Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

1.Стислий виклад вимог і заперечень (аргументів) учасників справи [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] завдану недостачею товарно-матеріальних цінностей шкоду у розмірі 66 337,00 грн., та судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 6633,70 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] працювала на посаді директора магазину «REMIX» у м. Винниця, із повною матеріальною відповідальністю, та під час контрольної непланової інвентаризації магазину у період з 15.01 по 17.01. 2017 року, була виявлена нестача товару на суму 66337,00 грн., яка в повному обсязі підлягає стягненню з відповідачки. Відповідач надала до суду письмову заяву про незгоду із позовними вимогами та просила розглядати справу за її відсутністю. 2. Процесуальні дії у справі Позов надійшов до суду 03.03.2017 року (а/с 1 ) та сплачено судовий збір у розмірі 6633,70 грн., згідно квитанції №17333677 від 10.03.2017 року (а/с 116). Ухвалою суду від 13.04.2017 року відкрито провадження по справі (а/с 128). 29.05.2017 року відповідачем подано апеляційну скаргу на ухвалу суду про відкриття провадження ( а/с 132) та постановою Одеського апеляційного суду від 03.07.2019 року апеляційна скарга залишена без задоволення а ухвала про відкриття провадження без змін (а/с 211). Ухвалою суду від 06.08.2019 року справа прийнята до провадження та призначена до розгляду у порядку спрощеного провадження без виклику сторін ( а/с 216). 3. Фактичні обставини, встановлені судом та оцінка доказів Як встановлено у судовому засіданні позивач здійснює підприємницьку діяльність, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців ( а/с 7). Згідно трудового договору №15301304991 від 01.10.2013 року [PERSON] прийняв на роботу в якості продавця-консультанта магазина «[INFO]», розташованого [ADDRESS], [PERSON] ( а/с 9 ). Договором від 01.10.2013 року між [PERSON] і [PERSON] остання взяла на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення матеріальних цінностей, у тому числі за нестачу у магазині ( а/с 12). Додатковою угодою від 09.06.2014 року до трудового договору визначено, що [PERSON] виконує роботу директора магазина (а/с 11). 29.07.2016 року [PERSON] та керівник колективу [PERSON] уклали договір про колективну матеріальну відповідальність членів колективу магазина «REMIX», який підписаний [PERSON] та чотирма робітниками колективу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому зазначено, що договір підписано на підставі наказу від 01.06.2011 року та результатів відкритого голосування членів колективу ( а/с13). Згідно інвентаризаційної відомості від 13.01.2017 року, підписаною [PERSON] та чотирма робітниками магазину [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було підтверджено товарні остатки у магазині у розмірі 3061 найменувань та 3764 одиниці ( а/с 17). Відповідно до інвентаризаційної відомості від 15.01.2015 року, складеної і підписаної комісією у складі чотирьох представників трудового колективу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] встановлено наявність 2921 найменувань та 3588 одиниць товару ( а/с 63). Комісією у складі чотирьох представників колективу магазину [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 15.01.2017 року складено акт розходження по інвентаризації, згідно якого визначена нестача у розмірі 66337,00 грн. Згідно письмових пояснень [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] нестача сталось у зв`язку із діями [PERSON] 4. Норми права , якими врегульовані спірні правовідносини Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ). У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини щодо матеріальної відповідальності працівників за шкоду заподіяну роботодавцю, у тому числі у зв`язку із нестачею товарно-матеріальних цінностей врегульовані Кодексом Законів про Працю України ( далі КЗпП). Згідно ч.1-3 ст. 130 КЗпП працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків ( ч.1 ст. 134 КЗпП). При спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, зв`язаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну матеріальну відповідальність, може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність ( ч.1 ст. 135-2 КЗпП). Як зазначено у ч.1-3 ст. 135-3 КЗпП розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. На підприємствах громадського харчування (на виробництві та в буфетах) і в комісійній торгівлі розмір шкоди, заподіяної розкраданням або недостачею продукції і товарів, визначається за цінами, встановленими для продажу (реалізації) цієї продукції і товарів. За трудовим законодавством суб`єктом матеріальної відповідальності може бути лише працівник, який знаходиться в трудових правовідносинах з підприємством, установою, організацією і заподіяв матеріальну шкоду внаслідок невиконання чи неналежного виконання трудових обов`язків, покладених на нього трудовим договором. Поняття «працівник» розкрито в ст.1 закону «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15.09.99 №1045-XIV. Працівник - це фізична особа, яка працює на підставі трудового договору на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи, яка використовує найману працю. Згідно з ч.1 ст.3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Підставою трудових правовідносин є трудовий договір. У ст.21 КЗпП передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. Слова в ч.1 ст.130 КЗпП «працівники несуть матеріальну відповідальність» означають, що матеріальна відповідальність може бути покладена саме на працівника, який уклав трудовий договір з підприємством, установою, організацією. Згідно Додатку №1 до постанови Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 р. №447/24 (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 14 вересня 1981 року №259/16-59) визначений перелік посад і робіт, що заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, який є дійсним на сьогоднішній день. 5. Оцінка судом аргументів сторін При розгляді справи суд критично відноситься до наданого в якості доказу укладення із відповідачкою договору про повну матеріальну відповідальність договору від 01.10.2013 року між [PERSON] і продавцем-консультантом [PERSON] . У правовому висновку ВСУ від 25.04.2012 у справі №6-16цс12 зазначено, що договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди. Отже, договори про повну матеріальну відповідальність можна укладати в письмовій формі тільки з працівниками визначених категорій. Договори про повну матеріальну відповідальність, укладені з особами, які не включені до переліку категорій працівників, з котрими можна такі договори укладати, є недійсними. Посада продавець-консультант не відносить до посад визначених у відповідному переліку. Крім того у договорі про колективну матеріальну відповідальність зазначено про існування діючого на 29.07.2016 року наказу від 01.07.2011 року про встановлення в даному магазині колективної матеріальної відповідальності. Таким чином, сам по собі факт укладення з працівником договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладення матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за п.1 ч.1 ст.134 КЗпП. Крім того у вищезазначеному договорі не встановлено де саме знаходяться матеріальні цінності збереження яких відноситься до умов праці відповідача, та факт отримання даних цінностей відповідачем. Також факт зміни умов праці після укладення додаткового угоди 09.06.2014 року в якому зазначено, що [PERSON] виконує роботу директора магазина, при відсутності нового договору про повну матеріальну відповідальність, та укладення 29.07.2016 року з всіма членами колективу магазина «REMIX» договору про колективну матеріальну відповідальність свідчить про неможливість застосування договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність до обставин, яки стались у 2017 році. 6. Обґрунтування мотивів рішення суду Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення з неї у повному обсязі збитків виявлених нестачею товарно-матеріальних цінностей не підлягають задоволенню. Як зазначено вище до правовідносин у січні 2017 року неможливо застосувати договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність укладений 01.10.2013 року із [PERSON] яка на момент укладення договору працювала на посаді продавця-консультанта. Крім того у відповідності до вимог ч.1 ст. 134 КЗпП відповідальність несе працівник за незабезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей, тобто для визначення наявності спричинення шкоди конкретним працівником у судовому засіданні повинно бути доведено, що цей працівник отримав вищезазначені товарно-матеріальні цінності. Тягар надання доказів в обґрунтування позовних вимог законодавцем покладено на позивача у відповідності до вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України, та згідно ч.7 зазначеної статті суд самостійно не може збирати докази. До суду не надані докази того, що визначені у акті розбіжностей по інвентаризації товарно-матеріальні цінності були отримані особисто директором магазину. Також, у відповідності до договору про колективну матеріальну відповідальність , всі співробітники магазину, яки підписали даний договір разом несуть відповідальність за заподіяну шкоду, так як у договорі зазначено про існуючий наказ від 01.06.2011 року про встановлення колективної відповідальності яка усно погоджена шляхом відкритого голосування трудового колективу. Як зазначалось вище, колективна матеріальна відповідальність застосовується у випадках коли при спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, зв`язаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну матеріальну відповідальність. Факт укладення такого договору свідчить про те, що відповідальність за належне збереження матеріальних цінностей у даному магазині розподілено на всіх працівників а не лише на одну відповідачку. З боку позивача не було надано результатів проведення службового розслідування яким було встановлено відповідальність за нестачу лише на директора ( відповідача) та наказу за результатами службового розслідування. Надані пояснення заінтересованих членів колективу, яки самі і виявили нестачу , при чому за два тижні до того підписували інвентаризаційну відомості з іншими даними, без участі у перевірці власника або його представників, на думку суду можуть розцінюватись лише як припущення винних дій відповідача , а у відповідності до вимог ч.6 ст. 81 ЦПК доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 7.Розподіл судових витрат Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК ). Враховуючи що у задоволенні позову судом відмовлено відсутні правові підстави для стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат у вигляді сплаченого судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed