. У відповідності до п.2 ч.1 ст.6 Закону, департамент державної реєстрації виконавчого комітету Луцької міської ради є структурним підрозділом суб`єкта державної реєстрації прав. Частиною 3 ст.10 Закону, чітко визначено повноваження державного реєстратора. Зокрема, при вчиненні реєстраційних дій державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей\~про речові\~права на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяження,\~що містяться\~у Державному\~реєстрі прав,\~відомостям,\~що містяться\~у поданих/отриманих\~документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації (п.1 ч.3 ст.10 Закону). Також державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (п.2 ч.3 ст.10 Закону). Під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи (п.4 ч.3 ст.10 Закону). У відповідності до ч.1 ст.11 Закону, державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. При цьому ст.24 Закону визначає виключний перелік підстав, які йому надають право відмовити в державній реєстрації прав, зокрема, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим Законом або подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Окремою підставою для відмови у реєстрації є наявність зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно, однак ця підстава не застосовується у разі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Пунктом 9 частини 1 статті 27 Закону визначено, що підставою для державної реєстрації прав власності та інших речових прав є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Статтею 311 Закону встановлено особливості проведення реєстраційних дій на підставі судових рішень. Згідно даної норми реєстраційні дії на підставі судових рішень проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником. Однак, підпунктом 2 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України № 806 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань державної реєстрації» визначено, що до запровадження інформаційної взаємодії між Державним реєстром речових прав на нерухоме майно та Єдиним державним реєстром судових рішень передбаченої Законом, а також у разі проведення реєстраційних дій на підставі рішень судів, що набрали законної сили до запровадження відповідної інформаційної взаємодії, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі рішень судів проводиться за зверненням заявника до будь-якого державного реєстратора в межах Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя з дотриманням вимог, установлених підпунктом 1 пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення державної реєстрації прав на нерухоме майно та захисту прав власності». Відтак, станом на час виникнення спірних правовідносин, як і на час ухвалення даного рішення, реєстраційні дії, які вчиняються на підставі судових рішень, здійснюються безпосередньо державними реєстраторами. У відповідності до ч.2 ст.26 Закону (в редакції чинній на момент спірних правовідносин), у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 ст.37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Саме вказаною нормою керувалась державний реєстратор Панасюк Я.С. при прийнятті оспорюваних в даній справі рішень про скасування записів про державну реєстрацію права власності №№ 45925612, 45926255, 45926819, 45928743. За переконаннями\~відповідача [PERSON] \~в ході\~розгляду справи,\~вона,\~як державний\~реєстратор,\~встановивши те,\~що право\~власності [PERSON] \~на спірні\~об`єкти нерухомості\~було зареєстроване\~25\~вересня 2014\~року на\~підставі чотирьох\~договорів купівлі-продажу\~від цього\~ж дня,\~які були\~визнані недійсними\~(скасовані)\~Постановою Верховного\~Суду від\~06\~лютого 2019\~року,\~на підставі\~ч.2\~ст.26\~Закону прийняла\~вірне рішення\~про внесення\~запису про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] . Натомість за переконаннями сторони позивача таке рішення Верховного Суду не надавало державному реєстратору підстав вносити записи про скасування державної реєстрації прав, оскільки п.9 ч.1 ст.27 Закону, передбачено, що рішення суду щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно може бути підставою для державної реєстрації прав, а статтею 311 Закону визначено, що до Державного реєстру прав вносяться судові рішення щодо набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора. Резолютивна частина Постанови Верховного суду в даному випадку не містила таких відомостей. Відтак, недоліки законодавства у визначенні термінів та дій, а також неоднозначне тлумачення норми Закону сторонами, фактично і стало підставою для позову в даній справі. В даному випадку суд не вбачає підстав для визнання протиправними рішень та скасовувати оскаржувані рішення державного реєстратора департаменту державної реєстрації виконавчого комітету Луцької міської ради Панасюк Я.С. про скасування державної реєстрації права власності, яке було закріплене за [PERSON] з індексними номерами 45926819, 45925255, 45928743, 45925612 від 13 березня 2019 року, оскільки вони повністю відповідають вимогам ч.2 ст.26 Закону. Крім цього,\~при вирішенні\~спору за\~вказаною позовною\~вимогою суд\~приймає до\~уваги позицію\~самого законодавця,\~який Законом\~України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» № 340-IX від 05 грудня 2019 року вніс зміни, зокрема до ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-ІV від 01 липня 2004 року, виклавши її у іншій редакції. Так, станом на даний час, у відповідності до абзацу 2 частини 3 статті 26 Закону, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Оскільки вказана норма набрала чинності лише 16 січня 2020 року, вона не може застосовуватись до спірних правовідносин. Однак, у відповідності до п.3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього ж Закону України № 340-IX від 05 грудня 2019 року встановлено, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання\~недійсними чи\~скасування документів,\~на підставі\~яких проведено\~державну реєстрацію\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом. Цими ж змінами Закону, визначаючи його цілі та мету, законодавець чітко вказав, що підставою для скасування державної реєстрації є саме судові рішення про визнання недійсними документів на підставі яких було зареєстроване право власності. У відповідності до ч.3 ст.5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Отже, в даному випадку спеціальна вказівка п.3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 340-IX від 05 грудня 2019 року (нової норми), продовжує поширювати свою дію на старі триваючі правовідносини, що регулювалися ч.2 ст.26 Закону у попередній його редакції (ультраактивна форма дія закону в часі), а відтак предмет спору з цих підстав по суті є відсутнім, оскільки відповідач [PERSON] , незалежно від результатів розгляду цієї справи, крім як вирішення спору на його користь, вправі повторно звернутись до державного реєстратора з аналогічною заявою про скасування записів про державну реєстрацію на підставі тієї ж Постанови Верховного Суду від 06 лютого 2019 року, і державний реєстратор зобов`язаний буде прийняти аналогічне за своєю суттю рішення про скасування державної реєстрації, оскільки зазначеним судовим рішенням визнані недійсними договори купівлі-продажу, які були підставою для реєстрації права власності позивача 25 вересня 2014 року. Окремо суд вважає необгрунтованими доводи позивача про наявність зареєстрованого обтяження щодо того ж нерухомого майна на підставі ухвали Володимир-Волинського міського суду від 18 липня 2016 року у справі № 154/1812/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання тих же договорів купівлі-продажу недійсними. Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить про те, що постановою Верховного Суду від 15 січня 2020 року у зазначеній цивільній справі також прийнято кінцеве рішення, яким також мотивована недійсність договорів купівлі-продажу від 25 вересня 2014 року, однак з інших підстав. Відтак вказане забезпечення не має жодного значення по суті для вирішення даного спору. У зв`язку з наведеним, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову суд не вбачає підстав для вирішення питань щодо стягнення судових витрат, оскільки відповідачами про них не заявлялось.

Outcome: dismissed