Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-05 00:00:00

21.03.2016 до суду надійшов цивільний позов [PERSON] (далі - позивач) до [PERSON] (далі - відповідач), треті особи - товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», в якому позивач просила суд: - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 06.04.1994 , зареєстрований за № 555, укладений між брокерами [PERSON] та [PERSON] на універсальній біржі «Хортиця», здійснений за договором-дорученням № 646 від [PERSON] і [PERSON] та за довіреністю № 647 від [PERSON], які не відповідали вимогам закону. Згідно уточненої позовної заяви від 15.12.2016 за позовом [PERSON] до [PERSON], за участю третіх осіб - універсальної біржи «Хортиця», [PERSON], [PERSON], ТОВ »Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», в якому позивач просить суд: - визнати недійсною довіреність від 06.04.1994, виданою [PERSON] брокеру Універсальної біржі «Хортиця» [PERSON], яка не відповідала вимогам закону, для укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 06.04.1994, зареєстрований за № 555, укладений між брокерами [PERSON] та [PERSON] на універсальній біржі «Хортиця», здійснений за договором-дорученням № 646 від [PERSON] та за договором-дорученням № 647 від [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у березні 1994 року батько позивачки [PERSON] та її бабуся [PERSON] приватизували двокімнатну квартиру [ADDRESS]. У подальшому, в результаті застосування фізичного насилля із сторони невідомих осіб та проти волі батька та бабусі позивачки, зазначену квартиру було продано через Універсальну біржу «Хортиця» відповідачу [PERSON], згідно договору купівлі-продажу № 555 від 06.04.1994. Довіреності від імені [PERSON] і [PERSON], на підставі яких укладено Договір купівлі-продажу не були засвідчені у встановленому законом порядку. Також позивач у позові зазначає, що [PERSON] вважала, що вони з сином здали квартиру в оренду на пів року і тому після 06.10.1994 добровільно звільнила квартиру та переїхала до своєї доньки. У квітні 1995 року, тобто через шість місяців, [PERSON]. повернулась у свою квартиру і почала там проживати. Ніхто її до 1996 року не турбував та не намагався виселити. З 1994 року по теперішній час, тобто більш 19 років відповідач не намагався вселитися у зазначену квартиру. На теперішній час особові рахунки по оплаті за комунальні послуги відкриті за [PERSON], яка померла. Батько позивачки [PERSON] помер у 2006 році. Після його смерті позивачка продовжувала проживати у спірній квартирі, сплачувати за комунальні послуги. Про те, що зазначена квартира зареєстрована на [PERSON], позивачка дізналася у 2009 році, коли намагалася оформити спадок після смерті батька. Також зазначила, що після смерті її матері [PERSON] ([INFO]) вона проживала разом з батьком у вказаній квартирі. У відповідності до письмових заперечень, відповідач заперечує проти позову повністю. Заперечення обґрунтовані наступним. Позовні вимоги позивача порушують законні права відповідача, гарантовані статтею 47 Конституції України, ст.ст. 9; 150 Житлового кодексу України. Відповідач. уклав договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] з [PERSON] та [PERSON], який оформлений та зареєстрований Універсальною біржею «Хортиця». Обов'язкове нотаріальне посвідчення Цивільним кодексом УРСР було передбачено лише для договорів купівлі-продажу житлових будинків, поняття «житловий будинок» і «квартира» у законодавстві розрізняються. Таким чином, після укладення даного Договору його нотаріальне « посвідчення сторони не здійснювали. Право власності на спірну квартиру зареєстровано 07.04.1994 в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації. З того часу відповідач є власником зазначеної квартири. Зазначене підтверджується рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2016 № 335/5532/14; рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17.09.2015 № 22-ц/778/3704/15; ухвалою ВССУ від 09.12.2015. Позивач не проживає в зазначеній квартирі, не сплачує комунальні послуги, вона спірну квартиру здає в оренду сторонній людині. Позивач має матеріальний дохід віт квартири, яка їй не належить на праві власності. Фактично Позивач зареєстрована та проживає за адресою: [INFO]. На момент смерті [PERSON] та [PERSON] квартира їм не належала, тому вона не може належати до спадкового майна. У судовому засіданні 21.09.2017 судом допитано свідка [PERSON] [INFO] (не працює, пенсіонерка, сестра [PERSON] - батька позивачки). Квартира [ADDRESS] була надана державною на [PERSON] та двох доньок, однією з яких є свідок. Згодом, після народження брата, він був також прописаний за вказаною адресою. З часом у квартирі залишились мешкати [PERSON] із сином [PERSON] Наприкінці 1994 року [PERSON] почала скаржитись свідку про те, що до неї звертались та телефонували якісь люди та вимагали звільнити квартиру. Тоді мати пояснила свідку, що на початку 1994 року невідомі особи відвезли [PERSON] із сином [PERSON] до «клубу Чапаєва», де її примусили підписати якісь документи без ознайомлення, оскільки не мала при собі окулярів. Наприкінці 1994 року [PERSON] пояснив свідку, що він заборгував комусь грошові кошти і його борг поставили на відсотки. У зв'язку з постійними погрозами виселення із квартири [PERSON] переїхала жити до свідка. Проживши із свідком приблизно пів року, [PERSON] у 1995 році переїхала до свого попереднього місця проживання (оскільки у квартирі доньки мешкають троє дітей). Мати свідка померла у 2000 році. До 2000 року ніхто не намагався вселитись до квартири. Брат свідка помер у 2006 році. А 2010 року [PERSON], разом із своєю матір'ю потрапила у ДТП, після якого її мати померла, а позивач отримала тяжкі травми. Після ДТП і тривалого лікування [PERSON] забрав доньку [PERSON] проживати до себе. [PERSON] намагався прописати доньку за місцем проживання, проте йому було відмовлено у зв'язку з наявністю заборгованості зі сплати комунальних послуг. Також свідок пояснила, що [PERSON] постійно піддавався побиттю невідомими особами, не [PERSON] Свідок документів, які стосуються купівлі-продажу квартири не бачила. У судовому засіданні, представник позивача підтримала позов повністю, просить задовольнити її вимоги у повному обсязі, з підстав, зазначених у позові, з урахуванням уточнених вимог. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечила, просить відмовити у їх задоволенні повністю, з підстав зазначених у письмових запереченнях. Вислухавши представників сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло № 833 від 29.03.1994 Виконавчий комітет Орджонікідзевської районної ради народних депутатів засвідчив, що квартира за адресою: 330000, [ADDRESS] належить на праві загальної сумісної власності громадянам [PERSON] і [PERSON]. Зазначена квартира приватизована на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». 06.04.1994 між [PERSON], [PERSON] (Продавці) в особі брокера [PERSON], яка діяла на підставі договору-доручення № 646 від 06.04.1994 року та довіреності з однієї сторони та [PERSON] (Покупець) в особі брокера [PERSON], яка діяла у відповідності до договору доручення № 647 від 06.04.1994 та довіреності, укладено Договір № 555 купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Згідно п. 7 Договору № 555, Продавець зобов'язується звільнити квартиру з членами своєї родини не пізніше 06.10.1994 з моменту підписання договору продажу, а Покупець надає згоду на проживання Продавця в ній до вказаного терміну. Пункт 12 Договору № 555 свідчить про те, що Договір укладено у трьох примірниках, які мають однакову юридичну силу, два з яких видаються Сторонам, а один зберігається у справах біржі з усіма поданими при реєстрації документами. Договір зареєстрований Універсальною біржею «Хортиця» в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» 06.04.1994 , Договору присвоєний інвентарний номер протокольного зберігання № 555. 03.03.2000 померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖС № 133362 від 03.03.2000 . 21.08.2006 помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖС № 051984 від 23.08.2006. Позивач [PERSON] [INFO] є донькою [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого 19.05.1989. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23.09.2010 у справі № 2-2468/2010 08.11.2010 позивач звернулась до Сьомої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про спадщину (на квартиру № 157, що знаходиться у будинку № 52 по вул. Патріотичній в м. Запоріжжі) за законом. Постановою держаного нотаріуса Третьої Запорізької державної нотаріальної контори від 16.11.2013 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з ненаданням правовстановлюючого документу на квартиру. Також у постанові зазначено, що власником квартири є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 555 від 06.04.1994 . З матеріалів справи вбачається, що обставини права власності на квартиру [ADDRESS] вже були предметом судових розглядів: 1) Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя здійснювався розгляд цивільної справи № 335/1369/13-ц за позовом [PERSON] до Міського комунального підприємства «Основаніє», треті особи: Реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції, ТОВ »Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності. Рішенням суду від 28.03.2013 позов [PERSON] задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Рішення суду обґрунтовано тим, що оригінал Договору купівлі-продажу квартири позивачем втрачено, у зв'язку з чим позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню. Позовні вимоги про зобов'язання МКП «Основаніє» оформити особистий рахунок для розрахунків за користування квартирою задоволенню не підлягають, оскільки являються передчасними і матеріали справи не містять даних, які б свідчили про порушення прав позивача з боку відповідача. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 04.03.2014 апеляційну скаргу [PERSON] в особі представника [PERSON] задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовано тим, що ...належним відповідачем у такій справі є територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування, на території якої розташоване нерухоме майно. Проте належний відповідач позивачем визначений не був, судом також питання щодо залучення до участі у справі належного відповідача чи співвідповідача вирішено не було. 2) Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя здійснювався розгляд цивільної справи № 335/7337/13 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: відділ Державної реєстраційної служби в Запорізькій області про визнання права власності за набувальною давністю. Рішенням суду від 22.01.2014 позов [PERSON] залишено без задоволення. Рішення суду обґрунтовано тим що «інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто таким способом, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, не базується на попередній власності і відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст. 344 ЦК України, а саме добросовісного, відкритого, безперервного тривалого володіння майном як своїм власним, а за обставинами справи факт добросовісного заволодіння [PERSON] квартирою, яка на праві власності належить відповідачу, не доведено, позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на спірну квартиру за набувальною давністю не можна визнати законним та обґрунтованим, а тому вони задоволенню не підлягають». Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 08.04.2014 апеляційна скарга [PERSON] в особі представника [PERSON] відхилена. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22.01.2014 залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.06.2014 касаційна скарга [PERSON] відхилена. Рішення судів попередніх інстанцій залишені без змін. 3) Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя здійснювався розгляд цивільної справи № 335/5532/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], Запорізького міського управління юстиції про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та скасування його реєстрації та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], Запорізької міської ради, Департаменту житлово-комунального господарства Запорізької міської ради, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним та визнання права власності на квартиру. Рішенням суду від 20.03.2015 у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено. Рішення суду обґрунтовано тим що «доводи представника позивача про невідповідність вимогам закону довіреностей на ім'я брокерів [PERSON], [PERSON], як одну з підстав для визнання договору недійсним, суд вважає безпідставними, оскільки довіреності не визнані недійсними та вимог про визнання довіреностей недійсними позивачем не заявлялось. Крім того, як вбачається з матеріалів цивільної справи № 2-52/10, витребуваної для огляду з Заводського районного суду м. Запоріжжя, з позовом про визнання договору недійсним вперше позивачі звернулись у квітні 1996 року, вже після звернення до суду [PERSON] з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення. Правочин від 06.04.1994 року відповідав діючому на той час законодавству та не потребував нотаріального посвідчення. Проте, враховуючи, що позивачем за зустрічним позовом не надано суду оригіналу договору купівлі-продажу та встановлено відсутність оригіналу даного договору, підтверджену матеріалами справи, позовні вимоги про визнання договору дійсним задоволенню не підлягають». Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 17.09.2015 апеляційні скарги [PERSON] в особі представника [PERSON], та [PERSON] в особі представника [PERSON] відхилені. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2015 залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.12.2015 року касаційні скарги [PERSON] та [PERSON] відхилені. Рішення судів попередніх інстанцій залишені без змін. Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За змістом п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи не відповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно ст. 57 ЦК УРСР (у редакції 1963 року), угода, укладена внаслідок обману, насильства погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. Як роз'яснено в п. 12 Постанови ПВСУ № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.04.1978, яка діяла на час укладення договору, при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК УРСР, суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 95 ЦПК України визначено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні читабельні копії довіреностей, якими [PERSON], [PERSON] надали [PERSON] повноваження для продажу квартири. Дослідити правильність наданої копії документу, складеного у 1994 році не дає суду повноважень у суду немає можливості. Відповідність документу вимогам встановленим законодавству, можлива за наявності оригіналу документа. З матеріалів справи вбачається та у судових засідання судом встановлено, що достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76-79 ЦПК України, які б містили інформацію щодо предмета доказування, а саме доказів того, що довіреність від 06.04.1994, якою [PERSON] надано повноваження брокеру Універсальної біржі «Хортиця» [PERSON], не відповідала вимогам закону, повноваження [PERSON] на продаж квартири надані внаслідок обману, насильства, погрози. Частиною другою статті 12 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, що здійснюється з додержанням таких умов: а) вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) її учасниками є члени біржі; в) вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі (стаття 45 ЦК Української РСР 1963 року). Згідно ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У відповідності до п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Ст. 153 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Ст. 44 ЦК УРСР 1963 року було передбачено, що повинні укладатись у письмовій формі: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених уст. 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР;2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Згідно статті 66 ЦК УРСР 1963 року, довіреність від імені державної організації видається за підписом її керівника з прикладенням печатки цієї організації. Довіреність від імені кооперативної або іншої громадської організації видається за підписом осіб, уповноважених на це її статутом, з прикладенням печатки цієї організації. У відповідності до ст. 128 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно із ст. 128 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови,щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що правочин від 06.04.1994 року відповідав діючому на той час законодавству, укладений у відповідності до норм діючого на момент купівлі-продажу квартири законодавства України, який не потребував нотаріального посвідчення. Доказів протилежного, позивачем до матеріалів справи не надано. Крім того, суд критично ставиться до наданих свідком показань, оскільки покази свідка і обставини зазначені позивачем у позові значно різняться. Наприклад: - у позові позивач зазначає, що [PERSON] вважала, що вони з сином здали квартиру в оренду на пів року і тому після 06.10.1994 добровільно звільнила квартиру та переїхала до своєї доньки. У квітні 1995 року, тобто через шість місяців, [PERSON]. повернулась у свою квартиру і почала там проживати. Натомість свідок пояснила, що [PERSON] переїхала жити до неї, у зв'язку з постійними погрозами виселення із квартири. - у позові зазначено, що доньки [PERSON] - [PERSON] і [PERSON] знайшли у квартирі її бабусі, зокрема копію договору купівлі-продажу квартири [PERSON] від 06.04.1994 року, а свідок пояснила, що зазначені документи були відсутні, вона (з пояснень матері) знала лише те, що її мати підписала якісь документи. Що стосується застосування строків позовної давності, то суд виходить з наступного. 10.07.2017 від представника відповідача до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності. В обґрунтування клопотання зазначено, що позивачем пропущено без поважних причин строк звернення до суду з позовом про визнання недійсними довіреностей від 06.04.1994, які були видані [PERSON] (помер 21.08.2006), [PERSON] (померла 03.03.2000) брокеру Універсальній Біржі «Хортиця» [PERSON] для укладення договору купівлі-продажу №555 квартири [ADDRESS]. Доказом, що підтверджує настання порушення позивачем строків на звернення до суду із позовною заявою про визнання довіреностей недійсними є той факт, що позивач разом з представником [PERSON] неодноразово зверталися в суд з позовами визнання договору купівлі-продаж квартири, знайомилися з матеріалами справи №2-52/110 і знали про існування зазначених довіреностей, але з визнанням зазначених довіреностей недійсними ні разу не зверталися: ні [PERSON], ні [PERSON], ні сама позивач після набрання сили рішення Оджонікідзевського районного суду від 23.09.2010 №22468/2010, згідно якому позивач стала спадкоємцем на спадщину за законом. Крім того, цією справою займається представник позивача [PERSON], який з документами зазначеної справи знайомий ще при житті [PERSON] та [PERSON], а саме з 1998 року. Про цей факт позивач докладно написала в позовній заяві. На підставі зазначеного просить суд відмовити в задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог, передбачених статті 258 ЦК України. Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у справі. Як роз'яснено в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Оскільки позивачем не обґрунтовано свої позовні вимоги, не надано належних та допустимих доказів, то суд не застосовує строк позовної давності, а вирішує спір по суті. Стаття 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Підсумовуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON], з огляду на що у задоволенні його позову до [PERSON] слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed