Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

1. Позиції сторін, процесуальні дії 1.1. Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 09.09.2011, укладеним між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , посилаючись на наступне. Відповідно до укладеного договору б/н від 09.09.2011 [PERSON] отримала кредит у розмірі 11000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позичальник при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладанні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав [PERSON] кредит у розмірі, встановленому Договором. Позичальник не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у зв`язку з порушення умов кредитного договору, станом на 11.11.2019 за [PERSON] утворилася заборгованість за тілом кредиту в сумі 11204,28 грн. Позичальник [PERSON] померла [INFO] . З відповіді Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори, яка була отримана позивачем 30.10.2018, вбачається, що спадкоємцем померлої [PERSON] є [PERSON] . 09.10.2019 на адресу відповідача було направлено лист-претензію, в якому зазначено вимоги банку. На даний час відповідачем жодних дій виконано не було. 1.2. В судове засідання представник позивача не з`явився, в позовній заяві просив розглянути справу без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій також вказав, що заперечує проти задоволення позовних вимог. 2. Обставини справи, зміст спірних правовідносин 2.1. Відповідно до копії анкети - заяви від 09.09.2011 [PERSON] виразила бажання отримати оформити на свої ім`я платіжну картку «Універсальна». У тексті заяви вказано, що заявник згода із тим, що вказана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. У вищевказаній анкеті-заяві відсутня будь-яка позначка в графі «Бажаний кредитний ліміт», тобто відсутній розмір бажаного кредитного ліміту, а також відсутні будь-які вказівки на строк та умови надання кредиту, розмір відсотків за користування кредитом, строк та порядок сплати кредиту і відсотків за користування кредитом, штрафні санкції за невиконання кредитних зобов`язань. Витяг з Тарифів, який додано позивачем до позовної заяви, ніким не підписаний. З розрахунку заборгованості за договором б/н від 09.09.2011, укладеним між Приватбанком та [PERSON] , вбачається, що станом на 11.11.2019, на думку позивача, заборгованість за тілом кредиту становить 11204,28 грн. 2.2. Згідно з копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 07.12.2016 Сєвєродонецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, [PERSON] померла [INFO] у м. Сєвєродонецьку Луганської області. 03.05.2017 до Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори надійшла претензія ПАТ КБ «Приватбанк» № SADMN50000049857018 від 21.04.2017, в якій в порядку ст. 1281 ЦК України банк просив, зокрема, повідомити чи заводилась спадкова справа після смерті [PERSON] , включити кредиторські вимоги банку в спадкову масу, повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед банком в розмірі 11204,28 грн., надіслати на адресу банку інформацію стосовно звернення із заявою про прийняття спадщини, видачу свідоцтва про право на спадщину, відомості про осіб, які подали заяви про прийняття спадщини, з метою пред`явлення банком вимог до спадкоємців. 14.07.2017 [PERSON] звернувся до Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину у вигляді квартири [ADDRESS] , яка залишилася після смерті [PERSON] 14.07.2017 нотаріусом Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори було видано відповідачу [PERSON] свідоцтво про право на спадщину на вищевказану квартиру. 21.06.2018 представник ПАТ КБ «Приватбанк» надіслав до Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори претензію кредитора № SADMN50000049857018 від 07.05.2018, яка є аналогічною за змістом вищенаведеній претензії від 21.04.2017. Відповідно до копії листа Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори № 558/02-14 від 14.09.2018 повідомлено, що після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру отримав її син, [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 09.10.2019 на адресу відповідача позивачем було надіслано лист-претензію від 24.09.2019 про сплату заборгованості позичальника [PERSON] , яка станом на дату смерті складає 11204,28 грн. 3. Релевантні джерела права 3.1. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. 3.2. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. 3.3. Відповідно до 1281 Цивільного кодексу України, в редакції, яка була чинною станом на час пред`явлення банком першої претензії щодо сплати боргу в 2017 році (далі ЦК), спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Зі змісту ст. 1282 ЦК України вбачається, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. 4. Оцінка доказів та аргументів сторін 4.1. Зі змісту статей 1281, 1282 ЦК вбачається, що при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, суду необхідно встановити такі обставини: чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1281 ЦК, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК. 4.2. В даному випадку позивач АТ КБ «Приватбанк» як кредитор спадкодавця [PERSON] 03 травня 2017 року, тобто протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, звернувся до державного нотаріуса та пред`явив в порядку ст. 1281 ЦК України вимогу до спадкоємців про виплату заборгованості перед банком в розмірі 11204,28 грн. Станом на 03.05.2017 банку не було відомо хто саме є спадкоємцем після смерті [PERSON] , у зв`язку із чим суд вважає, що банк належним чином виконав свій обов`язок за ч. 2 ст. 1281 ЦК, пред`явивши вимогу шляхом надіслання претензії до нотаріальної контори із проханням повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед банком в розмірі 11204,28 грн. Як видно з копії спадкової справи, єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є її син [PERSON] . 4.3. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Крім того, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві, яку підписала [PERSON] , процентна ставка не зазначена, а також не вказаний розмір кредитного ліміту, строк надання кредиту, умови його повернення тощо. Крім того, у цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Позивач, обґрунтовуючи своє право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Тарифи, а також на Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та Умови розуміла [PERSON] та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача можуть будь-коли змінюватися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність підпису спадкодавця на цих Умовах та правилах, надані банком Умови та Правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із спадкодавцем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником та якщо позичальник не стверджує, про беззастережне визнання факту ознайомлення із цими Умовами та Правилами. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. Отже відсутні підстави вважати, що сторони договору саме в Умовах та Правилах надання банківських послуг обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід зауважити, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту і Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору між сторонами АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII (в редакції станом на час підписання відповідачем анкети-заяви), в аспекті повідомлення споживача про зміст конкретних Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, зі складовими якого він взагалі не був ознайомлений. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. На підставі вищевказаного суд доходить висновку про те, що надані банком Умови та Правила надання банківських послуг не є частиною укладеного між банком та [PERSON] договору. 4.4. Стосовно вимог про стягнення фактично отриманих відповідачем коштів суд зазначає наступне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 вказано, що так як фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також враховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. З наданих позивачем виписок з рахунку [PERSON] вбачається, що вона фактично за період з 09.09.2011 по 07.12.2016 отримала від позивача грошові кошти в сумі 41799,07 грн., а крім того банком було нараховано 207,20 грн. комісії за послугу зняття готівки у банкоматі. При цьому,\~з тих\~же виписки\~та розрахунку\~видно,\~що за\~період з\~14.11.2011\~по 07.12.2016\~позичальником було\~сплачено на\~користь АТ\~КБ «Приватбанк»\~загальну суму\~в розмірі\~38286,69\~грн.\~(стовпчик\~«Сума погашення\~за наданим\~кредитом» у\~розрахунку). Таким чином, сума фактичної заборгованості [PERSON] за отриманими коштами становить 3719,58 грн. (41799,07 грн. + 207,20 грн. 38286,69 грн.) Саме таким є дійсний розмір вимог кредитора до спадкоємця в даному випадку. Визначаючи обсяг та вартість спадкового майна суд враховує, що відповідачу було видано свідоцтво про право на спадщину на двокімнатну квартиру в м. Сєвєродонецьку. Вартість цього майна без будь-яких розумних сумнівів є вищою за суму в розмірі 3719,58 грн. Навіть станом на 2001 рік вартість цієї квартири згідно із копією відповідного договору дарування оцінювалася на суму 6046,00 грн. У зв`язку із вищевикладеним, вимоги АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню в сумі 3719,58 грн. 5. Розподіл судових витрат \~ \~ \~ \~ 5.1. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На думку суду, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом). Понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжним дорученням від 12.03.2020 про сплату судового збору в сумі 2102,00 грн. Враховуючи те, що задоволено 33,20 % відсотків позовних вимог (3719,58 грн. від 11204,28 грн. складає 33,20 %), то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат в розмірі 697,86 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (2102,00 грн. х 33,20 %/ 100). На підставі викладеного,

Outcome: partial