Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

20.02.2017 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В обґрунтування зазначено, що 18.04.2015 року водій [PERSON], керуючи автомобілем швидкої медичної допомоги та здійснюючи рух по трамвайній колії проїжджої частини пр. Леніна, маючи об'єктивну спроможність виявити нерегульований пішохідний перехід, не переконався у відсутності пішоходів на пішохідному переході, не зменшив швидкість свого руху, в результаті чого допустив наїзд на пішохода [PERSON] Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] отримала тілесні ушкодження, що спричинили її смерть. Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08.04.2016 року [PERSON] визнаний винним у скоєнні кримінального злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 09.02.2017 року вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2016 року в частині призначеного покарання змінено та в частині розв'язання цивільного позову [PERSON] щодо стягнення моральної шкоди скасовано, матеріали провадження в цій частині направлено до суду першої інстанції на судовий розгляд в порядку цивільного судочинства. [PERSON] обґрунтувала спричинену моральну шкоду тим, що вона зазнала душевних страждань у зв'язку із загибеллю близької особи - доньки. На час розгляду справи без батьківського піклування залишилася малолітня онука, у якої після втрати матері, згідно висновку психолога виникли труднощі емоціональної адаптації до нових сімейних обставин та відбулися порушення мови. Через смерть доньки чоловік потерпілої повинен був оформити опіку над онукою, а вона постійно забезпечує її життя та розвиток, внаслідок чого змінився її звичайний уклад життя, емоційний стан. Дуже тяжко постійно відповідати на питання дитини, коли повернеться її мати. У зв'язку з викладеним позивач просила стягнути на її користь з ПАТ «СК «Дім Страхування» моральну шкоду у розмірі 14610 грн. та з КУ «Запорізька станція екстреної швидкої допомоги» ЗОР моральну шкоду у розмірі 985384 грн. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги про стягнення моральної шкоди з КУ «Запорізька станція екстреної швидкої допомоги» ЗОР підтримали у повному обсязі, від позовних вимог про стягнення моральної шкоди з ПАТ «СК «Дім Страхування» відмовились. Представник відповідача КУ «Запорізька станція екстреної швидкої допомоги» ЗОР в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі через недоведеність спричинення позивачу моральних страждань та значно завищену суму відшкодування. Представник відповідача ПАТ «СК «Дім Страхування» направило до суду свої письмові заперечення, в яких просило відмовити у задоволенні позовних вимог через їх передчасність, просило розглянути справу без участі свого представника. Представник третьої особи КУ «Територіальне медичне об'єднання «Обласний центр екстреної (швидкої) медичної допомоги» Запорізької обласної ради, проти позову заперечила та просила суд відмовити у його задоволенні. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, в подальшому надала до суду заяву про розгляд справи без її участі та участі [PERSON] Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази надані позивачем та її представником, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08.04.2016 року відносно [PERSON], що був змінений ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 09.02.2017 року в частині призначеного покарання та вирішення цивільного спору, встановлені наступні фактичні обставини скоєного кримінального правопорушення. 18.04.2015 року приблизно о 12 год. 09 хв. водій [PERSON], керуючи автомобілем швидкої медичної допомоги «Peugeot Boxer», реєстраційний номер [NUMBER], здійснював рух по трамвайній колії проїжджої частини пр. Леніна, рухаючись з боку вул. Анголенко в напрямку вул. Комсомольської в м. Запоріжжі. В цей же час, у попутному із водієм [PERSON] напрямку, по лівій смузі пр. Леніна, рухався автомобіль «Субару» під керуванням водія [PERSON], по середній смузі здійснював рух автомобіль «Деу Ланос», а по правій смузі попутного із автомобілем «Пежо Боксер» напрямку - тролейбус. В цей же час, перед нерегульованим пішохідним переходом, позначеним відповідними дорожніми знаками та розташованим в районі автовокзалу, перебувала пішохід [PERSON] При наближенні до зазначеного вище нерегульованого пішохідного переходу, водії автомобілів «Субару», «Деу Ланос» та тролейбусу стали зменшувати швидкість свого руху та керовані ними транспортні засоби перед переходом, надаючи перевагу у русі пішоходу [PERSON] Після цього пішохід [PERSON] почала перетинати проїзну частину пр. Леніна, рухаючись з права - наліво за ходом руху автомобілю «Пежо Боксер» по переходу. Водій [PERSON], маючи об'єктивну спроможність виявити нерегульований пішохідний перехід та транспортні засоби, які, рухаючись по сусідніх смугах, зменшили швидкість та зупинились перед пішохідним переходом, діючи в порушення вимог п. 18.4 Правил дорожнього руху України, де вказано: «якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», швидкість свого руху не зменшив, не переконався у відсутності пішоходів на пішохідному переході, дорогу пішоходу [PERSON] не надав, а продовжив рух, не зменшуючи швидкість, в результаті чого допустив наїзд передньою правою частиною кузова керованого ним автомобіля на пішохода [PERSON] Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON], згідно висновку судово-медичної експертизи № 1439 від 19.05.2015 року, отримала тілесні ушкодження, що спричинили її смерть, а саме: «поєднана закрита тупа травма голови, тулуба і кінцівок, що виразилось утворенням чисельних переломів ребер, лівої ключиці і лівої лопатки, лівої лобкової кістки, пошкодженням внутрішніх органів, що у сукупності ускладнилось розвитком шоку». Порушення водієм [PERSON], згідно висновку авто технічної експертизи № 243/15 від 18.05.2015 року, вимог п. 18.4 Правил дорожнього руху знаходиться в прямому причинному зв'язку з подією ДТП та її наслідками. У відповідності до зазначеного вироку [PERSON] визнана потерпілою у даному кримінальному провадженні, у зв'язку зі смертю своєї доньки [PERSON] Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно зі ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, запобігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. У відповідності до ч. 1,2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). За правилами статей 1167, 1168 та 1200 ЦК України якщо деліктне зобов'язання виникло із факту смерті фізичної особи, кредиторами можуть бути чоловік (дружина), батьки (усиновлювачі), діти (усиновлені), особи, що проживали однією сім'ю з особою, яка померла. Зазначені особи як кредитори мають право вимагати від боржника відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187ЦК України). Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок. Відповідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична чи фізична особа, відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. З 13.03.2015 року [PERSON] був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів до Комунальної установи «Запорізька станція екстреної (швидкої) медичної допомоги» Запорізької обласної ради. Вироком суду встановлено, що під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди засуджений [PERSON] знаходився у трудових відносинах та працював водієм автотранспортних засобів спеціалізованої кардіо-реанімаційної виїзної бригади підстанції швидкої медичної допомоги Жовтневого району КУ «Запорізька станція екстреної (швидкої) медичної допомоги» Запорізької обласної ради. Також, факт перебування [PERSON] у трудових відносинах на час скоєння кримінального правопорушення з Комунальною установою «Запорізька станція екстреної (швидкої) медичної допомоги» Запорізької обласної ради підтверджено представником відповідача. Автомобіль «Peugeot Boxer», державний реєстраційний номер [NUMBER], на якому обвинувачений скоїв злочин, належав КУ «Територіальне медичне об'єднання «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастрофи» Запорізької обласної ради, що підтверджувалося свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії СХХ 475933 від 09.01.2014 року. Вказаним автомобілем під час дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] керував на підставі Договору позички автотранспортних засобів від 07.05.2014 року № 32/14, укладеного між КУ «Територіальне медичне об'єднання «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастрофи» Запорізької обласної ради та КУ «Запорізька станція екстреної (швидкої) медичної допомоги» Запорізької обласної ради та на підставі наказу № 38-01/01-06 від 31.03.2015 року КУ «Запорізька станція екстреної (швидкої) медичної допомоги» Запорізької обласної ради «Про закріплення водіїв ШМД за автомобілями на 2 кв. 2015 року». Таким чином, в даному випадку володільцем джерела підвищеної небезпеки є КУ «Запорізька станція екстреної (швидкої) медичної допомоги» Запорізької обласної ради. Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з абз. 1,2 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У відповідності зі ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Позивач, відповідно до ст. 137 ЦПК України, зазначила у позовній заяві та в судових засіданнях підтвердила, що моральна шкода їй спричинена заподіянням смерті її дочки, загальним погіршенням стану свого здоров'я, необхідністю виховувати онуку [PERSON], [INFO], доньку загиблої [PERSON], яка залишилась без батьківського піклування, у якої після втрати матері, згідно висновку психолога виникли труднощі емоціональної адаптації до нових сімейних обставин та відбулися порушення мови. Через смерть доньки чоловік [PERSON] був вимушений оформити опіку над онукою, а сама позивачка робить все можливе для забезпечення достатнього рівня життя та розвитку для своєї онуки, внаслідок чого змінився її звичайний уклад життя, емоційний стан. Вироком доведено та сторонами не заперечується, що смерть [PERSON] сталась внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, винним у якій визнано [PERSON], що на час вчинення злочину перебував у трудових відносинах з КУ «Запорізька станція екстреної (швидкої) медичної допомоги» Запорізької обласної ради. Також цим вироком суду не встановлена будь-яка вина потерпілої і не було жодного рішення інших судів або правоохоронних органів, які б вказували на хоча б часткову вину у порушенні правил дорожнього руху [PERSON] під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Обов'язки пішохода, передбачені розділом 4 Правил дорожнього руху України, [PERSON] не порушувала: вона перетинала проїзну частину по пішохідному переходу та не здійснювала заборонених дій, вказаних у п.4.14 Правил дорожнього руху. Виявлення етилового алкоголю у крові та у сечі потерпілої під час проведення судової медичної експертизи № 1439 від 19.05.2015 року може свідчити лише про стан, в якому знаходилася [PERSON] Крім того, відсутні будь-які дані, які б свідчили про те, що такий стан потерпілої вплинув на розвиток подій дорожньо-транспортної пригоди. У матеріалах справи міститься копія свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], [NUMBER] від 11.05.1982 р., відповідно до якого батьком останньої є [PERSON], матір'ю - [PERSON]. Згідно зі свідоцтвом про народження [NUMBER], матір'ю [PERSON], [INFO], є [PERSON] (а.с. 52). Про кровну спорідненість [PERSON] та [PERSON] свідчить і розпорядження голови районної адміністрації по Комунарському району м. Запоріжжя №235р від 19.05.2015р. «Про тимчасове влаштування [PERSON] в родину бабусі [PERSON]І.». Таким чином належними та допустими доказами позивачем доведено, що загибла [PERSON] була дочкою позивачки. Суд вважає доведеним той факт, що протиправне, винне позбавлення однією особою життя іншої особи, вже саме по собі спричинило моральне страждання кровним родичам останньої. Відповідачем не надано доказів про наявність неприязних відносин загиблої [PERSON] з її матір'ю, чи інших доказів, які б спростовували спричинення такого страждання. Крім того, допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON], дочка позивачки та сестра загиблої [PERSON], показала, що після смерті останньої їх мати взяла на себе виховання [PERSON]. Опіка над дитиною оформлена на її батька, чоловіка позивачки. Дитина хворіє, постійно запитує, де її мати. Позивач піклується про дитину, водить її до різних гуртків, щоб заповнити вільний час і розвинути дитину. Після смерті [PERSON] мати часто хворіє, востаннє лікувалась у серпі 2017 року. Свідок [PERSON] надала суду пояснення, що [PERSON] знає як бабусю [PERSON], яка виховує дівчинку після смерті її матері. Бабуся постійно водить [PERSON] у гуртки. У матеріалах справи знаходиться копія розпорядження голови районної адміністрації по Комунарському району м. Запоріжжя №251р від 28.05.2015р. «Про призначення [PERSON] опікуном над [PERSON], [INFO]». Згідно з свідоцтвом про шлюб [NUMBER] [PERSON] перебуває у шлюбі з [PERSON], 1959 р.н.). Таким чином вказані докази, на переконання суду, підтверджують пояснення позивача та показання свідків, що [PERSON] після смерті [PERSON] виховує неповнолітню [PERSON]. Згідно з випискою із амбулаторної картки [PERSON], після смерті матері дівчинка змінилась в поведінці, стала замкнутою, плаксивою, погіршився нічний сон - уві сні покрикує, розмовляє, стала мало спілкуватись, втратила інтерес до однолітків, спільним іграм. Виховується бабусею. 29.05.2015 року позивач зверталась до КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради у зв'язку з замкнутістю онуки після смерті матері. Відповідно до відповіді КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №6» від 25.09.2017р. №1172/02-8 на адвокатський запит нова амбулаторна картка [PERSON] заведена 23.08.2017р., де зареєстровані огляди лікарем неврологом, сімейним лікарем, окулістом та травматологом. Виходячи з наведеного суд також вважає доведеним спричинення моральної шкоди позивачці, яка полягає в порушенні нормальних життєвих зв'язків та ритму життя, так як позивачка знаходячись у передпенсійному віці (на час смерті доньки виповнилось 54 повних років), маючи право відпочивати та перебувати на утриманні своїх повнолітніх дітей згідно зі ст. 202 СК України, через смерть своєї дочки займається вихованням своєї малолітньої онуки, клопочеться про її розвиток, навчання збереження здоров'я. Суд відхиляє заперечення відповідача КУ «Запорізька станція екстреної (швидкої) медичної допомоги» Запорізької обласної ради як такі, що не містять доказів, які б спростовували факт заподіяння позивачу моральної шкоди. Згідно з п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розглядаючи заявлений позивачкою розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, виходячи з обставин її заподіяння, засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає суму у 985 384 грн. завищеною. Враховуючи досліджені докази, встановлені вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08.06.2016р. обставини, спричинені позивачці [PERSON] моральні страждання, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги частково у розмірі 200 000 грн. Оскільки в судовому засіданні позивач та його представник відмовились від позовної вимоги, в частині стягнення моральної шкоди з ПАТ «СК «Дім Страхування», тому судом дане питання не вирішувалось.

Outcome: partial