Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

20 квітня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Гоголівська селищна рада Миргородського району Полтавської області, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В направленому на адресу суду позові позивач зазначає, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Вище зазначений житловий будинок є власністю позивача, так як подарований його матір`ю [PERSON] 24.09.2002 року відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Великобагачанського районного нотаріального округу Полтавської області Вороною В.І. за № 230, зареєстрований в Полтавському бюро технічної інвентаризації 27.09.2002 року в реєстровій книзі № 4 за № 409. Окрім позивача в даному будинку зареєстрований його молодший син [PERSON] , 2003 року народження, та відповідачка [PERSON] . На даний час у вище зазначеному будинку проживає без реєстрації з 2018 року син позивача [PERSON] один, позивач із сином [PERSON] проживають без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , а відповідачка [PERSON] проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] хоча і не проживає в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] з 2008 року, але в добровільному порядку знятися з реєстрації не бажає. В зв`язку з вище викладеним позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилався на обставини викладені в позовній заяві та просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вказував на те, що вищезазначений житловий будинок належить йому на праві приватної власності, так як був подарований йому матір`ю. а також просив стягнути з відповідача на його користь судові витрати, які складаються з судового збору та правничих витрат. Представник позивача - адвокат Лисенко Н.В. позовні вимоги позивача підтримала в повному обсязі, посилався на обставини викладені в позовній заяві [PERSON] та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] відзив до суду не подавала, про день та час судового розгляду справи повідомлена у відповідності до вимог ч. ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 67, 83, 84), заяв про відкладення розгляду справи або розгляду справи за її відсутності до суду не подавала. Третя особа Гоголівська селищна рада Миргородського району Полтавської області в судове засідання не з`явилася, представник надіслав до суду лист, в якому просив суд розглянути справу без участі представника третьої особи (а.с. 43). Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача та свідка, дослідивши письмові докази по справі та проаналізувавши їх в сукупності, приходить до висновку про те, що заявлений позов підлягає до задоволення з наступних обґрунтувань. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є одноособовим власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] відповідно до договору дарування від 24.09.2002 року (а.с. 5). Позивач набув зазначене вище майно відповідно до договору дарування від 24.09.2002 року [PERSON] , а саме мати позивача, подарувала [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Великобагачанського районного нотаріального округу Полтавської області Вороною В.І. та зареєстрованим в реєстрі за № 230 (а.с. 5). До спірних правовідносин підлягають застосуванню в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (укладання договору дарування 22.05.2002 року), норми Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР від 20.06.1969 року, Цивільний кодекс УРСР від 18.07.1963 року, Сімейний кодекс України від 10.01.2002 року. Відповідно до статті 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає другій стороні майно у власність і він вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування опосередковує перехід майна від однієї особи до іншої, при цьому дарувальник і обдарований є юридично рівноправними суб`єктами. Для договору дарування необхідна наявність взаємного волевиявлення сторін, без якої цей договір не вважається укладеним. Договір дарування завжди є безоплатним договором. У зв`язку з цим дарувальник не має права вимагати від обдарованого зустрічних дій майнового характеру. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, і тому він належить до реальних договорів. Майно, що передається за договором дарування, переходить у власність від однієї особи (дарувателя) до іншої (обдарованого). Тому майно, що передається, повинне бути власністю дарувателя. Договір дарування укладається в формі, яка визначається загальними правилами цивільного законодавства про форму договорів (статті 43, 44, 46 ЦК УРСР). Відповідно до ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої ст. 57 СК України). Відповідно до рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 22.10.2018 року шлюб, зареєстрований 27.06.1993 року виконавчим комітетом Гоголівської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області, актовий запис № 9, між [PERSON] та [PERSON] , припинено внаслідок його розірвання (а.с. 20). Враховуючи викладене, вбачається, що позивач [PERSON] отримав в дарунок житловий будинок за адресою: [ADDRESS] в період перебування в зареєстровано шлюбі, але у відповідності з вимогами СК України майно, яке під час шлюбу він отримав у дар від своєї матері [PERSON] є його особистою власністю. В зазначеному вище житловому будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] (а.с. 16). Відповідач не проживає за адресою: [ADDRESS] , тобто за вказаною адресою реєстрації більше ніж 1 рік (а.с. 13). Показаннями свідка [PERSON] який був допитаний в судовому засіданні, підтверджено факт, що відповідач [PERSON] , дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але з 2008 року в даному будинку не проживає, хоча також мешкає в селищі Гоголеве та проживає за іншою адресою у своїй квартирі. Реєстрація місця проживання відповідача у вказаному житловому будинку створює для позивача перешкоди у вільному користуванні майном, отриманні житлових соціальних пільг, оскільки в їх розрахунку визначається сукупний дохід та кількість усіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі рішення суду. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року ''Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції'', закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з вимогами ст. 7 Закону України ''Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні'' зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02 березня 2016 року за № 207, передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідачів. З огляду на те, що позовні вимоги позивача задоволено повністю на користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати, які фактично ним понесені, про що маються відомості в матеріалах цивільної справи: 1) квитанцію про сплату судового збору на суму 908,00 гривень; 2) розрахунок витрат на правничу допомогу на суму 3000,00 гривень та квитанції від 20.04.2021 року, 21.07.2021 року та 15.09.2021 року (а.с. 92-95).

Outcome: approved