Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

19 червня 2019 року з Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за підсудністю надійшла справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , як до законного представника малолітнього [PERSON] , в якому позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач є власником нерухомого майна по [ADDRESS] , за вказаною адресою зареєстрований малолітній син відповідача [PERSON] , [INFO] , проте з лютого 2016 року за вказаною адресою разом з відповідачем не проживає, не приймають участі в утриманні житла. Дитина разом з матір`ю проживають в смт Гончарівське Чернігівського району Чернігівської області. Позовна заява надійшла до Чернігівського районного суду Чернігівської області на підставі ухвали судді Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області, де зазначено, що відповідач [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] проживає в смт.Гончарівське Чернігівського району та області. Дана ухвала стороною позивача щодо порушення правил визначення підсудності не оскаржена. Як слідує зі ст.32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються та передана справа повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. Ухвалою суду від 27 червня 2019 року провадження у зазначеній справі відкрито. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Акуленко В.М., з яким договір про надання правової допомоги укладений 04.09.2019, цього ж числа через канцелярію надав відзив на позов, у відповідності до якого просив відмовити у задоволенні позову, вказавши, що дитина [PERSON] зареєстрований разом з батьком [PERSON] .. Після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] дитина дійсно проживає разом з матір`ю в [ADDRESS] без реєстрації. Неповнолітня особа не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування. Позивач надала відповідь на відзив, де вказала, що [PERSON] зі своїм сином добровільно змінила місце проживання, визначилась з своїм постійним місцем проживання, відповідач та її син не є членами сім`ї власника квартири, батько дитини у квартирі не проживає, а їй необхідно продати квартиру для здійснення оперативного лікування. Вказувала, що правова позиція Верховного Суду, що викладена в постанові від 21.02.2018 стосується житла, яке належить батьку. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили його задовольнити. Позивач зазначала, що вона зареєструвала внука у своїй квартирі, відповідач була зареєстрована за іншою адресою. В квартирі по [ADDRESS] проживали відповідач з дітьми та її син. В подальшому відповідач забрала дітей та виїхала на постійне місце проживання. Вказала, що відповідач має у власності частину квартири, де може зареєструвати дитину. Відповідач та її представник в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову. Відповідач вказала, що позивач має у власності три квартири. Вона разом з дітьми та чоловіком проживала в квартирі по [ADDRESS] , однак спільне життя не склалось, [PERSON] попросила звільнити її квартиру, вона була вимушена з дітьми поїхати до смт. Гончарівське, де і проживає на даний час. Не заперечувала, що є співвласником 1/5 частини квартири, що фактично належить батькам. ЇЇ батьки зареєстрували у себе старшу дитину, але [PERSON] не зареєстрували. [PERSON] погодилась зареєструвати внука у квартирі, де зареєстрований його батька. Представник третьої особи - служби у справах дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради вважали, що малолітня дитина має бути зареєстрована у відповідності до закону та має право на користування житлом, в якому вона зареєстрована. Представник третьої особи - Гончарівської селищної ради Чернігівського району та області вказала, що [PERSON] має родинні відносини з особою, в житлі якої зареєстрований, та має право користування цим житлом. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, судом встановлено наступне. Відповідно до копії Витягу про державну реєстрацію прав, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.5). Зазначені обставини не оспорювались учасниками справи. Згідно довідки Криворізької об`єднаної міської довідково-інформаційної служби № 40 від 21.02.2019 року, за адресою : [ADDRESS] зареєстровані : [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). У відповідності до копії свідоцтва про народження [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] , в графі батьки вказано : [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). [PERSON] є внуком позивача [PERSON] .. Актами від 14.01.2019 та 25.02.2019 року встановлено, що [PERSON] по [ADDRESS] з лютого 2016 року не проживає (а.с.10, 13). Позивачем надано акт про фактичне проживання [PERSON] по [ADDRESS] , що на праві власності належить [PERSON] , однак [PERSON] на час розгляду справи залишається зареєстрованим за адресою [ADDRESS] разом зі своїм сином [PERSON] .. Згідно із положеннями статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною четвертою статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно з положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Судом встановлено, що рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 30 березня 2018 року шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Неповнолітня дитина [PERSON] 11.08.2011 року не проживає у спірному житлі з поважних причин, якими є розірвання шлюбу між її батьками та дійсно проживає разом з матір`ю в смт.Гончарівське Чернігівського району Чернігівської області. Враховуючи неповнолітній вік, [PERSON] не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення його права користування житлом, в якому він зареєстрований разом з батьком та не з власної волі змінив своє місце проживання. Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2018 року у справі №296 /2411/16-ц дійшов висновку, що дитина, враховуючи її вік, не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами. В даному випадку ключовим є визначення поважних причин не проживання у квартирі, про що і зазначено в постанові Верховного Суду, оскільки член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Малолітній [PERSON] був членом сім`ї власника житла, проживав у квартирі власника житла та користувався цим житлом, змінив своє місце проживання не з власної волі, а внаслідок розірвання шлюбу між батьками та неможливості проживати у квартирі позивача з підстав неприязних відносин, що склалися. Як слідує з повідомлення Гончарівської селищної ради відповідач [PERSON] зареєстрована та проживає в [ADDRESS] . В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не являється власником вказаної квартири. [PERSON] є співвласником 1/5 частини квартири в м .Кривий Ріг . Разом з тим, як вказано в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №296 /2411/16-ц наявність у відповідача житла, в якому можлива реєстрація дитини, не є правовими підставами для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. В даному випадку спір виник між малолітньою дитиною [PERSON] , що виїхав з житла, в якому був зареєстрований, за волею матері, та його бабусею [PERSON] , що має намір продати належну їй квартиру, в якій зареєстрований внук, для проведення оперативного лікування. На підтвердження необхідності оперативного втручання позивач надала довідки про встановлення інвалідності, форми індивідуальної програми реабілітації [PERSON] та [PERSON] , з яких не слідує необхідності термінового оперативного лікування. Під час розгляду справи не отримано гарантій, що малолітня дитина в подальшому буде зареєстрована за іншою адресою, за якою вона проживає. Даючи оцінку встановленим обставинам справи та аналізуючи надані суду докази та доводи сторін, в сукупності з письмовими доказами по справі, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed