Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-21 00:00:00

21.02.2014 року позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, який уточнювала в процесі слухання справи та мотивувала тим, що [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Сумської міської ради №791 від 17.12.2003 року було надано дозвіл на реконструкцію та капітальний ремонт прибудови до її приватної художньої майстерні, що знаходиться в будинку за адресою:[ADDRESS], а згідно рішення виконкому СМР №517 від 27.09.2005 року - затверджено акт прийому в експлуатацію зазначеної прибудови. На підставі вказаних рішень [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на прибудову та нежитлове приміщення, що до неї примикало. Але в подальшому постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2010 року вищезазначені рішення виконкому СМР визнані незаконними. Вважала, що за таких обставин не може бути законним і видане [PERSON] свідоцтво про право власності на прибудову та нежитлове приміщення. Посилаючись на правила визнання недійсними правочинів, передбачені ст.ст.203,215 ЦК України, просила визнати недійсним видане [PERSON] свідоцтво про право власності. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав в повному обсязі, надаючи пояснення, аналогічні тим, що зазначені в позові. В подальшому, в процесі слухання справи, представник намагався уточнити позовні вимоги, заявивши про необхідність зміни прохальної частини позову: з визнання свідоцтва про право власності недійсним на визнання свідоцтва незаконним, залишивши обґрунтування таких вимог незмінними. Але в задоволенні клопотання про прийняття уточненого позову було відмовлено з посиланням на вимоги ст.31 ЦПК України щодо права позивача змінювати підстави та предмет позову лише до початку слухання справи по суті. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, пояснюючи суду, що [PERSON] була власником квартири [ADDRESS]. Проживаючи в будинку, [PERSON] звела біля будинку прибудову до своєї квартири на підставі відповідних документів та дозволів компетентних органів. В подальшому [PERSON] відчужила належне їй на праві власності нежитлове приміщення площею 29,3 кв.м. А на даний час власником цього приміщення є [PERSON] Вважав, що відповідач жодними чином не порушила права позивача, а тому її вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Третя особа [PERSON] також просила відмовити в задоволенні позову, оскільки в даному випадку, на її думку, права позивача ніяким чином не порушені. Представник третьої особи - виконавчого комітету Сумської міської ради - вважав позов необґрунтованим. Звертав увагу суду на те, що недійсним визнається правочин коли вимоги, які прямо встановлені правом, не були додержані стороною (сторонами) в момент вчинення правочину . В даному випадку рішення виконкому Сумської міської ради №517 від 27.09.2005 та № 791 від 17.12.2002 року на момент видачі [PERSON] свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення були дійсними. За таких обставин, просив в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 26.10.2001 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення про те, що на підставі договору купівлі-продажу від 19.10.2001 року №50 їй передано у власність нежитлове приміщення, площею 26,0 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (а.с.48). З матеріалів наданих суду також вбачається, що рішенням виконкому Сумської міської ради № 791 від 17.12.2002 року [PERSON] було надано дозвіл на будівництво, реконструкцію прибудови до приватної художньої майстерні по [ADDRESS] в межах прибудинкової території. В 2004 році [PERSON] було отримано робочий проект щодо прибудови тамбуру до нежитлового приміщення (а.с.57-69) та виготовлено ескізний проект перепланування нежитлового приміщення з прибудовою (а.с. 70-78). Протягом літа 2004 року [PERSON] звела біля будинку прибудову до своєї квартири. Рішенням виконкому №517 від 27.09.2005 року було затверджено акт прийому в експлуатацію зазначеної прибудови. На підставі вказаного рішення [PERSON] здійснила реєстрацію права власності на нежитлове приміщення загальною площею 29,3 кв.м. за вказаною адресою та отримала відповідне свідоцтво про право власності на нерухоме майно (а.с. 46,47). З матеріалів справи вбачається, що постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2010 року було визнано незаконними рішення виконавчого комітету Сумської міської ради №791 від 17.12.2012 року та №517 від 27.09.2005 року в частині надання дозволу на реконструкцію прибудови до приватної художньої майстерні громадянці [PERSON] за адресою [ADDRESS] та затвердження акту прийому в експлуатацію зазначеної прибудови (а.с. 7-9). Підставою для визнання вказаних рішень незаконними було те, що виконавчий комітет СМР надав дозвіл на реконструкцію з порушенням встановленого законодавчого порядку, а саме: без документального погодження інших співвласників житлового будинку - власників інших квартир, зокрема, власника [PERSON] щодо будівництва прибудови до будинку, а також за відсутності у [PERSON] документів на право користування земельною ділянкою. Також судом встановлено, що 26.12.2011 року нежитлове приміщення площею 29,3 кв.м. за адресою: [ADDRESS] було відчужено [PERSON] на підставі договору дарування [PERSON] (а.с. 81), а 06.06.2013 року [PERSON] продав вказане приміщення [PERSON], що підтверджується наданою копією договору купівлі-продажу посвідченого нотаріально та зареєстрованого в реєстрі за №2581 (а.с. 85). В цей же день [PERSON] зареєструвала право власності на вищезазначене приміщення площею 29,3 кв.м. відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 86). Як зазначалось вище, позивач [PERSON] просила визнати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке видавалось [PERSON], оскільки рішення виконкому, на підставі яких воно видано визнано незаконним. Відповідно до вимог статей 2, З ЦПК України завданням цивільного судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних осіб шляхом усебічного розгляду та вирішення цивільних справ у повній відповідальності з чинним законодавством і всяка заінтересована особа вправі, у порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом порушеного або оспорюванного права чи охоронюваного законом інтересу. Позивач, доводячи перед судом обставини порушення своїх прав, посилався на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 24.12.2004 року про зобов»язання [PERSON] знести самовільно побудоване приміщення чим усунути перешкоди в користуванні власністю [PERSON] (а.с. 6). Але, як з»ясовано в судовому засіданні, вказане рішення було переглянуто за нововиявленими обставинами та прийнято нове рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю було відмовлено. Тобто, в даному випадку стороною позивача суду не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що права чи охоронюванані законом інтереси [PERSON] було порушено видачею свідоцтва про право власності на приміщення. Крім того, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту (визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно) не відповідає способам захисту цивільних прав та інтересів, визначених у статті 16 Цивільного кодексу України. Згідно ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним, але свідоцтво про право власності за своїм змістом не є правочином, а лише документом, яким оформляється (підтверджується) право власності, а право власності, як зазначає Верховний Суд України у своєму узагальненні практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними, не може бути недійсним - воно або є, або ні. Отже, за правилами недійсності правочинів, що передбачені ст.ст.203,215 ЦК України, не можна визнавати недійсними документи, які за своїм змістом не є правочинами. Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed