Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

21.10.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» про визнання неправомірною зміну істотних умов праці та зобовязання поновити попередні умови праці. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він займає посаду старшого викладача кафедри фізичного виховання та спорту ДВНЗ «ПДТУ». 13.09.2016 року першим проректором ДВНЗ «ПДТУ» було підписано повідомлення про зміну відносно нього з 14.11.2016 року істотних умов праці, шляхом переведення на менший обсяг роботи з 1,0 на 0,5 ставки. При цьому ні наказу ректора ДВНЗ «ПДТУ» про внесення змін у навчальне навантаження на 2016-2017 навчальний рік, ані протоколу засідання кафедри шляхом переведення на менший обсяг роботи працівників він не отримував. Вважає, що відповідачем не були дотримані вимоги ст.ст. 97, 247 КЗпП України щодо погодження зміни істотних умов праці з профспілкою, при цьому зміни істотних умов праці були застосовані не до всіх працівників навчального закладу, а вибірково, у тому числі до нього, хоча він є інвалідом ІІІ групи. При цьому, зміна його навантаження, у звязку з різким зменшенням контингенту студентів не є виправданим, оскільки він викладає не лише на І курсі, крім того, на кафедрі фізичного виховання та спорту працюють викладачі пенсійного віку та за строковим трудовим договором, тому перегляд навчального навантаження можна було провести за рахунок даних працівників. Таким чином, з вересня 2016 року заробітна плата нараховувалася йому з розрахунку 0,5 ставки, хоча він двічі звертався з заявою до ректора про надання йому навантаження на 1,0 ставку. Вважає такі дії відповідача неправомірними, та такими, що завдали йому моральну шкоду, тому він був змушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просив суд: визнати дії відповідача ДВНЗ «ПДТУ» щодо зміни істотних умов праці неправомірними; зобовязати відповідача ДВНЗ «ПДТУ» поновити йому попередні умови праці та скасувати повідомлення від 13.09.2016 року про переведення з 1,0 на 0,5 ставки; перерахувати та виплатити йому заробітну плату з урахуванням 1,0 ставки з вересня 2016 року; стягнути з відповідача понесені судові витрати. У судовому засіданні 28.03.2017 року позивач надав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив суд: визнати дії відповідача ДВНЗ «ПДТУ» щодо зміни його істотних умов праці, зокрема попередження про його переведення з 14.11.2016 року з 1,0 на 0,5 ставки неправомірними; встановити відсутність змін в організації виробництва і праці у ДВНЗ «ПДТУ»; стягнути з відповідача на його користь судові витрати в розмірі 1600,00 гривень та моральну шкоду в розмірі 1000,00 гривень. Ухвалою суду від 30.03.2017 року, за заявою позивача, було закрито провадження по даній цивільній справі в частині позовних вимог [PERSON] щодо перерахунку та виплати заробітної плати. Позивач та його представник - [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові, просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні за необґрунтованістю, оскільки істотні умови праці позивача не були змінені. Суд, зясувавши думку учасників процесу, дослідивши письмові доказі по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 32 КЗпП України, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] займає посаду старшого викладача кафедри фізичного виховання та спорту ДВНЗ «ПДТУ», що підтверджується копією трудової книжки, заповненої 11.08.1981 року /а.с. 4-6/. Листом першого проректора ДВНЗ «ПДТУ» від 13.09.2016 року позивача було повідомлено, що, у звязку зі зменшенням контингенту студентів та приведенням навчального навантаження по університету у відповідність до п. 7 ст. 22 Закону України «Про вищу освіту» з 14.11.2016 року йому буде встановлена частка ставки в розмірі 0,5 ставки старшого викладача, запропоновано до вищевказаного строку подати заяву про його згоду працювати на 0,5 ставки, а також повідомлено про можливість звільнення на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, у разі відмови працювати в умовах змінених умов праці /а.с. 9/. Підписатися в ознайомленні з вищевказаним повідомленням позивач відмовився, що підтвердили сторони в судовому засіданні. Також судом було встановлено, що ректором ДВНЗ «ПДТУ» не виносилося жодного наказу та/або розпорядження про зміну відносно [PERSON] істотних умов праці, зокрема зменшення його навчального навантаження з 1,0 на 0,5 ставки. Дана обставина не заперечувалася сторонами та підтверджується матеріалами справи. Таким чином, [PERSON] протягом 2016-2017 навчального року було встановлено навчальне навантаження в розмірі 1,0 ставки та заробітна плата останнього нараховувалася та виплачувалася відповідно до встановленого навчального навантаження, що підтверджується: протоколом засідання викладачів кафедри фізичного виховання та спорту № від 14.09.2016 року /а.с. 50-54/, довідкою № 42 від 28.03.2017 року, виданою начальником ВК ДВНЗ «ПДТУ» /а.с. 67/, табелями обліку робочого часу за вересень 2016 року січень 2017 року /а.с. 77-86/. Повідомлення про зміну навчального навантаження позивача від 13.11.2016 року не є адміністративно-розпорядчим документом та само по собі не створює правових наслідків, у звязку з чим відсутні підстави для його скасування. Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що трудові права позивача [PERSON] не були порушені, його істотні умови праці не були змінені, оскільки протягом 2016-2017 навчального року він працював та продовжує працювати з навчальним навантаженням 1,0 ставка, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню, за необґрунтованістю. Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, також не підлягають задоволенню вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача на його користь витрат на правову допомогу в розмірі 1600,00 гривень. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Беручи до уваги, що порушення трудових прав позивача не знайшло своє підтвердження в судовому засіданні, не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди в розмірі 1000,00 гривень.

Outcome: dismissed