Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

21.05.2018 року представник заявника [PERSON], Громадська організація «Всеуркїнський рух «Сила права», о особі виконавчого директора [PERSON], адреса листування 01024, м. Київ, вул. Банкова, буд.2, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація звернувся до Шевченківського\~ районного\~ суду м. Львова із заявою\~ про встановлення факту що має юридичне значення. Обґрунтування вимог заявника . В обґрунтування своїх вимог заявник посилається на те, що позивач зареєстрований та проживав у [INFO], гуртожиток, кім. 612А, що підтверджується паспортом громадянина України. У вересні 2014 року позивач був вимушений переміститися з місця постійного проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим до [ADDRESS], де наданий час постійно проживає. Зазначає що наслідком збройної агресії Російської Федерації стала окупація та незаконна анексія Автономної Республіки Крим та м. Севастополь, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародною спільнотою. У результаті збройної окупації Автономної Республіки Крим та м. СевастопольРосійською Федерацією, позивач втратив житло, надію на повернення додому, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут. Просить встановити факт що вимушене переселення [PERSON], [INFO], у вересні 2014 року з окупованої та незаконно анексованої Автономної Республіки Крим Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя України. Участь сторін у судових засіданнях. В судове засідання представник заінтересованої особи «Міністерство соціальної політики України» не зявився, про дату, час та місце розгляду повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.173). Причини не явки суду не відомі. Заяв чи клопотань на адресу суду не надходило. В судове засідання представник заінтересованої особи «Російська Федерація» не зявився, про дату, час та місце розгляду повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.171). Причини не явки суду не відомі. Заяв чи клопотань на адресу суду не надходило. \~ \~В судовому засіданні заявник [PERSON] підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити. \~ \~ В судовому засіданні представник заявника [PERSON] підтримав заявлені вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Обґрунтування суду. Суд, заслухавши пояснення заявника, думку представника заявника, дослідивши письмові докази в їх сукупності, приходить до висновку, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з копії паспорта, [PERSON],народився 06.01.1968 року у Вінницька область, Мурованокуриловського районну, с .Висшеольчедаїв, з 04.12.2001 року зареєстрований за адресою Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, вул. Дм. Ульянова, 1А, гуртожиток, кім. 612А., з 01.10.2014 року по 01.04.2015 року зареєстрований за адресою [INFO] (а.с.21-26). Згідно довідки від 29.10.2014 року \~про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої Львівською міською радою Департаментом гуманітарної політики Управлінням соціального захисту Шевченківським відділом соціального захисту, підтверджується факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] (а.с.28-29). Матеріалами справи доводиться, що зазначена адреса є його фактичним місцем проживання. Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієїКонвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Беручи до уваги резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об'єднаних Націй «Стан справ у сфері прав людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі (Україна)» від 19 грудня 2016 року № 71/205 та від 19 грудня 2017 року № 72/190, які визнають АвтономнуРеспублікуКрим та місто Севастополь територією, тимчасово окупованою Російською Федерацією,та виходячи з аналізу положень чинного законодавства України, суд вважає, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Автономної Республіки Крим є загальновідомим і не підлягає доведенню. Відповідно до частини першоїстатті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У частині першій статті 4, частині першійстатті 5Закону України«Про забезпеченняправ ісвобод внутрішньопереміщених осіб»передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбаченихстаттею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб»затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини. Частиною четвертоюстатті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях»визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6преамбули вказаногоЗакону\~датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначенаЗаконом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року. Отже, вказаний Закон і передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просять заявники. Статтею 55 Конституції Українипередбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин першої та другоїстатті 124 Конституції України, делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. З урахуванням внесених змін доКонституції УкраїниЗаконом України від 02 червня 2016 року №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», вказане Рішення Конституційного Суду України не втратило свого значення у контексті права на доступ до суду. У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002(справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов'язок відповідно до частини другоїстатті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другоїстатті 64 Конституції України, право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Частина четверта статті 10\~ЦПК України і стаття 17\~Закону України\~від 23\~лютого 2006\~року «Про\~виконання рішень\~та застосування\~практики Європейського\~суду з\~прав людини» покладає на суд обов'язок при розгляді справ застосовуватиКонвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов'язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов'язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов'язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», §313; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», §129). Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», §333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», §109; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», §130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов'язань. Такі зобов'язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», §335, §339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», §131). Отже, перша частина цих зобов'язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму. Згідно з другою частиною зобов'язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника. Згідно ст. 293 ЦПК Україниокреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. За правилами ст. 315 ЦПК Україниу судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Відповідно до п.1 ч.1ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»тимчасово окупованою територією є сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Згідно з ч.3 ст.5\~вказаного Закону відповідальність за порушення визначених\~Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати судовий захист прав і свобод людини і громадянина, тобто саме держава бере на себе такий обов'язок відповідно до зазначених вище конституційних норм, право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Висновки суду. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідальність за порушення визначених\~Конституцієюта законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановленостаттею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», частиною четвертоюстатті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт того, що вимушене переселення у вересні 2014 року [PERSON], з окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя. Частиною третьою статті 15 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»передбачено, що у разі якщо внутрішнє переміщення за обставин, передбачених устатті 1 цього Закону, спричинене військовою агресією іншої держави, військовим вторгненням, окупацією чи анексією території України, і цю територію покинули особи, що стали внутрішньо переміщеними особами, держава-агресор компенсує прямі витрати внутрішньо переміщених осіб, які виникли внаслідок вимушеного переміщення, а також всі витрати на приймання та облаштування зазначених осіб, що були здійснені за рахунок державного бюджету України та місцевих бюджетів, відповідно до норм міжнародного права. Відповідно до положень статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Приписами статті 27\~Конституції України передбачено, що кожна людина має невід'ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов'язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров'я, життя і здоров'я інших людей від протиправних посягань. Враховуючи викладене, а також те, що заявник переселився з території Автономної Республіки Крим задля уникнення загрози життю, здоров'ю, свободи, в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановлення даного юридичного факту заявниках необхідно для визначення їх статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 р. (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цієюКонвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved