Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

21 листопада 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Лопатинської селищної ради, виконавчого комітету Лопатинської селищної ради, [PERSON], [PERSON], третя особа Відділ Держземагенства в Радехівському районі про визнання недійсними рішень виконавчого комітету Лопатинської селищної ради №10 від 29.01.1997 року та №87 від 27.06.1997 року, Державного акту про право приватної власності на земельну ділянку серії МВ №909 від 4.02.1997 року, виданого [PERSON], свідоцтва про право власності на спадщину за законом та Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯН №580922 від 20.04.2010 року, виданий відповідачам. В позовній заяві вказує, що їй на праві власності належить житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS], що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 23.10.2009 року. Її сусід [PERSON], спадкоємцями якого є відповідачі у справі, порушив генплан забудови земельної ділянки від 09.04.1973 року, самовільно прибудував до існуючого сараю, який знаходиться на її земельній ділянці, навіси для дров та клітки для утримання кролів. В зв»язку з незаконними діями [PERSON] вона не має доступу до свого сараю та можливості його обслуговувати. В 2011 році їй стало відомо, що в 1997 році Лопатинською селищною радою [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,12 га, на підставі рішень цієї ж селищної ради від 7 квітня 1994 року про передачу у приватну власність земельної ділянки для обслуговування будинку і господарських споруд,площею 0,08 га та рішення №10 від 29 січня 1997 року про передачу у приватну власність земельної ділянки для обслуговування будинку і господарських споруд площею 0,05 га. 27 червня 1997 року виконавчим комітетом Лопатинської селищної ради було прийнято рішення №87 про закріплення земельної ділянки за домоволодінням по [ADDRESS], площею 0,05 га по результатах розгляду заяви [PERSON] На думку позивача [PERSON] повторно безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,05 га, коли таке право ним вже використано в 1994 році. Крім цього, зазначає, що виконавчий комітет селищної ради передає у приватну власність земельну ділянку [PERSON] площею 0,05 га, а через п»ять місяців приймає рішення №87 від 27.06.1997 року про закріплення її за будинком [PERSON] без проекту відведення цієї земельної ділянки, як це передбачено ст.19 ЗК України в редакції 1990 року. Приватизація земельної ділянки [PERSON] проведена без встановлення та погодження межі із сусіднім землекористувачем, тобто з позивачем, що суперечить Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15.04.1993 року №28. [PERSON] приватизував земельну ділянку і межа встановлена по її господарській споруді без врахування відстані 1 метра необхідного для обслуговування її споруди, як це передбачено будівельними правилами. [PERSON] провів самовільну прибудову до її господарської споруди, позбавивши можливості її обслуговувати, мотивуючи, що самовільні споруди встановлені на приватизованій земельній ділянці. Просила постановити рішення, яким визнати недійсними рішення №10 від 29.01.1997 року про передачу у приватну власність земельної ділянки [PERSON] розміром 0,05 га та рішення № 87 від 27 червня 1997 року про закріплення земельної ділянки площею 0,05 га за домоволодінням [PERSON] по [ADDRESS]; визнати недійсним Державний акт про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,12 га, виданий [PERSON] 04.02.1997 року серія МВ №909; визнати недійсним свідоцтво на право спадкування за законом та Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий відповідачам 20.04.2010 року серії ЯН №580922. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в повній мірі, в особистих поясненнях надали суду пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, просили суд постановити рішення про задоволення позовних вимог. Крім цього зазначили, що строк позовної давності до суду не пропущено, оскільки про оскаржувані рішення позивач дізналася лише в кінці 2011 року. Також подали суду письмове пояснення в якому позивач просила не застосовувати строк позовної давності, визнавши поважність його пропущення. Представник Лопатинської селищної ради та виконавчого комітету Лопатинської сільської ради Корнелюк В.В. проти позовних вимог заперечив, при цьому вказував, що в своїх запереченнях ним все викладено письмово про безпідставність позовних вимог та звернув увагу суду на те, що позивачу було відомо про Державний акт від 4.02.1997 року, оскільки спір триває ще з 1996 року, коли мати позивача [PERSON] не підписала акт встановлення та погодження меж. 25 червня 1997 року в присутності [PERSON] був складений акт перевірки стану забудови, в якому йде мова про Державний акт за 1997 рік, що стверджується підписом останньої. Крім цього пояснив, що позивачу особисто в 2000 році скеровано відповідь Радехівською районною державною адміністрацією Львівської області від 14.02.2000 року, на її ж заяву, адресовану на ім»я Президента України, в якій запропоновано вирішення питання в судовому порядку. Зазначає, що позивачу було відомо про оскаржувані рішення, у зв»язку із закінченням строку звернення до суду просив в задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.144-145). Представник відповідачів [PERSON], [PERSON] - [PERSON] проти позовних вимог заперечив, в своїх особистих поясненнях просив суд врахувати, що межа між земельними ділянками [PERSON] і [PERSON] проходила по по стіні господарської будівлі [PERSON] Існування межі між присадибними ділянками позивачки та відповідачів саме в існуючих на сьогодні параметрах є також план-схеми цих ділянок, датовані 1953 роком , що на той час належали [PERSON] ([ADDRESS]) та [PERSON] ([ADDRESS]). На плані ділянки по вул..[ADDRESS] [PERSON] 1953 року чітко зафіксовано вищевказану господарську будівлю, бокова стіна якої проходить по межі сусідньої земельної ділянки [PERSON] (батька [PERSON]). Вищевказане знайшло своє підтвердження за результатами судового розгляду позовної заяви [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа - Лопатинська селищна рада про усунення перешкод у користуванні майном, та встановлення меж між земельними ділянками та скасування державного акта, в задоволенні якої Радехівським районним судом та Апеляційним судом Львівської області позивачці відмовлено повністю. Наведене на думку представника відповідача свідчить про відсутність будь-яких порушень відповідачами генплану забудови від 9.04.1973 року, як і відсутні факти вчинення перешкод у доступі до господарської будівлі для її обслуговування. Рішенням виконкому Лопатинської селищної ради від 7.04.1994 року [PERSON] було надано дозвіл на приватизацію його присадибної земельної ділянки площею 0,083 га, однак [PERSON] не приватизував вказаної ділянки цієї площі, не використав своє право на приватизацію. 29 січня 1997 року йому за окремою заявою було надано дозвіл на передачу у власність для обслуговування житлового будинку додатково 0,05 га зі сторони сусіда [PERSON], що в загальному відповідало існуючій на той час нормі безоплатної приватизації земельних ділянок такого цільового призначення в межах селищ - 0,15 га . Лише після рішення про передачу у власність додаткової ділянки площею 0,05 га, [PERSON] у 1997 р. було видано Державний акт серії №909 від 4.07.1997 року, згідно якого він приватизував в цілому ділянку площею 0,1269 га по [ADDRESS], що свідчить про одноразову приватизацію ним земельної ділянки для обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд. Не відповідає дійсності і твердження позивачки про те, що Державний акт про передачу у власність земельної ділянки площею 0,12 га видавався [PERSON] без виготовлення технічної документації на відведення вказаної ділянки. Проект відведення розроблявся у відповідності до всіх вимог чинного на той час земельного законодавства, про що свідчать і акти погодження меж земельної ділянки [PERSON], складений комісією Лопатинської селищної ради, які зі своєї сторони відмовилася підписати мати позивачки [PERSON] та сама [PERSON] Твердження позивачки про незаконність приватизації ділянки площею 0,05 га в межах присадибної ділянки без попередньої передачі її в користування не відповідає дійсності, оскільки приватизація земельних ділянок для обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд проводилась без обов»язкового попереднього надання в користування, а відповідно до поданої заяви громадянина про бажання приватизувати земельну ділянку в межах норми безоплатної приватизації. Зазначає що позивачу було відомо про Державний акт та оскаржувані рішення із листів Радехівської районної державної адміністрації Львівської області від 14.02.2000 року та Львівського обласного Управління земельних ресурсів від 24.04.2000 року, в яких йде мова про чотири виїзні засідання на місце розташування земельних ділянок за зверненням [PERSON], тому у зв»язку із закінченням строку звернення до суду, просив в задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.140-141). Представник Відділу Держземагенства в Радехівському районі в судове засідання не з»явився, причини неявки суду не повідомив, на початку розгляду справи подав суду заяву, в якій просив розглянути справу без присутності їх представника (а.с.28). Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, подані особами, що беруть участь у справі в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, яка полягає в забезпеченні раціонального використання земельних ресурсів, збереженні й відтворенні родючості ґрунтів, захисті їх від псування і забруднення, реалізації громадянами, юридичними особами та державою їхніх прав власності та землекористування відповідно до закону. Важлива роль у захисті прав і законних інтересів громадян, юридичних осіб та держави в земельних і пов'язаних із ними майнових правовідносинах належить судам. Щодо суті справи, то позивачем оскаржуються рішення Лопатинської селищної ради №10 від 29.01.1997 року про передачу у приватну власність земельної ділянки [PERSON] розміром 0,05 га та рішення № 87 від 27 червня 1997 року про закріплення земельної ділянки площею 0,05 га за домоволодінням [PERSON] по [ADDRESS] та всі правовстановлюючі документи, які були видані на підставі цих рішень, що свідчить про те, що правовідносини виникли в 1997 році на час дії Земельного Кодексу України в редакції 1990 року із наступними змінами та доповненнями. Позивач в судовому засіданні 2 липня 2014 року наголосила суду, що вона не погоджується із вказаними рішеннями через розташування на межі земельної ділянки її господарської будівлі і порушення її прав внаслідок недотримання відстані від її будівлі до межі земельної ділянки (14,5 кв.м.). Судом встановив, що [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належало по 1/2 житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS], на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно від 23.10.2009 року (а.с.193, том І). [INFO] [PERSON] померла (а.с.190, том І) Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 4.02.2000 року спадкоємцем майна, після смерті [PERSON] є [PERSON] (а.с.191, том І). 29 січня 2010 року, за реєстром №256 Радехівською державною нотаріальною конторою видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину будинку, що належала [PERSON] (а.с.192,192, том І). Як вбачається із плану земельної ділянки [PERSON] виділено земельну ділянку, площею 836 кв.м. для будівництва житлового будинку на підставі рішення виконкому Лопатинської селищної ради народних депутатів від 15.03.1973 року №28 (а.с.15,18, том І). Рішенням виконавчого комітету Лопатинської селищної ради народних депутатів від 25.05.1994 року №61 затверджено акт про прийняття в експлуатацію індивідуального жилого будинку, який знаходиться в [ADDRESS] та належить [PERSON]. Акт затверджено із відхиленням від проекту, житлова площа по проекту 53,8 кв.м., а фактична - 77,5 кв.м., яка збільшена на 23,7 кв.м. за рахунок внутрішнього переобладнання та збільшення розміру будинку (а.с.92,91 том І). Згаданий житловий будинок належав [PERSON] на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого Радехівською державною нотаріальною конторою Львівської області від 20 грудня 1973 року, зареєстрованого у Червоноградському міжміському бюро технічної інвентаризації 10 березня 1994 року, що стверджується реєстраційним посвідченням (а.с.89, том І) Відповідно до ст.30 ЗК України ( в редакції 1990 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Рішенням ХІ сесії ХХІ скликання Лопатинської селищної ради народних депутатів Радехівського району Львівської області від 7 квітня 1994 року передано присадибні ділянки у приватну власність для обслуговування житлового будинку і господарських будівель в межах 0,15 га., згідно ст.56,67 Земельного Кодексу громадянам, в тому числі і [PERSON] земельну ділянку, площею 0,08 га. на [ADDRESS]. [PERSON] вказану земельну ділянку не приватизував. Конституція України гарантує кожному громадянину України право на землю (ст.14). Це право громадяни реалізують в процесі безоплатної приватизації землі. Згідно Земельного кодексу України, зокрема ст.67 в редакції 1990 року кожен громадянин має право отримати безоплатно ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара). Рішенням виконавчого комітету Лопатинської селищної ради народних депутатів Радехівського району Львівської області від 29 січня 1997 року №10 передано присадибні ділянки у приватну власність для обслуговування житлового будинку і господарських будівель в межах 0,15 га., згідно ст.56,67 Земельного Кодексу громадянам за їх заявами, в тому числі і [PERSON] земельну ділянку, площею 0,05 га на [ADDRESS] (а.с.220 зворот, 161-165 том І). Відповідно до ст.22 ЗК України ( в редакції 1990 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Актами встановлення і узгодження меж земельної ділянки від 12 листопада 1996 року встановлено в натурі межі, які відповідають фактичному землекористуванню (а.с. 214 зворот- 216, том І). Із акту від 12 грудня 1996 року вбачається, що є накладки в проектах присадибних ділянок, господарська будівля (хлів) [PERSON] згідно плану знаходиться не межі земельної ділянки [PERSON], самовільного захоплення земельної ділянки не виявлено. Фактично існував спір за вимогою [PERSON] про виділення їй одного метра за господарською спорудою (хлівом) для його обслуговування із земельної ділянки [PERSON], на що останній згоди не надавав (а.с.47, том І). Рішенням виконавчого комітету Лопатинської селищної ради народних депутатів Радехівського району Львівської області від 27 червня 1997 року за № 87 «Про закріплення земельної ділянки..» розглянуто заяву [PERSON] та закріплено земельну ділянку пл.0,05 га за його домоволодінням за адресою [ADDRESS]. На підставі рішень Лопатинської селищної ради народних депутатів від 7 квітня 1994 року, від 29 січня 1997 року [PERSON] отримав Державний акт серії ЛВ №909 від 4 липня 1997 року на право власності на земельну ділянку, яка розташована в [ADDRESS] для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.37, том І, а.с.8,9 технічного звіту). Висновком головного архітектора Радехівського району від 9.04.1997 року підтверджено, що [PERSON] при будівництві будинку і господарських споруд в селищі Лопатин порушив план забудови земельної ділянки, виданий йому у 1973 році (а.с.11 том.І). Актом перевірки стану забудови присадибної ділянки [PERSON] від 25.06.1997 року в складі комісії юрисконсульта райдержадміністрації Мельник Е.М., головного архітектора району Макар П.К., голови Лопатинської селищної ради Ханаса С.Г., землевпорядника Лопатинської селищної ради Третяка В.Я., депутата Радехівської районної Ради Гетьманського Б.Є. встановлено порушення з боку [PERSON] Комісія рекомендувала Лопатинській селищній раді народних депутатів зобов»язати [PERSON] знести до 1 жовтня 1997 року самовільно споруджені навіс та клітки і відступити межею від Хліва [PERSON] на відділі 1м., згідно статті 2.21 ДБН 79-92; відкорегувати Державний акт ЛВ №909 від 4.07.1997 року в частині урегулювання межі між земельною ділянкою сусідки [PERSON] (а.с.12-13, том І). На виконання цього, [PERSON] відступив межею від господарської будівлі (хліва) [PERSON] на віддаль 1,33 та 0,76 метра, що видно із листа Радехівської рай адміністрації Львівської області від 4.11.1999 року, який скеровувався Львівській обласній державній адміністрації та [PERSON] Комісія дала рекомендацію на вирівнення межі і внесення відповідних змін до Держаного акту серії ЛВ №909 від 4.07.1997 року [PERSON] (а.с.13 справа №2-1317/171/2012). Вказане підтверджується ситуаційним планом забудови земельної ділянки [PERSON] станом на березень 1997 року та планом встановлення меж, де пропозиції сторонами не прийнято (а.с.8,9 справа №2-1317/171/2012). 14 грудня 2005 року [PERSON] склав заповіт, яким житловий будинок разом із погосподарськими будівлями в [ADDRESS],які належать йому на праві особистої власності та земельну ділянку, яка належить йому відповідно до Державного акту серії ЛВ №909 від 4.07.1997 року, грошовий вклад заповів своїм дочкам [PERSON] та [PERSON] (а.с.96, том І). [INFO] [PERSON] помер (а.с.86, том І). Як вбачається із Державного акту на право власності на земельну ділянку №ЯИ №580922 від 26 травня 2010 року, виданого на ім»я [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ВЕК № 216611 від 22.03.2007 року № 1282, ВЕК № 216618 від 22.03.2007 року № 129, остання є власником земельної ділянки 0,1269 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], цільове призначення якої обслуговування жилого будинку і господарських споруд (а.с.38 том І). Актом від 29 березня 2011 року підтверджено, що межі земельної ділянки [PERSON] співпадають з Державним актом і не є порушені. Згідно проекту забудови [PERSON] були проведені заміри, які також не виявили порушень межі земельної ділянки з боку [PERSON]- спадкоємця після смерті [PERSON] (а.с.46, том І). Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті ж самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 25 вересня 2013 року, яке залишено без зміни ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 4 липня 2013 року, яким [PERSON] відмовлено в задоволенні позовних вимог до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа - Лопатинська селищна рада про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом знесення самочинного будівництва, встановлення меж між земельними ділянками та скасування державного акут про право власності на земельну ділянку (а.с.39-44 том І). Вказаним рішенням встановлено, що при проведенні перевірки заяви [PERSON] відсутні будь-які порушення з приводу розташування земельних ділянок як її так і сусідів, рішення суду набрало законної сили. Відповідно до ч.1 ст.121 ЗК України громадяни мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у розмірах визначених законодавством. Вказане свідчить про те, що [PERSON] з 1994 року є власником жилого будинку, який розташований [ADDRESS], а тому мав право на безоплатну передачу у власність земельної ділянки на якій збудований будинок та додаткову земельну ділянку, яка надана йому в межах норма, встановленої ст.67 ЗК України. Відповідно до ст. ст.256,257,261 ЦК України, позовна давність- це строк у межах якого, особа може звернутись до суду, з вимогою про захист свого цивільного права. Загальний строк позовної давності встановлюється в три роки з моменту, коли особа дізналась, або повинна була дізнатись про порушення свого права. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, а право на позов виникає з дня, коли особа дізналась, або повинна була дізнатись про порушення свого права. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст.15 ЦК України). Відповідно до ст.107 ЗК України, діючої на час виникнення правовідносин спори з приводу суміжного землекористування громадян розглядаються погоджувальною комісією, склад якої обирається відповідною Радою народних депутатів. Зважаючи на ч.ч. 3, 4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Стеттію 71 УРСР 1963 року передбачено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. У ст.75 ЦК УРСР 1963 року вказано, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Згідно зі ст.76 УРСР 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. У відповідності до ст.80 ЦК України 1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Зважаючи на позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.3 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням проаналізованих правових норм та рекомендацій Верховного суду України суд робить наступні висновки. Позивачу по справі станом на 2000 рік було відомо про Державний акт серії ЛВ №909 від 1997 року, про порушення її прав щодо спірної земельної ділянки, відтак вона могла оскаржити підставу його видачі - рішення Лопатинської селищної ради, і це підтверджується листами Радехівської районної державної адміністрації Львівської області від 14.02.2000 року та Львівського обласного Управління земельних ресурсів від 24.04.2000 року, в яких йде мова про чотири виїзні засідання на місце розташування земельних ділянок за зверненням [PERSON] для врегулювання спору, мотивованого клопотання про поновлення строку позовної давності позивачем не заявлено, є лише письмова в якій зазначено, що остаточне питання про те чи має пропуск позовної давності правове значення, залежить від суду (а.с.46 том.2), а відповідачами було заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності, а тому суд приходить до висновку про необхідність відмовити у позові [PERSON] в частині оскарження рішень селищної ради від 1997 року. Разом з тим суд встановив, що при прийнятті Лопатинською селищною радою рішення №10 від 29.01.1997 року про передачу у приватну власність земельної ділянки [PERSON] розміром 0,05 га та рішення № 87 від 27 червня 1997 року про закріплення земельної ділянки площею 0,05 га за домоволодінням [PERSON] по [ADDRESS] не було порушено жодних прав позивача по справі, як землекористувача суміжної земельної ділянки з врахуванням ст.67 ЗК України, що стверджується актом від 29 березня 2011 року та рішенням суду від 25.09.2013 року. Окрім цього,позивач оскаржує Державний акт про право приватної власності на земельну ділянку серії МВ №909 від 4.02.1997 року, виданого [PERSON], свідоцтва про право власності на спадщину за законом та Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯН №580922 від 20.04.2010 року, виданий відповідачам. Як вбачається із матеріалів справи, Державний акт про право приватної власності на земельну ділянку серії МВ №909 [PERSON] отримав 4 липня 1997 року, а не лютого як зазначає позивач, свідоцтво про право на спадщину за законом та Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯН №580922 від 20.04.2010 року, які оскаржує позивач в матеріалах справи відсутні, наявні лише свідоцтва про право на спадщину за заповітом та Державний акт серії ЯИ №580922 (а.с.2 том.2), хоч суд неодноразово звертав на це увагу позивачу, однак позивачем такі залишено поза увагою, тому позовні вимоги в цій частині є безпідставними.

Outcome: dismissed