Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

21.07.2016 позивач звернулась до суду з позовом до відповідача з вимогою про стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно до досягнення дитини повноліття. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що вона з 27.09.2003 р. перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, однак з червня 2016 року проживають окремо. Відповідач є батьком дитини, однак на її утримання добровільно матеріальної допомоги не надає, в зв'язку з чим вона просить стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки. Позивач у письмовій заяві повідомила суд про те, що вона підтримує заявлені вимоги по тих підставах, які були викладені в позовній заяві, та прохає справу розглянути справу без її участі. Відповідач в судове засідання не з'явивсяся, хоча про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, причини своєї неявки судові не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без його участі не заявив. За письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. У відповідності до вимог частини 2 статті 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд вважає можливим розгляд справи у відсутності сторін. Суд, перевіривши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 27.09.2003 року, що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.5). Від даного шлюбу, 10.05.2008 року в них народилася донька [PERSON], що підтверджено відповідним свідоцтвом про народження серії 1-НО №398969 (а.с 4) . На теперішній час дитина проживає з матірю та знаходяться на її утриманні, що вбачається з довідки № 4033 від 20.07.2016 року, виданої виконавчим комітетом Волноваської міської ради (а.с.6). Згідно матеріалів справи вбачається, що відповідач не дбає про матеріальне благополуччя сина, чим фактично ухиляється від обов'язку їх утримувати, іншим особам аліменти не виплачує. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР(475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, «Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування». Згідно зі ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., «…батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини…». Це положення знайшло своє відображення і в національному законодавстві. Так, Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України), батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов'язані неухильно дотримуватися свого обов'язку щодо утримання та виховання дитини. Як встановлено судом, відповідач свого обов'язку утримувати доньку не виконує. У відповідності зі ст. 180 СК України відповідач зобов'язаний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Згідно ст.183 СК України, з відповідача підлягає стягненню аліменти на утримання дитини - у розмірі 1/4 частини його заробітної плати й інших доходів до досягнення дитиною віку повноліття, але не менш 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з урахуванням матеріального стану відповідача. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених\~ст. 184 цього Кодексу. Відповідно до частин першої і другої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з частиною 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Оскільки позивача при пред'явленні до суду позову звільнено від оплати судових витрат, а рішення ухвалено на його користь, суд, у відповідності до вимог, передбачених статті 88 ЦПК України, має підстави для стягнення з відповідача в дохід держави судових витрат в сумі 551 грн. 20 коп. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст. 180-183 СК України, ст. ст. 57-60, 62, 64, 212-215, 224-226 ЦПК України, -

Outcome: approved