Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

20.12.2019 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про поділ спільного сумісного майна подружжя, у якому просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за кожною зі сторін право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] та покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 31.08.2012 року між сторонами у справі був зареєстрований шлюб. 15.12.2012 року позивач та відповідач змінили свої прізвища [PERSON] та [PERSON]. Дані обставини встановлені рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.05.2018 року у справі №755/2959/18, яким розірвано укладений між сторонами шлюб. Під час перебування у шлюбі подружжям було придбано у власність квартиру [ADDRESS] . Згідно інформаційної довідки №193648352 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 18.12.2019 року, право власності на вказану квартиру було зареєстроване 22.10.2013 року за позивачем на підставі договору купівлі-продажу №2956 від 22.10.2013 року посвідченого приватним нотаріусом КМНО Льовушкіною С.А. Наведене свідчить, що квартиру було придбано в період шлюбу, а тому вона є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За таких обставин та ураховуючи положення чинного законодавства України наявні всі законні підстави для її поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем та відповідачем право власності в розмірі Ѕ частини вказаного майна за кожним та змінивши таким чином режим спільної сумісної власності подружжя на цей об`єкт на режим спільної часткової власності. Ухвалою суду від 26.12.2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання та задоволено клопотання позивача про витребування доказів. 22.01.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. 26.02.2020 року до суду надійшла зустрічна позовна заява про поділ спільного сумісного майна подружжя. Ухвалою суду від 26.02.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання сторони відповідача про поновлення строку на подання зустрічного позову та зустрічний позов повернуто заявнику. 13.03.2020 року до суду надійшла апеляційна скарга на ухвалу суду від 26.02.2020 року. Ухвалою суду від 16.03.2020 року зупинене провадження у справі до перегляду в апеляційному порядку ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 26.02.2020 року. Ухвалою Київського апеляційного суду від 08.09.2020 року закрито апеляційне провадження у справі в зв`язку з відмовою апелянта від апеляційної скарги. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24.09.2020 року відновлене провадження у справі та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні на 04.11.2020 року. 02.11.2020 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача на позовну заяву. До початку проведення підготовчого засідання представник позивача звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі та без участі позивача, позовні вимоги сторона позивача підтримує в повному обсязі. 04.11.2020 року до початку проведення підготовчого засідання до суду надійшла заява представника відповідача про визнання позову, у якій вказано, що цією заявою сторона відповідача визнає позов про поділ майна подружжя та просить його задовольнити. Сторона відповідача у справі підтверджує, що спірна квартира за адресою: [ADDRESS] дійсно була придбана (набута) сторонами (тоді ще подружжям) в період шлюбу за спільні (сімейні) кошти. Сторона відповідача у справі підтверджує та не заперечує, що зазначена квартира є спільною сумісною власністю та підлягає поділу рівними частинами (50/50) з урахуванням презумпції спільності майна подружжя. Сторона відповідача у справі не заперечує щодо способу поділу майна подружжя, запропонованого стороною позивача у своїх позовних вимогах, шляхом визнання рівних часток прав власності на спірну квартиру. Наслідки визнання позову стороні відповідача відомі та зрозумілі. Судові витрати у справі, зокрема судовий збір, сплачений стороною позивача за подання позову до суду першої інстанції, представник відповідача просить розподілити між сторонами справедливо, а саме порівну (50/50). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. За змістом ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи вказані обставини, суд вважає за можливе розглянути справу та ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі письмові докази кожен окремо та в сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25.05.2018 року у справі №755/2959/18, яким розірвано шлюб між подружжям, 31.08.2012 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, внаслідок чого дружина змінила прізвище на « [PERSON] ». 15.12.2012 року [PERSON] змінив прізвище на « [PERSON] », а [PERSON] на « [PERSON] ». Від шлюбу колишнє подружжя має двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 22.10.2013 року позивач, як покупець, уклав з [PERSON] нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18.12.2019 року, квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності 22.10.2013 року за позивачем у справі на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 2956, виданого 22.10.2013 року приватним нотаріусом КМНО Льовушкіною С.А. Із вказаних даних вбачається, що квартира [ADDRESS] набута під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, відповідно цей об`єкт нерухомого майна є спільною сумісною власністю колишнього подружжя. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.ст. 325, 328 ЦК України, суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст.ст. 356, 357 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. За змістом ст.ст. 368, 372 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Статтями 60, 61 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст.ст. 63, 68 СК України). Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ст.ст. 70, 71 СК України). Ураховуючи встановлені судом обставини про те, що спірна квартира була набута в період шлюбу, укладеного між сторонами у справі, при цьому право власності на неї зареєстроване за позивачем, квартира дійсно є спільною сумісною власністю сторін у справі. Поскільки суд дійшов висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, ураховуючи також визнання відповідачем позову, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення є вимоги позивача про поділ спільного сумісного майна сторін шляхом визнання за кожною зі сторін права власності на квартиру у рівних частинах. Підстав для відступлення від рівності часток у майні судом не встановлено та сторонами не заявлялось. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Поскільки сторона відповідача до початку розгляду справи по суті визнала позовні вимоги, з урахуванням положень ст.ст. 141, 142 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 50% сплаченого позивачем судового збору, а інша частина судового збору у розмірі 50% підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. На підставі викладеного,

Outcome: approved