Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

21 грудня 2018 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності, стягнення компенсації вартості частини домоволодіння та визнання права власності на частину домоволодіння. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2018 року позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням вимог п. 4 ч. 3 ст. 175, ч.ч. 1, 5 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких 17 січня 2019 року позивачем було подано виправлений позов та надано квитанцію про внесення коштів на депозитний рахунок суду. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2019 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2019 року заяву [PERSON] задоволено і витребувано у КП «Синельниківське МБТІ» та КП «Криворізьке МБТІ» відомості про реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2019 року у задоволенні клопотання [PERSON] про закриття провадження у справі було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2019 року заяву [PERSON] про забезпечення доказів задоволено, витребувано від Департаменту адмінпослуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради відомості про реєстрацію осіб, а також вирішено питання про виклик та допит свідків. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2020 року клопотання [PERSON] про витребування доказів задоволено частково. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2020 року у задоволенні клопотання [PERSON] про долучення до матеріалів справи переліку об`єктів нерухомого майна і виклику та допиту судовому засіданні в якості свідка судового експерта [PERSON] було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2021 року у задоволенні клопотання [PERSON] про виклик та допит експерта було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2021 року у задоволенні клопотання [PERSON] про витребування доказів було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2021 року у задоволенні клопотання [PERSON] про витребування доказів було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2021 року заяву про забезпечення доказів було повернуто [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2021 року підготовче провадження було закрито і призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2021 року у задоволенні клопотання про витребування доказів [PERSON] було відмовлено. Позивач у своєму позові та у ході судового розгляду, а її представник у ході судового розгляду, посилалися на те, що на підставі договору дарування від 11 червня 2014 року позивачеві належить ѕ частини домоволодіння [ADDRESS] . Також позивачеві на підстав договору дарування від 11 червня 2014 року належить ѕ частини земельної ділянки [ADDRESS] . Інша ј частина вказаних спірних домоволодіння та земельної ділянки на підставі свідоцтва про право на спадщину належить відповідачеві. [PERSON] проживає у вказаному домоволодінні понад 30 років. Відповідач у вказаному домоволодінні не проживає і ніколи не проживала, її батько, після смерті якого вона успадкувала належну їй частку, також не проживав у спірному домоволодінні. Домоволодіння складається із житлового будинку, літньої кухні, гаражу, сараїв, вбиральні та огорожі. Сторони не є членами родини, спільно не проживають, спільне господарство не ведуть. [PERSON] інтересу до майна ніколи не виявляла, витрат по утриманню майна не несла. Позивач неодноразово зверталася до [PERSON] з пропозицією разом здійснити ремонті роботи у будинку та понести витрати по облаштуванню території, проте, відповідач з посиланням на наявність іншого житла, відмовлялася. Між сторонами склалися напружені неприязні стосунки. Відповідач штучно та навмисно створює видимість відсутності житла: фактично вона проживає з родиною у буд. [ADDRESS] , має частку від приватизації у квартирі [ADDRESS] , її чоловікові належить 1/3 частина квартири [ADDRESS] , батьки відповідача володіють житловим будинком [ADDRESS] . Власником Ѕ частини зазначеного будинку був її батько, після смерті якого вона мала право успадкувати частину, проте, навмисно не зробила цього. На пропозицію продати належну відповідачеві ј частину домоволодіння вона погоджувалася, але кожен раз збільшувала ціну до нереальної суми, яка не відповідає її частці у праві власності. Посилалась на те, що поділ домоволодіння в натурі неможливий, частка відповідача є незначною, просила суд припинити право власності [PERSON] на ј частину домоволодіння [ADDRESS] та на ј частину земельної ділянки [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на ј частину домоволодіння [ADDRESS] та на ј частину земельної ділянки [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості її частини, зняти [PERSON] з реєстраційного обліку місця проживання за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати у справі. У ході судового розглдяу позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у відзиві та ході судового розгляду проти задоволення позовних вимог заперечувала, зазначивши, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину належить ј частина домоволодіння [ADDRESS] та ј частина земельної ділянки [ADDRESS] . Все рухоме майно, яке вона отримала у спадок, було знищено позивачем. Звіт про оцінку майна, який було надано позивачем є недійсним, оскільки він не зареєстрований в Єдиній базі даних звітів, він не містить розрахунку вартості допоміжних будівель та земельної ділянки, які також входять до майна, яке належить відповідачеві. Позивачем спотворено опис домоволодіння, оскільки воно складається з двох житлових будинків, один з яких [PERSON] зазначає як літню кухню, проте, він має зручності і обладнаний опаленням та з 1976 року використовуються як житло. Загальна площа домоволодіння складає 183 кв.м., площа земельної ділянки становить 802 кв.м. Площа ј частини земельної ділянки становить 200,5 кв.м., у тому числі 45,75 кв.м. під будівлями і спорудами, які належать їй, що надає можливість побудувати або надбудувати житлові приміщення. Таким чином, твердження позивача про те, що належна їй частка у праві власності на домоволодіння [ADDRESS] , є незначною, не відповідає дійсності. Іншого нерухомого майна у власності, придатного для житла, вона не має. Позивач чинить перешкоди у користуванні належною їй часткою домоволодіння, що позбавило її можливості вільно володіти та користуватися належним їй майном. При переобладнанні, ј частина домоволодіння [ADDRESS] , за наявності земельної ділянки, придатна для повноцінного проживання. Вона не бажає припинення її права на належне майно, що завдасть їй значної шкоди. Позивач не намагається виділити майно в натурі, чи визначити порядок користування домоволодінням та земельною ділянкою. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача на свою користь витрати на правничу допомогу. Третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради свого представника у судове засідання не направив, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки свого представника у судове засідання суду не повідомив. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору дарування частини земельної ділянки від 11 червня 2014 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого у реєстрі за № 2-295, [PERSON] на праві власності належить ѕ частини земельної ділянки площею 0,0802 га кадастровий № 1210100000:08:791:0003, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 7). Згідно з договором дарування частини домоволодіння від 11 червня 2014 року, посвідченим Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованим у реєстрі за № 2-294, ѕ частини домоволодіння [ADDRESS] належить [PERSON] (т. 1 а.с. 8). Право власності на ј частину земельної ділянки [ADDRESS] загальною площею 0,0802 га кадастровий № 1210100000:08:791:0003, на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 05 серпня 2014 року Другою синельниківською державною нотаріальною конторою, належить [PERSON] , про що містяться відомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 63-65). ј частина домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 05 серпня 2014 року Другою синельниківською державною нотаріальною конторою, належить [PERSON] , право власності на яку у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 62-62 оберт, 63-65). Згідно з відповіддю КП «Синельниківське МБТІ» Дніпропетровської області № 136 від 24 червня 2019 року право власності на житловий будинок [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18 лютого 1989 року Раївською сільською радою і зареєстрованого у реєстрі за № 41, належить [PERSON] (т. 1 а.с. 105). На підставі відомостей, які містяться в архіві КП «Криворізьке БТІ» Дніпропетровської обласної ради № 1027 від 04 липня 2019 року, право власності на квартиру [ADDRESS] до 2011 року було зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06 березня 1997 року. У 2011 році право власності на ѕ частини вказаної квартири на підставі договору дарування зареєстровано за іншими особами (т. 1 а.с. 107). Актом від 03 червня 2019 року, складеним [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , затвердженим головою квартального комітету № 14 Новокодацької районної у м. Дніпрі ради Набокорською В.М., встановлено, що у буд. [ADDRESS] , починаючи з 2007 року ніколи не вселялися та не проживали [PERSON] з родиною, і [PERSON] з родиною; в будинку проживала родина [PERSON] (т. 1 а.с. 171). 11 лютого 2020 року місце проживання [PERSON] було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с. 105). Судом було оглянуто адміністративну справу № 205/9135/16-п (провадження № 3/205/297/17) відносно [PERSON] за вчинення адміністративного порушення, передбаченого ч. 2 ст. 154 КУпАП. З матеріалів адміністративної справи вбачається, що у протоколі про адміністративне правопорушення від 22 листопада 2016 року, складеному відносно [PERSON] зазначено місце реєстрації останньої за адресою: [ADDRESS] , місце проживання за адресою: [ADDRESS] , своїх поясненнях [PERSON] зазначає адресу свого проживання як [ADDRESS] , про що також вказано у заяві до суду про розгляд адміністративної справи у її відсутність. При цьому у своїх запереченнях, які надійшли до суду 15 лютого 2017 року, вона наполягає, що проживає за адресою реєстрації: [ADDRESS] . Також у судовому засіданні в якості свідків було допитано [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , від допиту свідка [PERSON] сторона позивача відмовилася. Свідок [PERSON] судові повідомив, що він є сином позивача, а відповідач доводиться йому двоюрідною сестрою. У спірному домоволодінні він проживає з самого свого народження. Житловий будинок для житла не придатний і потребує капітального ремонту. У 2013 році з відповідачем дійшли згоди про те, що вона продасть їм свою частину домоволодіння за 5 000 доларів США, проте на той час за нею не було зареєстровано у встановленому порядку право власності. Висували [PERSON] пропозицію зробити ремонт, але вона відмовилася, посилаючись на те, що у будинку не проживає, а її частина є незначною. Сама відповідач має інше житло. У 2017 році відповідач за належну їй частину домоволодіння вже назвала ціну у розмірі 10 000 доларів США. Вона ніколи не висловлювала намірів щодо проживання у спірному домоволодінні, не виказувала намірів про виділення частки в натурі, зазначаючи, що її цікавлять лише гроші, а житлом вона забезпечена. Згодом [PERSON] погодилася на відчуження своєї частки в обмін на те, що сторона позивача придбає їй будинок, але варіанти їй не подобалися. У підсумку відповідач забажала отримати за належну їй частку 15 000 доларів США. При цьому, у березні 2019 року на виборах вони дізналися, що відповідач зареєструвала свого брата у будинку. Сама відповідач зареєстрована також у спірному домоволодінні. Свідок [PERSON] судові пояснив, що він - сусід [PERSON] . За адресою спірного домоволодіння проживає позивач з сином, відповідача він ніколи не бачив там. Житловий будинок перебуває в аварійному стані. [PERSON] із сином живуть в літній кухні з низькою стелею: влітку спека, взимку холодно. Чи виявляла намір відповідач вселитися у домоволодіння, свідкові не відомо. Свідок [PERSON] повідомила, що вона проживає по сусідству із позивачем. У спірному домоволодінні проживає позивач зі своїм сином, [PERSON] вона ніколи не бачила у домоволодінні. Позивач з сином робили ремонт у домоволодінні. Зі слів [PERSON] їй відомо, що за свою частину домоволодіння відповідач просить 15 000 доларів США. Сам будинок для проживання не придатний, позивач із сином проживають у літній кухні, вона облаштована: пластикові вікна, санвузол; щодо наявності опалення їй невідомо, оскільки була там влітку. На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Ч. 1 ст. 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. З аналізу зазначеної правової норми право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених п.п. 1-3 ч.1 ст. 365 ЦК України підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України № 357/11232/14-ц від 23 листопада 2016 року, постанові Верховного Суду України № 6-1599ц16 від 15 липня 2016 року у справі; постанові Верховного Суду України № 6-68цс14 від 02 липня 2014 року. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Згідно з положеннями ч.ч. 4, 5 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільного необхідності, на підставі і в порядку, встановленому законом та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. В постанові Верховного Суду № 61-4860св18 від 30 травня 2018 року Верховний Суд дійшов висновку про те, що в силу положень ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Згідно ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При цьому право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. В ухвалі ВССУ № 6-12402ск15 від 27 січня 2016 року суд зазначив, що відсутність іншого житла у співвласника квартири, частка якого припиняється на підставі ст. 365 ЦК України, є істотною шкодою, що завдається йому, у зв`язку з таким припинення права власності. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») у статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини 1 статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника,та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності». У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) також зроблено висновок щодо застосування пункту 4 частини 1 статті 365 ЦК України та вказано, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку. При цьому, суд зауважує, що сторони наділені рівними процесуальними правами, а судочинство здійснюється за принципом диспозитивності. Так, судом не призначалося проведення судової будівельно-технічної, земельно-технічної експертиз щодо можливості поділу домоволодіння, чи неможливості його поділу, або ж судової товарознавчої експертизи про визначення ринкової вартості домоволодіння та визначення вартості ј його частини, оскільки сторонами зазначеного клопотання не заявлялося. При цьому суд приходить до висновку про те, що частка відповідача є значною та їй буде спричинено шкоду. Суд не приймає до уваги твердження позивача про наявність зареєстрованого права власності на 1/3 частину квартири у [ADDRESS] , оскільки в даному випадку предметом позову є ј частина домоволодіння та ј частина земельної ділянки [ADDRESS] , які на праві власності на підставі свідоцтв про право на спадщину належать відповідачеві [PERSON] . Питання про зареєстроване право власності на об`єкти нерухомого майна за чоловіком [PERSON] , [PERSON] , або іншими членами її родини, не є предметом дослідження та не може бути належним доказом підстав позовних вимог [PERSON] . Також суд критично ставиться до тверджень [PERSON] про відчуження належної відповідачеві частки на квартиру [ADDRESS] за договором дарування на користь своєї доньки [PERSON] , оскільки власник на свій розсуд розпоряджається належним йому майном. Крім того, відчуження належної [PERSON] частки квартири відбулося за три роки до набуття права власності на ј частину домоволодіння та ј частину земельної ділянки [ADDRESS] . Щодо відповіді Ленінського РВ ДМУ УМВС України у Дніпропетровській області № 43/6803 від 10 липня 2008 року про звернення [PERSON] щодо неправомірних дій [PERSON] по відношенню до неї (т. 1 а.с. 223), зазначена відповідь не є належним доказом вчинення перешкод позивачем відповідачеві у користуванні належною їй частиною спірного домоволодіння, оскільки ані [PERSON] , ані [PERSON] не є сторонами по справі і судом не вирішується питання про їх права та законні інтереси. Щодо твердження позивача, що домоволодіння [ADDRESS] складається з 1 житлового будинку загальною площею 53,3 кв.м., житловою 27.1 кв.м., і твердження відповідача про склад спірного домоволодіння із двох житлових будинків, загальна площа яких складає 183 кв.м., суд приходить до висновку, що зазначені підстави не підтверджено належними доказами, разом з тим і не спростовано, оскільки в матеріалах справи наявна копія технічного паспорта на домоволодіння [ADDRESS] , виготовленого станом на 31 серпня 2007 року (т. 2 а.с. 112-114), та повідомлення КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради № 2000 від 25 лютого 2021 року про неможливість виконання договору з інвентаризації нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із ненаданням доступу інженерові (т. 2 а.с. 170-171). За таких обставин, суд не приймає зазначені твердження сторін як такі, що не підтверджені належними доказами. Разом з тим, суд не приймає до уваги твердження відповідача, що позивачем вчиняються дії, спрямовані на вчинення перешкод відповідачеві у користуванні належною їй частиною домоволодіння, оскільки з позовом до суду про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення, або про розподіл домоволодіння в натурі, вона не зверталася. Крім того, суд розцінює критично і не погоджується із висновком, що спільне володіння і користування позивачем та відповідачем домоволодінням є неможливим, у зв`язку із складними стосунками, що склалися між сторонами, та відсутністю будь-яких взаємовідносин, які б давали змогу говорити про можливість спільного проживання у спірному домоволодінні, а також недосягненням сторонами згоди щодо умов користування домоволодінням. Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Грошова компенсація власнику може бути надана тільки за його згодою, відповідач не надала такої згоди на отримання грошової компенсації. З урахуванням викладеного суд не може погодитись з доводами позивача про те, що частка [PERSON] є незначною, та вважає, що нею не надано доказів того, що припинення права власності на належну відповідачеві частку у майні не завдасть істотної шкоди її інтересам, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відсутність обставин, за наявності яких можливе припинення права особи на частку у спільному майні, а наведені вище обставини свідчать про те, що припинення права власності відповідача на належну їй ј частину спірного домоволодіння та земельної ділянки завдасть істотної шкоди її інтересам. Враховуючи наведене, суд дослідивши надані та отримані докази, приходить до висновку, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження наявності усіх підстав, передбачених законодавством, для припинення права власності на частку відповідача, відповідач не згодна на отримання компенсації вартості її частки, бажає користуватись належним їй на праві власності майном, тому підстави для задоволення позову відсутні. Щодо позовних вимог в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку суд зазначає наступне. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Таким чином, оскільки [PERSON] є власником ј частини домоволодіння [ADDRESS] , а позовні вимоги про припинення права власності за відповідачем на належну їй частку задоволенню не підлягають, то позовні вимоги в частині зняття з реєстраційного обліку [PERSON] за адресою спірного домоволодіння задоволені бути не можуть. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі. Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Всупереч зазначеним вимогам стороною відповідача не надано суду розрахунок вартості гонорару, відсутня детальна фіксація та опис послуг, що надаються в межах ведення відповідної судової справи, їх обсяг; витрати, що понесені адвокатом у зв`язку з наданням послуг щодо ведення відповідної судової справи (участь у судових засідання), до матеріалів справи стороною відповідача не надано акту прийнятих робіт із зазначенням часу, витраченого на складання процесуальних заяв, в яких виникла необхідність, підписаного [PERSON] . За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні вимог відповідача про відшкодування витрат на правничу допомогу [PERSON] слід відмовити. При цьому [PERSON] було сплачено судовий збір за видачу копії технічної фіксації судового засідання у розмірі 68 гривень 10 коп. (т. 2 а.с. 211), який підлягає стягненню з позивача на користь відповідача. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову було сплачено судовий збір у загальному розмірі 2 620 гривень 60 коп. (т. 1 а.с. 1, 118,120, т. 2 а.с. 3, 121), а також нею було понесені витрати на сплату послуг експерта у розмірі 5 720 гривень та 2 000 гривень (т. 1 а.с. 127), враховуючи, що у задоволенні позовних вимог позивачеві було відмовлено, понесені нею судові витрати слід віднести за рахунок позивача. З урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, внесені на депозитний рахунок ТУ Державної судової адміністрації у Дніпропетровській області позивачем грошові кошти у розмірі 98 701 гривень (т. 1 а.с. 2) та 2 580 гривень (т. 1 а.с. 119), а всього 101 281 гривня 00 коп., підлягають поверненню позивачеві. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed