Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

21.08.2018 позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до ТОВ «Київінформплюс» в особі директора [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що 22 лютого 2017 позикодавець [PERSON] уклав з позичальником ТОВ «Київінформплюс» в особі директора [PERSON] договір позики № 22/02/17 згідно якого відповідач, як позичальник отримав від позивача 10 000 доларів, що на момент укладання угоди склав в національній валюті 270 425, 36 грн., а згідно п. 3.2. позикодавець надав суму зазначеної суми позики. За умовами договору позичальник зобов`язаний сплачувати проценти в розмірі 3 % від суми позики. Сплата процентів здійснюється позичальником разом з поверненням позики, що встановлений в п. 4.1. Договору, не пізніше 27 числа кожного календарного місця шляхом передання позикодавцеві грошових коштів, про що складається розписка або інший документ або шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позикодавця, що відкритий у банківській установі. 27.10.2017 на адресу відповідача була надіслана претензія з вимогою сплатити заборгованість за Договором позики № 22/02/17 від 22.02.2017 року в розмірі 406 588, 44 грн., однак відповідач на вимогу не відреагував. Станом на дату підписання претензії сума процентів, нарахована відповідно до умов Договору, що має бути сплачена ТОВ «Київінформплюс» становить 48 294, 00 грн. Оскільки зобов`язання з повернення суми позики, станом на дату написання претензії не виконані позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 88 539 грн. та три відсотки річних від простроченої суми, що складає 1455, 44 грн. Отже, позивач просить ухвалити рішення, яким стягнути на його користь з відповідача грошові кошти за договором позики в загальному розмірі 406 588, 44 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 23.08.2018 було відкрито провадження та призначено у справі підготовче засідання. ТОВ «Київінформплюс» в особі директора [PERSON]. 20.11.2018 звернулось до Деснянського районного суду м. Києва з зустрічними позовними вимогами до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Ухвалою суду від 04.12.2018, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання, судом було прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну заяву ТОВ «Київінформплюс» до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що дійсно між сторонами йшов переговорний процес, щодо отримання відповідачем позики від позивача задля своїх потреб в рамках здійснення господарської діяльності, що знайшло своє відображення в Договорі позики від 22.02.2017 року. Однак, підписавши даний Договір та погодившись на всі його істотні умови, відповідачем так і не було отримано грошових коштів від позивача в рамках виконання даного Договору. В матеріалах справи відсутні касові документи та квитанція про внесення коштів в касу підприємства, які б свідчити про надання позивачем позики (передачу коштів) юридичній особі відповідно до умов Договору в готівкові формі. Посилання позивача за первісним позовом в якості доказів надання позики у визначених сумах на розписку, що ніби складена директором ТОВ «Київінформплюс» [PERSON] є безпідставним з огляду на те, що матеріали справи містять лише копію даної розписки, а не оригінал, її зміст та суть викликають запитання, а правова природа її походження є сумнівною, адже грошові кошти юридична особа не отримувала; копія даної розписки жодним чином не може засвідчити передачу коштів позичальнику - юридичній особі, адже єдиним належним доказом передачі та отримання коштів позичальником - юридичною особою, в даному випадку, може бути касовий (розрахунковий) документ. Отже, ТОВ «Київінформплюс» просило суд визнати недійсним Договір позики від 22.02.2017 № 22/02/17. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 20.03.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні. 18.07.2019 відповідачем - ТОВ «Київінформплюс» в особі директора [PERSON] через канцелярію суду подано заяву про відвід судді Деснянського районного суду м. Києва Зотько Т.А.. Ухвалою суду від 19.07.2019 було визнано заяву відповідача - ТОВ «Київінформплюс» в особі директора [PERSON] про відвід судді Зотько Т.А. необґрунтованою, передано заяву на розгляд іншого судді у порядку, встановленому ч. 1 ст. 33 ЦПК України та зупинено провадження по цивільній справі до вирішення питання про відвід судді Зотько Т.А. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 22.07.2019 відмовлено у задоволенні заяви відповідача - ТОВ «Київінформплюс» в особі директора [PERSON] про відвід судді Зотько Т.А. 23.07.2019 ухвалою суду поновлено провадження у вказаній справі з призначенням справи до розгляду в судовому засіданні. Ухвалою суду від 26.11.2019 у справі призначено комплексну судову почеркознавчу та економічну експертизу. 13.04.2020 матеріали справи повернуті на адресу суду з експертної установи. 28.05.2020 від Київського науково дослідного інституту судових експертиз надійшло повідомлення від 22.05.2020 № 4691/20-71 про неможливість надання висновку судово- економічної експертизи. Ухвалою суду від 30.04.2020 поновлено провадження у справі та призначено судове засідання. В судовому засіданні 19.01.2021 позивач та його представник вимоги позовної заяви підтримали, просивши їх задовольнити, надаючи пояснення посилались на обставини, що викладені в позовній заяві. Щодо змісту зустрічних позовних вимог заперечували, посилаючись на їх необґрунтованість. Представник відповідача в судове засідання втретє не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним, про причини своєї неявки суд не повідомив. 20.11.2018 від Директора ТОВ «Київінформплюс» - [PERSON] надійшов відзив на первісну позовну заяву, згідно якого сторона відповідача просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідач не отримував грошові кошти від позивача в рамках умов даного Договору. Заслухавши пояснення позивача та його представника за первісним позовом, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як встановлено в судовому засіданні, 22.02.2017 між позикодавцем [PERSON] та позичальником ТОВ «Київінформплюс» в особі директора [PERSON] договір позики № 22/02/17 згідно якого відповідач отримав від позивача 10 000 доларів, що на момент укладання угоди склав в національній валюті 270 425, 36 грн. (п. 2.1. Договору позики № 22/02/17). На виконання умов Договору між позикодавцем [PERSON] та позичальником ТОВ «Київінформплюс» в особі директора [PERSON] було складено боргову розписку від 22.02.2017, оригінал якої долучено до матеріалів справи, та відповідно до умов якої позичальник зазначив, що отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США строком на 6 (шість місяців) та зі сплатою процентів у розмірі 3 % річних від суми позики. Повернення суми позики буде відбуватись шляхом сплати грошових коштів рівними частинами у розмірі 1666 дол. США кожного місяця відповідно до умов Договору позики № 22/02/17 від 22.02.2017 року. При цьому, учасник ТОВ «Київінформплюс» [PERSON] підтвердив та засвідчив підписом факт отримання грошових коштів за договором позики № 22/02/17 від 22.02.2017 року у розмірі 10 000 доларів США. За цим Договором позичальник зобов`язаний сплачувати проценти в розмірі 3 % від суми позики. Сплата процентів здійснюється позичальником разом з поверненням відповідної частини суми позики, щомісяця рівними частинами протягом строку повернення позики, що встановлений в п. 4.1. Договору, не пізніше 27 числа кожного календарного місяця шляхом передання Позикодавцеві (або належним чином уповноваженій особі) грошових коштів готівкою, про що складається розписка або інший документ, або шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позикодавця, що відкритий у банківській установі. Нарахування та сплата процентів здійснюється позичальником самостійно без окремої вимоги позикодавця. Сплата процентів здійснюється у порядку, що визначений п. 2.3. Договору протягом строку повернення позики, що встановлений в п. 4.1. Договору. (п.п. 2.2., 2.3., 2.4. Договору позики № 22/02/17). Згідно п.п. 4.1., 4.2. Договору визначено строк повернення суми позики позикодавцю 6 місяців з моменту надання суми позики. Останній день повернення суми позики - 22 серпня 2017 року. Правилами статті 524 ЦК України встановлено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, а правилами частини 2 статті 533 цього ж Кодексу встановлено, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За правилами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Договір позики - це один з видів зобов`язань, спрямованих на передачу майна. Враховуючи, що договір - це взаємна угода сторін, тому в ньому містяться окремі положення, умови, визначаються права та обовязки сторін. Сукупність вищезгаданих, погоджених сторонами умов і становить зміст договору. Отже, ТОВ «Київінформплюс» в особі директора [PERSON] отримав зазначену в договорі грошову суму та зобов`язався повернути її у строк до 22.08.2017 року (п. 4.2. Договору). Проте, незважаючи на взяті на себе зобов`язання, щодо отримання від позивача грошових коштів, відповідач не повернув отримані грошові кошти у строк визначений у договорі позики. 27.10.2017 року на адресу Директора ТОВ «Київінформплюс» - [PERSON] було направлено претензію, згідно якої позивач вимагав в строк до 10.11.2017 виконати зобов`язання за Договором позики № 22/02/17 від 22.02.2017 та сплатити на його користь заборгованість в розмірі 406 588, 44 грн., однак станом на день постановлення рішення відповідач на претензію не відреагував. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Проте, сплата неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі (ч. 1 ст. 552 ЦК України) Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частиною 1 ст. 612 ЦК України, передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Розрахунки надані позивачем, щодо суми основного боргу в розмірі 270 425, 36 грн., пені в сумі 88 539 грн., та 3% річних в розмірі 1455, 44 грн. та процентів за користування позиками в розмірі 48 294, 00 грн. є правильними. 18.09.2013 року у справі №6-63 цс 13 Верховний суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно з приписами ч. 4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За змістом ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює критично посилання ТОВ «Київінформплюс» у зустрічному позові на той факт, що договір позики від 22.02.2017 року є недійсним, оскільки суду не надано жодних доказів на спростування укладення договору позики та не одержання коштів від позикодавця [PERSON] у передбаченому ст.ст. 76, 81 ЦПК України порядку. За таких обставин, суд дійшов висновку, що ТОВ «Київінформплюс» не довів ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог, у зв`язку з чим в задоволенні зустрічних позовних вимог ТОВ «Київінформплюс» слід відмовити. Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, в зустрічному позові слід відмовити. Враховуючи той факт, що позивач при поданні позову був звільнений від сплати судового збору, оскільки є особою з інвалідністю другої групи та має пільги, що підтверджується відповідною довідкою, а відтак відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4065, 88 грн., підлягають стягненню з ТОВ «Київінформплюс» на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved