Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

20.12.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, третя особа [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що після смерті батька - [PERSON], його вихованням займався дідусь [PERSON] Досягнувши підліткового віку він переселився до дідуся в квартиру [ADDRESS], де останній проживав зі своєю дружиною - [PERSON], з якою вони разом у 1995 році приватизували дану квартиру. [PERSON] померла наприкінці 2000 - початку 2001 року, а [PERSON] - [INFO] у віці 86 років від хронічної ішемічної хвороби серця та атеросклеротичного кардіосклерозу. Після смерті дідуся він же фактично здійснював володіння квартирою, а ні його брат [PERSON], а ні його матір не претендували та не претендують на дану квартиру, оскільки вважають її належним йому майном. Посилався на те, що він не знав про необхідність оформлення права на спадщину в державній нотаріальній конторі, а орган місцевого самоврядування не подавав заяву про визнання спадщини відумерлою. Також зазначив, що його фактичне володіння квартирою почалось менше ніж за 3 роки до набрання чинності Цивільним кодекс України 2004 року. Просив визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі набувальної давності. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені ним позовні вимоги з зазначених у позовній заяві підстав, просив позов задовольнити. Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. Представник відповідача подав до суду заперечення на позовну заяву. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з»явився, про дату, час та місце судового розгляду справи за позовом [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю повідомлений належним чином. З огляду на викладене, врахувавши думку позивача, суд ухвалив розглянути справу за позовом [PERSON] до Київської міської ради, третя особа [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю за відсутності представника відповідача та третьої особи, з огляду на їх належне повідомлення. Заслухавши позивача, дослідивши докази наявні в матеріалах справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю не підлягають задоволенню з наступних підстав. За даними свідоцтва про право власності на житло від 04.01.1995 року виконавчий комітет Московської районної Ради народних депутатів посвідчив, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві спільної власності [PERSON] та члену його сім»ї [PERSON] в рівних долях. Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 29,3 кв.м. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 04.01.1995 року №9066 і записано у реєстрову книгу БТІ за №2669 24.01.1995 року. (а.с. 19-20). Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] просить визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю з тих підстав, що він поселився до зазначеної квартири в якості члена сім»ї її співвласника [PERSON] де останній проживав зі своєю дружиною [PERSON] та продовжує фактичне володіння квартирою самостійно з дня наступного за днем смерті дідуся. Як видно зі змісту акту про проживання громадян від 23.11.2016 року, затвердженого начальником ЖЕД - 106, мешканці квартир [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтверджують факт проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] (а.с. 51). Правилами ч. 1 ст. 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом, а ч. 4 цієї ж статті визначено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Наразі, для вирішення судом, заявленого [PERSON] спору щодо набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, суд має встановити наявність ознак володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Однією з найважливіших та першочергових ознак, для набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю є - добросовісне володіння. Добросовісне володіння це коли володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. Тобто обставини, у зв»язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. У разі виникнення спору встановити характер володіння, а саме добросовісне чи недобросовісне має тільки суд з урахуванням обставин справи, за яких виникло володіння чужою річчю. Разом з тим суд повинен прийняти до уваги, що фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. За правилами ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін ; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості ; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ; суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом; суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі ; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги ; суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Так, судом встановлено, що нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS] є власністю [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. За даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 08.10.2001 року відділом реєстрації смерті у м. Києві - [PERSON] помер [INFO] у віці 86 років (а.с. 12). Позивач також вказав суду, що другий співвласник нерухомого майна, яким він володіє - [PERSON] була дружиною [PERSON], померла наприкінці 2000 року, єдиним спадкоємцем її майна був [PERSON]. В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач також стверджував, що співвласник нерухомого майна [PERSON] є його дідом, в останні пів року його життя він переселився в його квартиру [ADDRESS], продовжив проживати квартирі після смерті свого діда, здійснював фактичне управління цим же нерухомим майном та його утримання, однак з заявою про прийняття в порядку спадкування цього ж майна до нотаріальної контори не звертався. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2014 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до правил статей 548,549 ЦК УРСР: для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийняття спадщини визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини; визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Крім того, за правилами ст. 527, 529 ЦК Української РСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Отже, судом встановлено, що зазначені позивачем підстави для позову - добросовісне володіння нерухомим майном з наступного дня після смерті співвласника цього ж майна [PERSON], який є його дідом не можуть бути підставою для висновку, що позивач заволодів чужим майном, при цьому не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності на таке майно, оскільки [PERSON] знав, що він має право володіння та користування квартирою [ADDRESS], як спадкоємець майна померлого [PERSON] та скористався таким своїм правом, а відтак не може набути права власності на нерухоме майно з приводу якого заявлено спір у порядку передбаченому правилами ст. 344 ЦК України. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно, яким є квартира [ADDRESS] за набувальною давністю з зазначених у позовній заяві підстав задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed