Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

20 лютого 2020 року позивач [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Можаєв М.О. звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення залишку від загальної суми позики у розмірі 35 000 доларів США, 2 333,83 доларів США - процентів за користування позикою та 3% річних в розмірі 831,37 доларів США, судовий збір у розмірі 9 358,11 гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 15 березня 2019 року надав відповідачу [PERSON] позику у розмірі 45 000, 00 доларів США. На підтвердження отриманих коштів [PERSON] написав розписку від 15.03.2019, відповідно до якої він вказав, що зобов`язується повернути отримані кошти до 30 червня 2019 року. У встановлений строк відповідач кошти не повернув, а лише 28 листопада 2020 року повернув частину суми - 10 000,00 доларів США. Також позичальник [PERSON] 05.01.2020 року написав письмове доповнення до розписки, у якому вказав, що зобов`язується провести остаточний розрахунок з позивачем в розмірі 35 000,00 доларів США до 15 січня 2020 року. У визначений сторонами строк відповідач гроші не повернув, а на вимоги позивача щодо їх повернення не реагує. Оригінал розписки та її доповнення знаходяться у позивача. Відтак, [PERSON] вимушений звернутися до суду з цим позовом для стягнення боргу в примусовому порядку. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 3 березня 2020 року провадження у справі відкрито з призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження. Відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позову заяву та всіх письмових та електронних доказів, що підтверджують заперечення проти позову. 05 квітня 2021 року позивачем [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Можаєв М.О., подана заява про зменшення позовних вимог. Так, у заяві зазначено, що 28 листопада 2020 року відповідач частково розрахувався з позивачем на суму 10 000,00 доларів США, у зв`язку чим залишок суми основного боргу склав 25 000,00 доларів США. До заяви долучено новий розрахунок заборгованості станом на 02.04.2021. Позивач просив стягнути з [PERSON] кошти у розмірі 29 227,51 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 27,83 за 1 долар США і дорівнює 813401,60 грн, судовий збір у розмірі 9 358,11 грн, а також витрати на правничу допомогу станом на 02.04.2021 у сумі 50 200,00 грн (а.с. 54-55). Відповідач правом подачі відзиву на позов не скористався, будучи обізнаним про дату, час, та місце підготовчого засідання, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. 05 квітня 2021 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та заяві про зменшення розміру позовних вимог, а також відшкодувати понесені витрати по сплаті судового збору та на правничу допомогу. Відповідач та його представник не визнали позовні вимоги в частині відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки позивач не погодився на пропозиції щодо врегулювання спору мирним шляхом. Суд, заслухавши в судовому засіданні представника позивача, відповідача та його представника, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом, що 15 березня 2019 року [PERSON] надав відповідачу [PERSON] позику у розмірі 45 000, 00 доларів США. На підтвердження отриманих коштів [PERSON] написав розписку. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. У розписці відповідача від 15 березня 2019 року зазначено, що [PERSON] отримав від [PERSON] 45 000,00 доларів США та відповідно до якої зобов`язується повернути отримані кошти до 30 червня 2019 року. (а. с. 11). У вказаній розписці зазначено дату її складення, особу позикодавця та позичальника, суму позики, строки, на які вона надається, та обов`язок позичальника повернути кошти, отримані в борг. На цій розписці міститься підпис позичальника. Отже, у розписці від 15 березня 2019 року містяться усі істотні умови договору позики, за умовами якого [PERSON] (позикодавець) передав у власність [PERSON] (позичальник) грошові кошти у сумі 45000,00 доларів США. Борг відповідач зобов`язалася повернути у термін до 30 червня 2019 року. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. У встановлений строк відповідач кошти не повернув, а лише 28 листопада 2020 року повернув частину суми - 10 000,00 доларів США. Також позичальник [PERSON] написав письмове доповнення до розписки від 05.01.2020, у якому вказав, що зобов`язується провести остаточний розрахунок з позивачем в розмірі 35 000,00 доларів США до 15 січня 2020 року (а.с. 12). 30 листопада 2020 року [PERSON] та [PERSON] подали до суду спільну заяву, в якій повідомили, що 28 листопада 2020 року, уклали між собою у справі № 752/4074/20, провадження 2/752/4481/20 мирову угоду (а.с. 36). З матеріалів справи вбачається, що відповідно до умов мирової угоди, укладеної між сторонами з метою врегулювання спору у даній справі та на підставі взаємних поступок і інтересів, які стосуються лише прав та обов`язків сторін, відповідач визнає пред`явлені до нього позовні вимоги про стягнення 35 000,00 доларів США, та свої зобов`язання перед позивачем зі сплати судового збору у розмірі 9 358,11 грн. Станом на дату підписання сторонами даної угоди відповідач частково розрахувався з позивачем на суму 10 000,00 доларів, у зв`язку з чим залишок суми боргу становить 25 000,00 доларів США - за основним зобов`язанням та 9358,11 грн - судового збору. Також сторони домовились, що заборгованість буде погашена відповідачем в строк не пізніше 20 лютого 2021 року. Заборгованість повинна бути здійснена в готівковому порядку в доларах США або в гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України долара США до гривні на дату платежу. 5 квітня 2021 року до суду надійшла заява позивача [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Можаєв М.О., про зменшення позовних вимог (а.с. 54-56) відповідно до якого, 28 листопада 2020 року відповідач частково розрахувався з позивачем на суму 10 000,00 доларів США, у зв`язку чим залишок суми основного боргу склав 25 000,00 доларів США. Згідно з новим розрахунком (а.с. 57-58) заборгованість станом на 02.04.2021 становить: -за основним зобов`язанням: 25 000,00 доларів США; -проценти за користування позикою: 2 333,83 доларів США; -3% річних: 1893,68 доларів США. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У постанові від 12 листопада 2020 року № 154/3443/18 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначено, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. У позивача [PERSON] знаходяться оригінали розписки від 15 березня 2019 року та доповнення до неї, у яких не зазначено про повернення отриманої позичальником [PERSON] суми позики, що підтверджує те, що боргове зобов`язання повністю не виконане. З огляду на викладене стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договором позики у сумі 25 000,00 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною першою статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, розраховані позивачем проценти за користування позикою, три проценти річних за порушення грошового зобов`язання в розмірі 2 333,83 і 1893,68 доларів США відповідно є обґрунтованими та підлягають стягненню з відповідача. Обставини, що спростовують ці розрахунки судом не встановлені. З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаннях з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому, за умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження). Таким чином, сума заявлених витрат на правову допомогу не підтверджена належними доказами, тому відшкодуванню не підлягає. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 9 358,11 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved