Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

20 липня 2015 року, представник позивачів ТОВ «ОТП Факторинг Україна», до якого згідно із договором факторингу від 18.12.2013 р. між ПАТ «ОТП Банк» та позивачами перейшли права вимоги за кредитним договором № 2000130052 від 13.07.2012 р. укладеним з [PERSON], звернулися до суду з позовом, в якому зазначили, що 13.07.2012 р., між ПАТ «ОТП Банк» та відповідачкою був укладений договір про надання споживчого кредиту № 2000130052, відповідно до умов якого та кредитної заявки від 13.07.2012 р., остання отримала кредит для придбання товару у розмірі 24800 грн. під 0,01 % річних зі строком повернення до 13.07.2014 р. Згідно із п. 1.2.1 кредитного договору, відповідачка зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, інші платежі, визначені даним договором та додатком № 1 до договору «Графік платежів». У зв'язку з невиконанням відповідачкою своїх кредитних зобов'язань, у останньої виникла заборгованість за кредитом, яка станом на 23.01.2015 р. складає : 24106,62 грн., і яка складається з залишку заборгованості за кредитом 17764,66 грн., відсотків за користування кредитом 1,07 грн. та комісії за РО 6340,89 грн., які представник позивачів просив суд стягнути з відповідачки та судовий збір у розмірі 243,60 грн. Представник позивачів в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки, причини неявки не повідомив, але надіслав до суду заяву, в якій позов підтримав у повному обсязі та на підставі ч. 2 ст. 158 ЦПК України, просив суд слухати справу за його відсутності, не заперечуючи проти постановлення заочного рішення по справі (а.с. 57-59). Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 74, ч. 8 ст. 76, ч. 1 ст. 77 ЦПК України, за останньою відомою судові адресою її місця проживання, що підтверджується довідкою Овідіопольського РС ГУДМС України в Одеській області № 3247 від 02.09.2015 р., з якої видно, що [PERSON], [INFO] за обліками адресно-довідкової картотеки значиться зареєстрованою за адресою :[ADDRESS], а також поштовими повідомленнями з відмітками про вручення судових повісток, причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не надала (а.с. 48,60,62). Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, з наступних підстав. Згідно із ст. 10 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи : роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлено зобов'язання позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, відповідно до ч.3 цієї статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. За умовами ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідно до ст.ст. 525,526 ЦК України, зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Також, статтею 617 ЦК України передбачено - особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Стаття 610 ЦК України зазначає - порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно із статтями 611,612 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема : 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Статтею 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Судом з`ясовано, що 13.07.2012 р., між ПАТ «ОТП Банк» та відповідачкою був укладений договір про надання споживчого кредиту № 2000130052, відповідно до умов якого та кредитної заявки від 13.07.2012 р., остання отримала кредит для придбання товару у розмірі 24800 грн. під 0,01 % річних зі строком повернення до 13.07.2014 р. (а.с. 6-11). Згідно із п. 1.2.1 кредитного договору, відповідачка зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, інші платежі, визначені даним договором та додатком № 1 до договору «Графік платежів». У зв'язку з невиконанням відповідачкою своїх кредитних зобов'язань, у останньої виникла заборгованість за кредитом, яка станом на 23.01.2015 р. складає : 24106,62 грн., і яка складається з залишку заборгованості за кредитом 17764,66 грн., відсотків за користування кредитом 1,07 грн. та комісії за РО 6340,89 грн., що підтверджується відповідним розрахунком боргу, зробленого позивачами у відповідності з діючим законодавством та умовами вказаного кредитного договору (а.с. 50-51). Також, суд дійшов висновку, що оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржниці (відповідачки) повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора (позивачів) вважається порушеним з моменту недотримання боржницею строку погашення кожного чергового траншу (платежу), а тому початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж - починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, аналізуючи приписи ст.ст. 261,530,631 ЦК України, суд дійшов висновку, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України - кредитор протягом всього часу, до закінчення строку виконання останнього зобов'язання вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного х цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатися залежно від закінчення строку сплати кожного з щомісячних платежів. Отже, суд вважає дотриманими позивачами строків позовної давності зі зверненням до суду з даним позовом. У зв'язку з порушенням відповідачкою умов кредитного договору та неповерненням кредиту, відсотків за його користування, позивачами, на адресу відповідачки було надіслане повідомлення про погашення заборгованості за кредитним договором Вих. № 200066179 від 19.12.2013 р. з вимогою погасити заборгованість перед банком, яке було залишено відповідачкою без відповіді та задоволення (а.с. 13-14). На день винесення судом рішення, жодного доказу оплати відповідачкою на рахунок позивачів заборгованості за вищевказаним кредитом, суду не надано. За таких обставин суд вважає вимоги позивачів про стягнення всієї суми заборгованості обґрунтованими, підтвердженими документально, такими, що знайшли своє підтвердження у судових засіданнях та відповідають умовам зазначених кредитних договорів і приписам статті 1050 ЦК України, згідно яких, якщо позичальниця своєчасно не повернула суму позики, вона зобов'язана сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Крім того, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідачки на користь позивачів підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 243,60 грн., які були підтверджені позивачами документально (а.с. 2).

Outcome: approved