Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

1.Позиція позивача. У червні 2021 року до провадження Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов зазначений позов, за яким позивач - [PERSON] , просить: - стягнути з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] грошові кошти за розпискою від 14 січня 2021 року у сумі 300000 (триста тисяч) гривень; - судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову зазначив, що на початку січня 2021 року до нього, [PERSON] звернувся [PERSON] з проханням надати йому позику грошових коштів, які йому необхідні для особистих потреб. Відповідач обіцяв розрахуватись з боргом не пізніше 01 лютого 2021 року. Позивач надав відповідачу, [PERSON] грошові кошти у сумі 300 000 (триста тисяч) гривень, про що 14 січня 2021 року була складена боргова розписка з зазначенням строку погашення даного боргу до 01 травня 2021 року. Зазначена розписка підписана особисто відповідачем, [PERSON] . Як зазначив позивач, порушено його законні права та інтереси, що виражається у неповерненні відповідачем у зазначений строк грошових коштів у сумі 300 000 гривень. Враховуючи те, що відповідач ухиляється від виконання свого боргового зобов`язання, на телефонні дзвінки не відповідає, причину неповернення грошових коштів взятих у борг не пояснює, позивач, [PERSON] змушений звернути із даним позовом до суду. 2. Позиція відповідача. Відповідач [PERSON] подав заяву, в якій просив проводити розгляд справи № 208/4857/21 за його відсутності, визнав позовні вимоги у повному обсязі, не заперечував, щодо винесення рішення. 3. Процесуальні питання пов`язанні з розглядом справи. 14 червня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом. 02 серпня 2021 року ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрито справу в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач, [PERSON] , не скористався своїм правом та не подав відзив на позовну заяву. Позивач, [PERSON] через канцелярію суду подав заяву про долучення до матеріалів справи № 208/4857/21 оригіналу боргової розписки від 14 січня 2021 року. 08 вересня 2021 року через канцелярію суду, до судового засідання позивачем подано заяву, згідно якої прохає розгляд справи № 208/4857/21 проводити без його участі та без застосування засобів технічної фіксації, на задоволенні позовних вимог наполягає у повному обсязі. 08 вересня 2021 року відповідачем через канцелярію суду, до судового засідання подано заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги заявлені [PERSON] до нього, [PERSON] визнає у повному обсязі, додаткових заяв, клопотань не має, прохав проводити розгляд справи за його відсутності, без застосування засобів технічної фіксації. 4. Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що відповідач, [PERSON] , [INFO] , взяв у борг у [PERSON] , [INFO] , грошові кошти у сумі 300 000 (триста тисяч) гривень на умовах повернення зазначеної суми грошових коштів у строк, що не перевищує 01 травня 2021 року. Згідно змісту, розписка складена особисто відповідачем, [PERSON] , грошова сума у розмірі 300 000 (триста тисяч) отримана відповідачем, [PERSON] у повному обсязі, що підтверджується оригіналом розписки від 14 січня 2021 року, складеною російською мовою (а.с.18). У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 5. Правові норми законодавства застосовані судом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо наявності перешкод у користуванні квартирою, які чиняться позивачу з боку відповідача, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторони. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні. Відповідно до роз`яснень, що надані в п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2 розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей про належність і допустимість доказів. Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив. Крім того, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Відповідна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 21 червня 2021 року, справа № 753/11670/17, провадження № 61-21701св19. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 6. Висновки та мотиви прийнятого рішення. Згідно з розпискою, наданою позивачем, відповідач, [PERSON] , [INFO] , взяв у борг у [PERSON] , [INFO] , грошові кошти у сумі 300 000 (триста тисяч) гривень на умовах повернення зазначеної суми у строк, що не перевищує 01 травня 2021 року. Згідно змісту, розписка складена особисто відповідачем, [PERSON] , грошова сума у розмірі 300 000 (триста тисяч) отримана відповідачем, [PERSON] у повному обсязі. Суд, також, виходить з того, що у наданій до суду розписці зазначені: сторони зобов`язання, грошова сума, яку заборгував відповідач, строк виконання зобов`язання, особистий підпис боржника, дата складання розписки. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України. Крім того, розписка не повернута відповідачу та знаходяться у позивача, що свідчить про невиконання відповідачем взятих ним на себе зобов`язань. Таким чином зібрані у справі докази та фактичні обставини справи з усією повнотою свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини договору позики, які існують на час розгляду справи, а саме, що позивач, [PERSON] передав відповідачу, [PERSON] грошові кошти, а відповідач, [PERSON] зобов`язувався повернути їх, що підтверджено сторонами у наданих до судового засідання заявах, судом визнано ці обставини достовірними. Відповідач у встановлений строк не виконав взяті на себе зобов`язання по зазначеній розписці і не повернув суму позики в строк, зазначений у розписці та не надав суду доказів, які б свідчили, що він повернув борг позивачу. Враховуючи зазначене вище суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача 300 000 (триста тисяч) гривень боргу за борговою розпискою від 14 січня 2021 року є обґрунтовані, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. 7. Розподіл судових витрат між сторонами. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі, пов`язані зі сплатою судового збору при подачі ним позову до суду, в розмірі 3 000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

Outcome: approved