Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

20 січня 2015 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, треті особи: [PERSON], [PERSON] про визнання прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна недійсними та застосування наслідків недійсності правочину (а.с. 1-7, 53-58). 10 лютого 2015 року до суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON] до [PERSON] відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, треті особи: [PERSON], [PERSON]про визнання прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна недійсними (а.с. 12-17, 70-75). В обґрунтування позову позивач зазначив, що 16 грудня 2014 року йому стало відомо, що належне йому нерухоме майно, а саме: двокімнатна квартира № 6, розташована у будинку № 20 по вулиці Космонавта Волкова в місті Дніпропетровську, було продано на електронних торгах, проведених Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на замовлення [PERSON] ВДВС ДМУЮ. Вказані торги відбулися в онлайн-режимі у період з 9:00 год. 15.12.2014 року по 00:00 год. 16.12.2014 року за реєстраційним номером лоту № 19138, про що організатором торгів - Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України було складено протокол проведення електронних торгів № 22842 від 16.12.2014 року. Переможцем торгів визнано [PERSON]. Позивач вважає, що електронні торги з реалізації належної йому двокімнатної квартири № 6, розташованій у будинку № 20 по вулиці Космонавта Волкова в місті Дніпропетровську, необхідно визнати недійсними із застосуванням наслідків недійсності правочину. Так, дії [PERSON] ВДВС ДМУЮ та ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України під час підготовки та проведення реалізації арештованого майна на прилюдних торгах, не відповідають положенням законів і підзаконних нормативних актів. В провадженні [PERSON] ВДВС ДМУЮ знаходиться виконавче провадження ВП № 30479380 з примусового виконання наказу господарського суду Дніпропетровської області від 29.12.2009 року № 27/298-09 про стягнення з Фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь Фізичної особи-підприємця [PERSON] грошових коштів в сумі 22268,89 грн.Про те, в ньому маються поодинокі документи з інших виконавчих проваджень: ВП № 43738665, ВП № 43748570, ВП № 39835923, ВП № 44750531, ВП № 42275039, в яких позивач теж виступає боржником. Будь-які документи, які свідчать: про наявність виконавчих проваджень; про надання строку на добровільне виконання; про накладення арешту на майно; про оціночну вартість квартири немає. Крім того, як убачається з матеріалів виконавчих проваджень, державним виконавцем не були виконані вимоги, щодо належного повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження, надання строку на самостійне виконання та про результати визначення вартості чи оцінки майна. А відтак, боржник був позбавлений права виконати виконавчий документ самостійно. Державний виконавець неправомірно розпочав примусове виконання, що стало підставою для арешту його майна. Невиконання вимог закону є перешкодою для передачі майна для реалізації на прилюдні торги. Крім того, немає остаточно визначеної суми боргу, яка підлягає стягненню з боржника, тобто з нього за всіма шести виконавчими провадженнями з урахуванням витрат виконавчого провадження та виконавчого збору. Також, в матеріалах всіх шести виконавчих проваджень не має доказів, які підтверджують направлення документів для проведення реалізації арештованого майна до відповідного структурного підрозділу ГУЮ у Дніпропетровській області. Крім того, позивач перебуває у шлюбі з [PERSON] з 05 жовтня 1986 року. За час шлюбу за спільні кошти сімї ними була придбана двокімнатна квартира № 6, розташована у будинку № 20 по вулиці Космонавта Волкова в місті Дніпропетровську. Право власності на цю квартиру за згодою подружжя було оформлено на [PERSON] Отже, перед тим, як здійснювати дії з приводу передачі на прилюдні торги квартири, якою він володіє спільно зі своєю дружиною на праві спільної власності, державний виконавець повинен був спочатку звернутися до суду із поданням про визначення його частки із цього спільного майна, а лише потім цю частку передати на реалізацію у порядку примусового стягнення. Також, в матеріалах виконавчого провадження ВП №30479380 знаходиться повідомлення [PERSON] України в Дніпропетровській області від 06.06.2012 року, згідно з яким за позивачем зареєстрований автомобіль: ГАЗ-САС 3507, шасі № 0591928, самоскид, світло-синій. Будь-яких заходів щодо звернення стягнення на це майно державним виконавцем вчинено не було. З урахуванням викладеного позивач вважає, що у звязку із порушенням процедури підготовки та проведення прилюдних торгів, він був незаконно позбавлений права власності на квартиру [ADDRESS]. Позивач просив визнати недійсними електронні торги з реалізації належного на праві власності [PERSON] нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS], що були проведені ДП «Інформаційний центр» МЮУ і оформлені протоколом № 22842 від 16.12.2014 року. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовних заявах (а.с. 12-17, 70-75). Представник відповідача [PERSON] ВДВС ДМУЮв судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на обставини викладені в письмових запереченнях (а.с. 90-92). Представник відповідача ДП «Інформаційний центр» МЮУ також в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні вимог в повному обсязі посилаючись на обставини викладені в письмових запереченнях (а.с. 115-117). Представник третьої особи [PERSON] просила відмовити в задоволенні вимог позивача в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в письмових запереченнях (а.с. 120-136). Вислухавши доводи та пояснення учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 05 жовтня 1986 року [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] уклали шлюб про що Жовтневим відділом ЗАГСу зроблено актовий запис № 2033, що підтверджується відповідним свідоцтвом про укладення шлюбу та копіями паспортів (а.с. 59-61). 16 січня 2007 року [PERSON] та [PERSON] зобовязались передати майно, а саме: квартиру № 6, розташовану у будинку №20 по вулиці Космонавта Волкова в місті Дніпропетровську, а [PERSON] зобовязався прийняти зазначене майно і сплатити за нього обговорену грошову суму, про що сторонами правочину укладено договір купівлі продажу квартири, який було посвідчено державним нотаріусом Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори та внесено у відповідний реєстр за № 3-151 (а.с. 62). Право власності на квартиру № 6, розташовану у будинку № 20 по вулиці Космонавта Волкова в місті Дніпропетровську було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 16.01.2007року, що також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13851850 від 13 березня 2007 (а.с. 63). 21 грудня 2011 року державним виконавцем Самарського ВДВС ДМУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі наказу № 27/298-09 виданого 29 грудня 2009 року Господарським судом Дніпропетровської області про стягнення з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь фізичної особи-підприємця [PERSON] заборгованості у сумі 21814,74 грн., витрат по сплаті державного мита 218,15 грн., витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 236 грн., а всього 22268,89 грн. (а.с. 68, 93). Постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС ДМУЮ закінчено виконавче провадження з виконання наказу № 27/298-09 виданого 29 грудня 2009 року Господарським судом Дніпропетровської області в звязку з тим, що нерухоме майно боржника та сам боржник знаходяться на території [PERSON] ВДВС ДМУЮ (а.с. 94). 14 серпня 2012 року [PERSON] на імя начальника [PERSON] ВДВС ДМУЮ, шляхом подачі заяви, було повідомлено, що він зареєстрований за адресою: [INFO], а проживає у [INFO] (а.с. 99). Згідно довідки начальника відділу РЕР ДАІ з обслуговування м. Дніпропетровська та Дніпропетровського району №2 підпорядкованого ГУ МВС України в Дніпропетровській області станом на 30 травня 2012 року за [PERSON], [INFO], зареєстрований транспортний засіб ГАЗ-САЗ 3507, 1986 року випуску (а.с. 100). 14 серпня 2012 року [PERSON] на імя начальника [PERSON] ВДВС ДМУЮ подано заяву, відповідно до якої [PERSON] зазначив, що його дохід кожного місяця складає приблизно 20000 грн., ПП «Печений». Автомобіль ГАЗ-САЗ 3507, який йому належить на праві приватної власності на теперішній час зданий на металобрухт. Квартира, яка знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Космонавта Волкова, 20/6, технічну документацію на яку він зобовязався надати в виконавчу службу, іншого майна та доходів він не має (а.с. 100). Відповідно до розписок [PERSON], від 09 грудня 2014 року, 16 серпня 2012 року, 13 серпня 2013 року, останній з матеріалами виконавчого провадження ознайомлений (а.с. 101, 103, 104). Станом на 26 лютого 2013 року встановлено, що 08 травня 2007 року [PERSON], [INFO] зареєстровано транспортний засіб марки - Hyundai Santa Fe, 2007 року випуску. 23 квітня 2010 року транспортний засіб марки - Hyundai Santa Fe, 2007 року випуску знято з обліку для реалізації, що підтверджується відповідною довідкою (а.с. 99). 16 червня 2014 року виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-12660/2010 виданого 10 вересня 2013 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ Банк «Фінанси та кредит» боргу у сумі 274116,56 грн. закінчено на підставі заяви стягувача про направлення виконавчого документа за місцем знаходження майна, що розташоване на території [PERSON] ВДВС ДМУЮ, про що 16 червня 2014 року сторонам виконавчого провадження було повідомлено шляхом направлення зазначеної постанови (а.с. 96). 18 червня 2014 року державним виконавцем Самарського ВДВС ДМУЮ відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 2-12660/2010 виданого 10 вересня 2013 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ Банк «Фінанси та кредит» боргу у сумі 274116,56 грн. Зазначена постанова 18 червня 2014 року направлена боржнику та стягувачу для виконання та для відома відповідно (а.с. 95). 24 червня 2014 року постановою державного виконавця Самарського ВДВС ДМУЮ виконавче провадження № 43738665 з виконання виконавчого листа № 2-12660/2010 виданого 10 вересня 2013 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська приєднано до зведеного виконавчого провадження № 43748570, яке веде [PERSON] ВДВС ДМУЮ (а.с. 98). Також, 24 червня 2014 року постановою державного виконавця Самарського ВДВС ДМУЮ приєднано виконавче провадження № 30479380 з примусового виконання наказу № 27/298-09 виданого 29 грудня 2009 року Господарським судом Дніпропетровської області до зведеного виконавчого провадження № 43748570, яке веде [PERSON] ВДВС ДМУЮ (а.с. 98). Згідно пояснень [PERSON] поданих 14 серпня 2012 року, та 09 грудня 2014 року на імя начальника [PERSON] ВДВС ДМУЮ, [PERSON] зазначив, що не сплатив фінансові засоби [PERSON], так як суд не вважав дії [PERSON] неправомірними. Однак гроші, які вона вимагає за оренду приміщення їй не належало, крім того, довіреності на користування яким не мала, як стало відомо, приміщення належить громадянину [PERSON], [PERSON]. Боржником подано заяву до Жовтневого райвідділу 05 березня 2013 року та заяву в прокуратуру м. Дніпропетровська на її кримінальні дії. З приводу банку «Фінанси та кредит», то він з банком розрахувався, підтверджуючі документи знаходяться в банку (а.с. 102, 103). У відповідності до протоколу № 22842 проведення електронних торгів, двокімнатна квартира № 6, розташована у будинку № 20 по вулиці Космонавта Волкова в місті Дніпропетровську продано, переможцем торгів став учасник № 3 (а.с. 64-66). 05 січня 2015 року державним виконавцем Самарського ВДВС ДМУЮ звільнено майно боржника з-під арешту, а саме квартиру № 6, розташовану у будинку № 20 по вулиці Космонавта Волкова в місті Дніпропетровську, в звязку з реалізацією арештованого майна шляхом проведення електронних торгів (а.с. 69). Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна в порядку доступу державних виконавців Печений Юрій Борисович є власником нерухомого майна, а саме: квартири № 6, розташованої у будинку № 20 по вулиці Космонавта Волкова в місті Дніпропетровську на яке накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП № 25371506 (а.с. 105). Згідно інформаційної довідки КП «ДМБТІ» ДОР від 01 жовтня 2012 року [PERSON] є власником квартири № 6, розташованої у будинку № 20 по вулиці Космонавта Волкова в місті Дніпропетровську на підставі договору купівлі-продажу (а.с. 106). Вказані вище спірні правовідносини регулюються ЦК України та Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 14 ЦК України передбачено, що цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якщо він підписаний його стороною. Так, судом встановлено, що з 15 грудня 2014 року по 16 грудня 2014 року відбулись електронні торги з продажу нерухомого майна, а саме квартири № 6, розташованої у будинку № 20 по вулиці Космонавта Волкова в місті Дніпропетровську, яке належало [PERSON], тобто позивачу, на підставі договору купівлі-продажу. Однак, позивач вважає, що дії організатора торгів ДП «Інформаційний центр» МЮ України під час підготовки та проведення реалізації арештованого майна на прилюдних торгах не відповідають положенням законів та підзаконних нормативних актів. Проте, з даними доводами позивача суд погодитись не може з огляду на наступне. Наказом МЮ України від 16 квітня 2014 року № 656/5, який зареєстрований в МЮ України 16 квітня 2014 року № 427/25204, затверджено Тимчасовий порядок реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів. Відповідно до п.п. 1, 2 розділу 1 Тимчасового порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, організатор - державне підприємство, яке належить до сфери управління Міністерства юстиції України та уповноважене відповідно до законодавства на забезпечення здійснення заходів із створення та супроводження програмного забезпечення Системи, технологічного забезпечення, збереження та захисту даних, що містяться у Системі, здійснення організації та проведення електронних торгів, забезпечення збереження майна, виконання інших функцій, передбачених цим Порядком. Організатор забезпечує постійний доступ органам державної виконавчої служби, учасникам та спостерігачам до Системи з метою отримання відомостей про хід електронних торгів. Також, розділом 2 п.п. 2, 3 зазначеного порядку передбачено, що державний виконавець у строк не пізніше пяти робочих днів після закінчення 10-денного строку подачі заперечень сторін виконавчого провадження проти визначення вартості (оцінки) майна у разі відсутності таких заперечень готує і направляє до відповідного структурного підрозділу головного територіального управління юстиції у місті Києві та областях, що забезпечує реалізацію повноважень з питань державної виконавчої служби. Керівник регіонального органу державної виконавчої служби, начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України після отримання документів щодо передачі майна на реалізацію у строк до пяти робочих днів перевіряє ці документи на відповідність вимогам законодавства, наявність відомостей про місце зберігання й демонстрації майна та у разі виявлення порушень визначає їх перелік та встановлює строк для усунення порушень, а у разі якщо відповідно до законодавства реалізація майна неможлива, документи щодо передачі майна на реалізацію повертаються до органу державної виконавчої служби, який їх направив, із зазначенням визначених законодавством підстав, що унеможливлюють реалізацію майна. Перевірка документів на відповідність вимогам законодавства Організатором не здійснюється. Таким чином, Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України є лише організатором електронних торгів та відповідає за забезпечення здійснення заходів із створення та супроводження програмного забезпечення Системи, технологічного забезпечення, збереження та захисту даних, що містяться у Системі, здійснення організації та проведення електронних торгів, забезпечення збереження майна, однак, позивачем не зазначено, яким чином відповідачем - Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, а саме якими діями, які входять до його компетенції, порушено права позивача, що в разі наявності могло б бути дійсно підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Так, порядок примусового виконання судових рішень на час вчинення виконавчих дій передбачено Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, що набрала чинності з 17 квітня 2012 року та затверджена наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 р. № 512/5. Законом «Про виконавче провадження» встановлено загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання та компетенцію, а також визначено учасників виконавчого провадження, закріплено їхні права та обовязки, у тому числі право стягувачів і боржників на оскарження дій державного виконавця. Так, аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів. Отже, порядок проведення електронних торгів із реалізації арештованого майна передбачений саме Тимчасовим порядком реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України 16 квітня 2014 року № 656/5. В звязку з чим, порушення, допущені державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо (ст.ст. 18, 24-27, 32, 33, 55, 57 цього Закону), то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом (зокрема, ч. 7 ст. 24, ч. 4 ст. 26, ч. 3 ст. 32, ч. 3 ст. 36, ч. 2 ст. 57, ст.ст. 55, 85 Закону). Отже, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними\~(постанова Верховного Суду України від 26 грудня 2012 року у справі № 6-140цс12, та від 26 серпня 2014 року № 3-36гс14). Оскільки позивачем підставами для задоволення своїх вимог зазначено лише порушення державного виконавця вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції, вчинені під час виконавчого провадження, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів та мають самостійний спосіб оскарження не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. Посилання ж позивача на порушення державним виконавцем п. 2 розділу 2 Тимчасового порядку, також не можуть бути підставою для визнання недійсним правочину, оскільки такі дії державного виконавця не стосуються правил проведення прилюдних торгів, а вчиняються субєктом владних повноважень на стадії підготовки обєкта нерухомості до реалізації. Також, суд критично ставиться до тверджень позивача, що державним виконавцем передчасно звернено стягнення на нерухоме майно, оскільки в його власності перебував транспортний засіб ГАЗ-САС, 1986 року випуску, оскільки [PERSON] самостійно 16 серпня 2012 року було подано до [PERSON] ВДВС ДМУЮ заяву, відповідно до якої останній повідомив, що належний йому транспортний засіб ГАЗ-САС, 1986 року випуску було здано ним на металобрухт, при чому, знову ж таки, позивачем зазначено, що іншого майна він не має, окрім квартири № 6, розташованої у будинку № 20 по вулиці Космонавта Волкова в місті Дніпропетровську, та зобовязався надати технічний паспорт. Такими ж безпідставними та необґрунтованими є посилання позивача, щодо порушення державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції, в частині не внесення подання до суду про виділ частки майна [PERSON] із спільної сумісної власності з огляду на нижчевикладене. Дійсно з 05 жовтня 1986 року [PERSON] перебуває у шлюбі з [PERSON], спірна квартира придбана [PERSON] 16 січня 2007 року, однак згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13 березня 2007 року, право приватної власності на квартиру № 6, розташовану у будинку № 20 по вулиці Космонавта Волкова в місті Дніпропетровську належить лише [PERSON], який зазначений як єдиний власник. Так, ані Законом України «Про виконавче провадження», ані Інструкцією, не передбачено обовязку чи порядку встановлення державним виконавцем факту перебування боржника у шлюбі. Також, як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, під час всього процесу виконання рішень судів, боржником жодного разу не було повідомлено державну службу про факт перебування його у зареєстрованому шлюбі, наявності не зареєстрованих прав та інтересів третіх осіб на спірну квартиру. Крім того, частинами 1, 2 ст. 60Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Відповідно ст. 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однак, жодного доказу позивачем не надано суду, що [PERSON] зверталась з відповідними позовами до суду, жодної дії державного виконавця з її сторони оскаржено не було. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини\~справи,\~які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом неодноразово розяснювались учасникам процесу положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Відповідно до\~частини п'ятої статті 124 Конституції України\~судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У\~пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України\~до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права. У постанові Пленуму ВСУ від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що у мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини. Так, рішенням від 27 листопада 2008 року у справі «Крутько проти України» (№2), Європейський суд з прав людини зазначив, що провадження в суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадіями одного провадження (див. «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy) (no.1) (GC), no. 36813/97, п.197 ЄСПЛ 2006). Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатися як цілісний процес (див. «[PERSON] проти Португалії» (Estima Jorge v. Portugal), рішення від 21 квітня 1998 року, Reports of Judgments and Decisions 1998*II, п. 35, та «Сіка проти Словакії» (Sica v. Slovakia), №2132/02, пп. 24-27, 13 червня 2006 року). Застосовуючи процедуру «пілотного рішення» у справі «[PERSON] проти України» (рішення від 15 жовтня 2009 року, остаточне від 15.01.2010 року) Європейський суд з прав людини знову констатував, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі «[PERSON] проти Італії» ( Immobiliare Saffi v. Italy), (GC), №22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачене першим реченням першого пункту статті 1 Протоколу №1 (див. рішення у справі Войтенка, п. 53). Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обовязкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції (див. рішення у справі «Бурдов проти Росії», № 59498/00, ECHR 2002-III). Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування (див. рішення у справі «Райлян проти Росії» (Raylyan v. Russia), № 22000/03, п. 31, від 15 лютого 2007 року). Виконання судового рішення це остаточна стадія цивільного судочинства у процесі реалізації захисту цивільних прав, тому невиконання судових рішень на користь банківських установ, що є остаточними, обовязковими для виконання, є порушенням права на справедливий суд, яке захищено ст. 6 ч. 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Перевіривши та зясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи усі наявні докази по справі, досліджені в судовому засіданні в їх сукупності, приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що відсутні будь-які законні та обґрунтовані підстави для задоволення позовних вимог позивача. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, треті особи: [PERSON], [PERSON] про визнання прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна недійсними необхідно відмовити в повному обсязі. Оскільки в задоволенні позовних вимог позивача має бути відмовлено, то відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed