Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

21 грудня 2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, яку неодноразово уточнював, та в остаточній редакції просив визнати недійсним кредитний договір № 50010638 від 24 березня 2013 року, укладений між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі по тексту - ТОВ «Порше Мобіліті») та стягнути з відповідача на його користь 84 988,24 гривень у якості двосторонньої реституції. В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] зазначив, що 24 вересня 2013 року між ним та ТОВ «Порше Мобіліті» було укладено кредитний договір, за умовами якого йому було надано в кредит грошові кошти в розмірі 322 899,97 грн. в якості основного кредиту та 110 430,15 грн. в якості додаткового кредиту. При цьому вказаний був еквівалент кредиту в іноземній валюті, котрою за домовленістю сторін виступив долар США. Перед укладенням кредитного договору йому не повідомляли в письмовій формі відомості, котрі мали б бути повідомлені йому на підставі статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, його не повідомили про переваги та недоліки обраної схеми кредитування, що призвело, на його думку, до порушення його прав, оскільки в такому разі відповідач наживається на ньому, отримуючи додаткові доходи. Крім того, позивач вказував, що йому не було надано повної, достовірної та своєчасної інформації про якості товару (зазначеного кредиту), а тому його вибір був помилковим, оскільки маючи таку інформацію, він би не укладав договір із відповідачем. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 січня 2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано кредитний договір № 50010638 від 24 вересня 2013 року, що укладений між [PERSON] та ТОВ «Порше Мобіліті» недійсним з моменту укладення. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат. Не погодившись з вказаним рішенням суду ТОВ «Порше Мобіліті» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним з моменту укладення кредитного договору та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалося на те, що при ухваленні судом першої інстанції оскаржуваного рішення, судом було грубо порушено норми матеріального та процесуального права, за неправильного дослідження та трактування наявних у матеріалах справи доказів, а також норм чинного законодавства. Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Апеляційний суд вважає, що зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає. Як вбачається із матеріалів справи, 24 вересня 2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті», у якості кредитора, та [PERSON], у якості позичальника, укладено кредитний договір № 50010638, відповідно до якого відповідач надав позивачу кредит в сумі 322 899 грн. 97 коп. в якості основного кредиту та 110 430 грн. 15 коп. в якості додаткового кредиту, що в еквіваленті, за курсом 8,1940 грн./доларів США, дорівнювало 39 406,88 доларів США та 13 476,95 доларів США відповідно, строком на 60 місяців, з процентною ставкою 9,90% на придбання автомобіля. В договорі також зазначається, що він, зокрема, складається із загальних умов кредитування. Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що визначення валюти договору та платежу за зобов'язаннями у прив'язці до іноземної валюти, а саме до долара США, є порушенням прав споживача, передбачених статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» на отримання кредиту в національній валюті, а також на порушення відповідачем вимог частини 1 статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів». Проте, погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна з таких підстав. Частиною 1 статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статті 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пункті 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054, 1055), статті 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 24 вересня 2013 року між позивачем та ТОВ «Порше Мобіліті» було укладено кредитний договір №50010638. За умовами договору кредиту, сума кредиту становить 322 899,97 грн., що в еквіваленті складало 39 405, 88 доларів США в якості основного кредиту, та 110 430,15 грн., що еквівалентна 13 476,95 доларів США в якості додаткового кредиту, відсотки за користування кредитом складають 9,9%. Цільове призначення кредиту - на придбання автомобіля марки Audi, модель А4. Строк кредиту 60 місяців. Сторонами не оспорюється, що кредит виданий та витрачений за цільовим призначенням - на придбання авто. Договором передбачено, що усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначеному вище, відповідно до пункту 1.3. Загальних умов кредитування. За пунктом 1.3.1. Загальних умов, розмір платежів, що підлягає сплаті позичальником визначаються у еквіваленті іноземної валюті станом на робочий день, що передує виставленню рахунка. Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За правилами статті 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадку, порядку та на умовах, встановлених законом (частини 1, 3 статті 533 ЦК України). Відповідно до частини 2 статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом, чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України № 6-79цс14 у справі від 02 липня 2014 року, згідно з частиною 1 статті 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу. Отже, виходячи із Загальних умов укладеного між сторонами кредитного договору № 50011692 від 19 червня 2014 року, сторонами досягнуто домовленості щодо істотних умов договору даного виду, серед іншого, договір містить положення про сплату усіх платежів за кредитним договором у гривнях з перерахунком за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквівалента суми кредиту в доларах США, визначених у графіку погашення кредиту. Крім того, відповідно до пункту 9.5 Загальних умов кредитування, що є невід'ємною частиною кредитного договору, підпис позивача підтверджує, що відповідач належним чином ознайомив, зокрема, з інформацією, передбаченою статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією, а згідно з пунктом 9.6 цих умов, що надано позивачу вичерпну інформацію про умови надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника. Таким чином, суд першої інстанції помилково дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог, оскільки при укладенні кредитного договору сторонами було додержано усіх вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів», істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором внаслідок підвищення курсу іноземної валюти та ріст суми боргу, яку необхідно сплачувати, не є підставою для скасування оспорюваних умов кредитного договору. Крім того, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті. Доводи представника ТОВ «Порше Мобіліті», що положеннями кредитного договору, укладеного між сторонами, чітко передбачено валюту платежу гривню, заслуговують на увагу та знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Встановлено, що фактичне виконання умов кредитного договору здійснюється у гривні. Вирішуючи спір, суд першої інстанції у достатньому обсязі не перевірив вказаних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, наданим доказам не дав належної правової оцінки в сукупності та їх взаємному зв'язку, належним чином не перевірив протиріччя та суперечності наданих сторонами доказів у справі, та ухвалив рішення, що не відповідає закону, умовам договору, у зв'язку з чим апеляційний суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] немає, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed