Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

20.02.2018 [PERSON] звернувся в суд з позовом до Сколівського комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства (далі - Сколівського КП ВКГ) про стягнення середнього заробітку за весь час затримки проведення розрахунку під час звільнення, в якому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки проведення розрахунку під час звільнення у розмірі 61 355,19 грн. та стягнути моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн. В обгрунтування своїх вимог зазначив про те, що з 02.01.2013 по 11.07.2017 року працював безперервно вСколівського КП ВКГ на посаді директора. 11.07.2017 звільнений із займаної посади відповідно згідно з п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП у зв'язку із закінченням строку дії договору. Цього ж дня отримав на руки трудову книжку, однак, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України йому не було виплачено всіх належних сум в день звільнення. Натомість, на протязі трьох наступних місяців належні йому кошти виплачувались відповідачами частинами. З метою захисту своїх прав, позивач звернувся до Головного управління Держпраці у Львівській області, на що 12.01.2018 отримав лист за №343/4/15-04 згідно якого, в ході проведеної перевірки було встановлено, що керівництво Сколівського КП ВКГ в порушення вимог ст..116 КЗпП України провело остаточний розрахунок з ним не у день звільнення, а лише 10.10.2017. Відтак, відповідач в порушення вимог ст.. 116 КЗпП України виплатило належні йому кошти в сумі не в день звільнення (11.07.2017 ), а із затримкою на 3 місяці (10.10.2017). Просить на підставі ст. ст. 116 -117 КЗпП України позов задоволити. У поданому запереченні на позовну заяву, відповідач позов не визнав, вважає, що такий заявлено безпідставно всі належні позивачу виплати ним проведено, а тому просить відмовити у позові. Зазначив, що позивач 11.07.2017 був звільнений, а 13.07.2017 за його вказівкою головним бухгалтером виведено з підприємтва 57 920 грн., відтак достовірно знаючи, що коштів для розрахунку при звільненні на підприємстві відсутні, свідомо та умисно вчиняє ці дії з метою створення для підприємтва штучної заборгованості та неможливості в найближчий час здійснити з ним повний розрахунок. Вважає поданий позов цинічним та таким,що ввадить в оману суд просить в задоволенні позову відмовити. Також відповідачем надіслано клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження у зв'язку зі складністю справи. Ухвалою від 22.02.2018 року провадження в даній справі відкрито, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 20.03.2018 року о 11 год. 30 хв. Судове засідання, призначене на 20.03.2018 не відбулося через тимчасову непрацездатність головуючого судді. За клопотанням відповідача 18.04.2018 розгляд справи відкладався на 17.05.2017 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] поданий позов підтримав з мотивів наведених у ньому, просить його задоволити. Представник відповідача Окс Л.Й. в судовому засіданні позов не визнала. Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір, а саме 02.01.2013 року позивач прийнятий на посаду директора. 11.07.2017 року [PERSON], директора Сколівського КП ВКГ звільнено у зв'язку із закінченням строку дії договору від 11.02.2016 року. Судом також встановлено, і не заперечується сторонами, що позивачу виплачено 47 177,37 грн., проте остаточний розрахунок з ним проведений відповідачем не в день звільнення, а через три місяців, а саме 10.10.2017. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Згідно з пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 13 від 24.12.99 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до наданої довідки про доходи, виданої Сколівським комунальним підприємством водопровідно-каналізаційного господарства 13.02.2018 року № 32 /а.с. 13/, яку суд приймає як належний та допустимий доказ по справі, позивачем [PERSON] підраховано розмір остаточного розрахунку, який складає 61355,19 грн. Будь-яких інших доказів розміру остаточного розрахунку суду не надано. Окрім того, на виконання вимог закону щодо змагальності сторін (ст. 12 ЦПК), судом зберігаючи об'єктивність та неупередженість, роз'яснено відповідачеві його право подавати докази, передбачене п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК України. За таких обставин, суд, визначаючи розмір остаточного розрахунку, керується тими доказами, які містяться в матеріалах справи та вважає доведеним зі сторони позивача розмір остаточного розрахунку в сумі 61355,19 грн., що і підлягає до стягнення з відповідача. Також позивачем заявлено вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 20000 гривень. Як зазначає позивач, спричинена йому моральна шкода полягала у зміні звичайного укладу життя та необхідності вжиття додаткових зусиль для організації свого життя через невиплату заробітної плати. Стаття 237-1 КЗпП України закріплює право працівника вимагати відшкодування моральної шкоди, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз'яснень, наданих в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При з'ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Не проведення розрахунку при звільненні є порушення законних прав позивача на отримання оплати за свою працю, яке в свою чергу завдало моральних страждань позивачу. В той же час, суд вважає, що вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково в сумі 1000 гривень. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Outcome: partial