Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

20.09.2019 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому просить визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на наступне. Сторони перебували в шлюбі з 04.11.1994 по 07.10.2014. Від шлюбу мають доньок: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Аліменти на утримання дітей не стягувалися. В період шлюбу, а саме 29.04.2010 за спільні кошти було набуте спільне майно, а саме квартира за вищевказаною адресою. Вартість квартири станом на 10.09.2019 складала 60959 грн. Квартира є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя. Раніше була досягнута усна домовленість про дарування квартири дочці [PERSON] на її п`ятиріччя у 2013 році. Однак дарування не оформили. Коли [PERSON] виповнилося 10 років, [PERSON] знову повідомив про свій намір подарувати квартиру в найближчий час але дарування знову не оформив. На початку вересня 2019 року [PERSON] заявив їй та дочці що вони можуть робити з квартирою що завгодно, віддав їй всі оригінали документів на квартиру, однак відмовився їхати до нотаріуса. Також відмовився у добровільному порядку поділити квартиру між ними, що і змусило її звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 03 жовтня 2019 року провадження у справі відкрите, справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження. У підготовчому судовому засіданні 26.11. 2019 спір не вирішено, справа призначена до судового розгляду по суті на 17.12. 2019. Будучи своєчасно та належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, сторони у судове засідання не з`явилися. Позивач у позовній заяві вказала про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач про проведення судових засідань повідомлялася за місцем проживання, яке вказане в позовній заяві та співпадає з місцем його реєстрації (а.с.38). Із рекомендованого повідомлення органу поштового зв`язку про вручення поштового відправлення вбачається, що відповідач судову повістку про виклик отримав особисто 02.12. 2019, тобто завчасно. Отже є підстави вважати що відповідач про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Відзиву, клопотань, заяв тощо в тому числі і про відкладення розгляду справи відповідач не подав, про причини не з`явлення у судове засідання не повідомив. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Зі згоди позивача, яка викладена в її письмовій заяві, суд виніс ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ч.1 ст. 280 ЦПК України. Суд, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, приходить до висновку про необхідність позов задовольнити, виходячи із наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони є громадянами України що підтверджено фотокопіями паспортів громадянина України(а.с.30-32). [INFO] у них народилася дочка - [PERSON] (а.с.26). Шлюб між сторонами, зареєстрований 04 листопада 1994 року, рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 07 жовтня 2014 року, розірвано. Рішення набрало законної сили 18.10. 2014 (а.с.24,25). Як вбачається із договору купівлі-продажу квартири від 29.04. 2010 року, [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Отже квартира у власність придбана під час шлюбу сторін. Витягом з Державного реєстру правочинів підтверджено, що вказаний договір купівлі-продажу зареєстрований 29.04. 2010(а.с.10). Право власності на нерухоме майно - спірну квартиру, зареєстроване 05.05. 2010, що вбачається із відповідного витягу. Витяг №26039266(а.с.9). На квартиру виготовлений технічний паспорт(а.с.11-13). Згідно звіту експертної оцінки нерухомості, вартість спірної квартири, станом на 10.09.2019 становить 60950 грн. 00 коп. Вартість Ѕ частини - 30475 грн. 00 коп.(а.с.14-22). Згідно довідки Бурбулатівської сільської ради Близнюківського району Харківської області від 10.09. 2019 № 02-25/1524 у спірній квартирі зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.23). Отже квартира у власність придбана під час шлюбу сторін та за їх кошти, використовувалась і використовується для їх проживання. Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя що зазначено у висновку Верховного Суду у постанові від 02.05.2018 по справі № 2-3881/12, провадження № 61-9108св18. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, що визначено у ч.4 ст. 319 ЦК України. За ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як визначено у ч.1 ст. 325 ЦК України суб`єктами приватної власності є фізичні та юридичні особи. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.60 Сімейного кодексу України (надалі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як встановлено судом шлюб між сторонами розірвано. Разом із тим положеннями ч.ч.1,2 ст.68 ЦК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Як визначено у ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені у ст.71 СК України де зазначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення(ч.1). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до статей 80, 89 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Приймаючи до уваги викладене, оцінивши всі обставини справи та надані докази як окремо, так і в сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги позивача ґрунтуються на законі, а тому позов і підлягає задоволенню. Відповідно до ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Заяву про застосування позовної давності відповідач до суду не надав, а самостійно застосувати наслідки спливу позовної давності в силу ч.3 ст. 267 ЦК України суд не вправі. При поданні позову судовий збір позивачкою сплачений повністю. Клопотання про його стягнення на свою користь нею не заявлено, а тому він має бути віднесений за рахунок позивачки.

Outcome: approved