Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-24 00:00:00

21 листопада 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON], в якому просив суд усунути йому перешкоди в користуванні домоволодінням за адресою: [ADDRESS], яке належить позивачу на праві приватної власності, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. При цьому посилався на те, що [PERSON], який не є членом сім'ї позивача, зареєстрував за вищевказаною адресою на прохання останнього. З часу реєстрації по день подання позову [PERSON] жодного дня не мешкав в будинку, не сплачував витрати на утримання будинку, комунальні послуги. Пропозиції добровільно знятися з реєстрації відповідач ігнорував, в зв'язку з чим позивач вимушений вирішити дане питання в судовому порядку. 07 грудня 2017 року у справі було відкрито провадження та призначено до судового розгляду на 21.12.2017, який не відбувся через неявку учасників цивільного процесу. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи, заяв про відкладення/розгляд справи суду не надав, в зв'язку з чим за згодою представника позивача судом розглянуто справу в заочному порядку. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв про відкладення/розгляд справи суду не надав. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог з таких підстав. Судом встановлено, що позивач являється власником домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 26 грудня 1990 року (а.с. 6-7). Як вбачається з копії договору право власності позивача на вказане домоволодіння зареєстровано 09 січня 1991 року Криворізьким бюро технічної інвентаризації в книзі № 238-79-55-409 (а.с. 7 зворотній бік). Вивченням копії домової книги на домоволодіння [ADDRESS] встановлено, що [PERSON], [INFO], тимчасово зареєстрований за вищезазначеною адресою 28.08.2009 (а.с. 10). Як вбачається з копії відомостей № 19245 від 03.11.2017, виданих відділом реєстрації місця проживання громадян виконкому Покровської районної в місті Кривому Розі ради, за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 12). В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], кожен окремо, суду показали, що знають [PERSON], який тривалий час проживає за адресою: [ADDRESS], сам, окрім нього за цією адресою приблизно більше 10 років ніхто не проживаю, іноді відвідує дочка. [PERSON] вони не знають, ніколи не бачили. У суду немає підстав ставити під сумнів показання свідків і таких доказів суду не надано. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно з вимогами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Таким чином, враховуючи факт належності спірного домоволодіння позивачеві на праві особистої приватної власності, не проживання відповідача більше восьми років у житловому приміщенні, які є підтвердженими в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що є підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування цим житлом, та право позивача користуватися належним йому майном на власний розсуд, як порушене, підлягає захисту в судовому порядку, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір в сумі 640 грн. підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved