Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

19 травня 2020 року позивачі звернулися до суду з позовом, вимоги якого 15.07.2020 року було уточнено та просили ухвалити рішення, яким визнати недійсним у зв`язку з фіктивністю договір купівлі-продажу, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] у 2019 році щодо транспортного засобу Lexus LX 570 2016 року випуску, номер кузова: [NUMBER]. Свої вимоги мотивували тим, що 01 лютого 2017 року [PERSON] придбав транспортний засіб Lexus LX 570 2016 року випуску, номер кузова: [NUMBER] за, як зазначав позивач [PERSON] , гроші, які офіційно ним були ввезені на територію України і задекларовані при митному оформленні. Не зважаючи на вищевикладене, право власності на транспортний засіб Lexus LX 570 2016 року випуску, номер кузова: JTJHY 06 W 404 230 646 було зареєстроване за [PERSON] 01 лютого 2017. При цьому [PERSON] користувався транспортним засобом. Влітку 2019 року транспортний засіб Lexus LX 570 0216 року випуску, номер кузова: [NUMBER] був переоформлений на [PERSON] за умови, що той в подальшому переоформить вказаний транспортний засіб на Товариство з обмеженою відповідальністю «РР ХОТЕЛ КОЛЛЕКШН». Позивачі стверджують, що на початку травня 2020 року автомобіль до цього часу не був переоформлений на Товариство з обмеженою відповідальністю «ХОТЕЛ КОЛЛЕКШН», а 22 квітня 2020 року [PERSON] зробив перереєстрацію зазначеного автомобіля та поставив його на облік в місті Одесі. Виходячи із наведених обставин, позивачі дійшли висновку, що начебто обидві сторони правочину, а саме [PERSON] та [PERSON] , діючи умисно, не бажали реальних правових наслідків укладення угоди щодо транспортного засобу Lexus LX 570 0216 року випуску, номер кузова: [NUMBER]. У зв`язку з чим вважають, що між [PERSON] та [PERSON] у 2019 роцы був укладений фіктивний договір купівлі-продажу транспортного засобу Lexus LX 570 0216 року випуску, номер кузова [NUMBER] , який позивачы просили визнати недыйсним. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 22.05.2020 року провадження у справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. Одночасно з подачею позову, представник позивачів звернулась до суду з заявою, якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом: накладення арешту на автомобіль Lexus LX 570 2016 року випуску, номер кузова: [NUMBER], а також заборонити сервісним центрам МВС здійснювати перереєстрацію (зняття з обліку, постановку на облік) автомобіля Lexus LX 570 2016 року випуску, номер кузова: [NUMBER]. Ухвалою суду від 22 травня 2020 року вказане клопотання було задоволено. В ході судового засідання, яке відбулось 22 червня 2020 року, представник позивачів [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] звернулась до суду з клопотанням, в якому просила: витребувати з Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві (01011, м. Київ, вул. Арсенальна 9/11) належним чином засвідчені копії документів, що стали підставою для реєстрації автомобіля Lexus LX 570 2016 року випуску, номер кузова: [NUMBER]. за [PERSON] . Витребувати з Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві (01011, м. Київ, вул. Арсенальна 9/11) належним чином засвідчені копії документів, що стали підставою для перереєстрації автомобіля Lexus LX 570 2016 року випуску, номер кузова: [NUMBER] . за [PERSON] . Витребувати з Регіонального сервісного центру МВС у Одеській області (65114, м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 5) належним чином засвідчені копії документів, що стали підставою для постановки на облік автомобіля Lexus s LX 570 2016 року випуску, номер кузова: [NUMBER] в Одеському регіоні. Витребувати з Регіонального сервісного центру МВС у Одеській області (65114, м Одеса, вул Академіка Корольова. 5) належним чином засвідчені копії документів, що стали підставою для перереєстрації автомобіля Lexus LX 570 2016 року випуск)', номер кузова: [NUMBER]. за [PERSON] . Витребувати з Територіального сервісного центру МВС № 2341 (69061, м Запоріжжя, вул. Парковий бульвар, 12) належним чином засвідчені копії документів, що стали підставою для постановки на облік автомобіля Lexus LX 570 2016 року випуску, номер кузова: JTJHY' [NUMBER] , у Запорізькому регіоні. Ухвалою суду від 22 червня 2020 року клопотання представника позивачів задоволено частково. Витребувано з Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві (01011, м. Київ, вул. Арсенальна 9/11) належним чином засвідчені копії документів, що стали підставою для перереєстрації автомобіля Lexus LX 570 2016 року випуску, номер кузова: [NUMBER] . за [PERSON] . В іншій частині клопотання залишено без задоволення. 01 жовтня 2020 року до канцелярії суду надійшла заява гр. [PERSON] , в якій вона просить залучити її в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на боці відповідача. При цьому зазначила, що 22.04.2020 року [PERSON] та ТОВ «Бриз» уклали договір комісії, за яким останній зобов`язується продати транспортний засіб моделі «LEXUS LX 570» 2016 року, чорного кольору д/н [NUMBER] , номер кузова: [NUMBER] . Того ж дня, між нею, [PERSON] , та ТОВ «БРИЗ» був укладений договір купівлі - продажу вказаного транспортного засобу, який в подальшому перейшов у її власність та був нею зареєстрований у відповідності до чинного законодавства України. Ухвалою суду від 05.10.2020 року до участі у справі залучено [PERSON] у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Позивачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, натомість їх представник [PERSON] вдруге в судове засыдання не з`явилась, звернулась до суду з клопотанням про перенесення судового засідання у зв`язку з поганим самопочуттям, однак, доказыв цього не надала. Одночасно у своєму клопотанні зазначила, що у випадку, якщо суд дійде до висновку про неповажність причини неявки та відсутність підстав для перенесення судового засідання, просить здійснити розгляд справи за відсутності позивачів та їх представника. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] та представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] наполягали на продовженні розгляду справи за умови другоъ неявки позивачыв у судове засыдання та наявності відповідного клопотання представника позивача. У задоволенні позову просили відмовити, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність. Вирішуючи питання про відкладення розгляду справи, суд враховує складність справи, стадію розгляду, та тривалий час перебування в провадженні суду, готовність сторони до самостійного захисту своїх інтересів, добросовісність дій позивачів та їх представника, які не з`явились, належним чином не довели поважності причини неявки та бере до уваги той факт, що справа розглядається за правилами спрощеного провадження та провадження у справі відкрито ще 22 травня 2020 року, а у відповідності до ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження. Також суд звертає увагу на те, що представник позивачів не позбавлена можливості взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщенням суду відповідно до частин 1, 2, 7 ст. 212 ЦПК України, проте не скористалась своїм правом, у клопотанні про відкладення розгляду справи не зазначила причин, які безпосередньо перешкоджають їй взяти участь у судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Серії [NUMBER] з [PERSON] належав транспортний засіб моделі «LEXUS LX 570» 2016 року, чорного кольору д/н [NUMBER] , номер кузова: [NUMBER] . Дата реєстрації 01 лютого 2017 року. 20 грудня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Купреєвою С.П. було посвідчено довіреність, згідно якої [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його представником з експлуатацією та розпорядженням транспортного засобу моделі «LEXUS LX 570» 2016 року, чорного кольору д/н [NUMBER] , номер кузова: [NUMBER] . Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі вказують на те, що автомобіль «LEXUS LX 570» 2016 року випуску, номер кузова: [NUMBER] був придбаний за грошові кошти [PERSON] , однак на момент придбання автомобіля у [PERSON] не було громадянства України і посвідки на тимчасове або постійне проживання, а тому він не мав можливості здійснити державну реєстрацію на своє ім`я. Тому ним було прийнято рішення здійснити реєстрацію автомобіля на людину, якій він довіряв, а саме на [PERSON] . В повальшому планувалось оформлення автомобіля на ТОВ «РР ХОТЕЛ коллекшн», власником є [PERSON] . Згодом зазначають, відповідач [PERSON] почав переконувати [PERSON] в необхідності перереєструвати автомобіль в Одесі, мотивуючи це тим, що начебто через те, що автомобіль має київську реєстрацію, його систематично зупиняє патрульна поліція для перевірки документів, не пропускають в пробках, нешанобливо ставляться на дорозі. Тому, на його думку, буде набагато краще отримати одеські номера, але [PERSON] тоді відмовився від цієї ідеї, тому що у [PERSON] не було одеської реєстрації. Надалі [PERSON] говорив [PERSON] , як повідомляє останній, що не треба шукати якусь людину на стороні, адже є він, [PERSON] , а тому неодноразово просив оформити машину на нього. [PERSON] повторював [PERSON] , що він дуже надійний, говорив, що [PERSON] знає його дуже давно як порядну людину, може йому довіряти, він нічого з машиною не зробить і буде довіреною особою [PERSON] , поки той перебуває за кордоном. Позивач прислухавшись до [PERSON] , погодився оформити машину на останнього за умови, що [PERSON] надалі переоформить автомобіль на ТОВ «РР XOTEJI коллекшн». При цьому вони домовилися, що [PERSON] буде тільки формальним власником машини і тільки деякий час, а насправді машина належить і буде належати [PERSON] , поки він сам не захоче її продати, і якщо він колись захоче її продати, то сам вирішить, за скільки, кому і коли і гроші від продажу будуть [PERSON] . [PERSON] пішов на цей крок у тому числі й тому, що дуже довіряв цій людині. Автомобіль Лексус був переоформлений на [PERSON] влітку 2019 в Києві (точний час і місце [PERSON] не відомі), оскільки вій не був присутній при оформленні. Одна , наскільки відомо [PERSON] , переоформлення здійснювалося і за фактичної відсутності [PERSON] . На початку травня 2020 року [PERSON] дізнався, що автомобіль до цього часу не був переоформлений на ТОВ «ХОТЕЛ коллекшн», а 22.04.2020 р. [PERSON] зробив перереєстрацію автомобіля та поставив його на облік в місті Одесі. В цей же день [PERSON] підписав з ТОВ «Бриз» договір комісії, за яким останній дов`язується продати зазначений автомобіль, і в той же день, 22.04.2020 р., між ТОВ «Бриз» [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу належного [PERSON] автомобіля Лексус. Стверджує, що згідно з договором комісії, вартість автомобіля складає 700 тисяч гривень, що є в 3-4 рази нижче його ринкової вартості і не відповідає дійсності. Фактична ринкова вартість даного автомобіля становить 80 - 90 тис. Доларів США. Дійсно судом встановлено, що 22.04.2020 року між ТОВ «БРИЗ» та [PERSON] було укладено договір комісії № 3553/20/011211, за яким ТОВ «БРИЗ» зобов`язалось продати транспортний засіб моделі «LEXUS LX 570» 2016 року, чорного кольору д/н [NUMBER] , номер кузова: [NUMBER] . Разом з тим, згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Серії [NUMBER] з 12.05.2020 року власником транспортного засобу моделі «LEXUS LX 570» 2016 року, чорного кольору номер кузова: [NUMBER] , н/з [NUMBER] є [PERSON] . При поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи сторона позивача не скористалась своїм процесуальним правом та не надала до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, а саме: ввезення на територію України та декларування при митному оформленні [PERSON] грошових коштів, за які начебто було придбано транспортний засіб Lexus LX 570 2016 року випуску, номер кузова: [NUMBER]; наявності угоди між [PERSON] та [PERSON] , за якою останній зобов`язувався відчужити транспортний засіб Товариству з обмеженою відповідальністю «РР ХОТЕЛ КОЛЛЕКШН». Взагалі слід зазначити, що в матеріалах справи відсутній сам предмет спору, а саме: договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] щодо транспортного засобу Lexus LX 570 0216 року випуску, номер кузова [NUMBER] та докази його існування. Так на виконання вимог ухвали суду від 27 липня 2020 року Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) ще в серпні 2020 року повідомив, що транспортний засіб марки LEXUS LX 570, чорного кольору, 2016 року випуску, номер кузова [NUMBER] , 01.02.2017 був зареєстрований за [PERSON] , дата народження [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , адреса реєстрації: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 30.01.2017 № ЕЛЮА- 0002/030, про що було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 01.02.2017 серії [NUMBER] та державний номерний знак [NUMBER] . 05.07.2019 відбулась перереєстрація вищезазначеного транспортного засобу на [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу від 22.06.2019 №7562/19/004557, у ТСЦ №5141 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області (філія ГСЦ МВС). Тому для отримання копій документів, що стали підставою для перереєстрації транспортного засобу марки LEXUS LX 570, чорного кольору, 2016 року випуску, номер кузова [NUMBER] , порадили звернутись до РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Корольова, 5. Проте, розглядаючи справу по суті суд бере до уваги, що сторона позивача з клопотаннями про витребування вказаних доказів до суду не зверталась, у судове засідання не з`явилась, розгляд справи просила здійснити в їх відсутності у зв`язку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, справа розглядається за наявними у ній документами. Позивачі, як на підставу для задоволення позовних вимог, зазначають, що оскаржуваний договір є фіктивним та таким, що був умисно укладений обома сторонами не з метою реального настання наслідків, які обумовлені цим договороми, однак, доказів того, що грошові кошти за оплату спірного автомобіля передані не були суду не надали. Так, відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як передбачено ч.ч.1, 2 ст.234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. При цьому, у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням чч.1 та 5 ст.203 ЦК, що за правилами ст.215 цього кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верхового Суду від 27.03.2019 року по справі № 607/15555/17-ц. Таким чином, залишилось взагалі не зрозумілим, які саме права кожного з позивачів були порушені та як саме вони можуть бути відновлені шляхом визнання неіснуючого договору недійсним, враховуючи, що на теперішній час власником спірного авто є [PERSON] . Також як і не зрозумілими є твердження представника позивачів в уточненій редакції позовної заяви від 15.07.2020 року про те, що недійсність цього правочину витікає з недійсності договору купівлі-продажу, що був укладений між автосалоном та [PERSON] , оскільки він не набув права власності на автомобіль. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. За таких обставин, враховуючи вищевикладене та відсутність будь-яких доказів фіктивності правочину суд вважає, що позов є безпідставним та необґрунтованим. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України) Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачами, відшкодуванню не підлягають. Також відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. З урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги, що у задоволенні позову відмовлено, суд вважає доцільним скасувати заходи забезпечення позову, які були вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22 травня 2020 року, у разі набрання рішенням законної сили. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed