Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-05 00:00:00

1.виклад позиції позивача та заперечень відповідачів. \~ \~ \~ \~[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння, в якому первісно просила зобовязати відповідачів звільнити підвал літ. А1/п за адресою: вул. Італійська, 91, м. Маріуполь. \~ \~ \~ \~На обґрунтування вимог [PERSON] посилалася на те, що на підставі договору дарування від 08\~жовтня 2014 року їй на праві власності належить 11/50 частини будинковолодіння, яке розташоване [ADDRESS], житловою площею 38,5 кв. м, загальною площею 54,9 кв. м. На земельній ділянці, як зазначено у договорі дарування, наявні два підвали. Один з них під літ. А1/п відповідно до технічного паспорта від 30 червня 2016 року та листа Маріупольського бюро технічної інвентаризації від 30 травня 2017 року № 1383 належить їй та розташований безпосередньо під полом її частини будинковолодіння, що належить їй на праві власності. Близько року тому позивач звернулася до відповідачів з пропозицією встановити, на якій підставі вони користуються підвалом, який розташований під полом частини будинковолодіння позивача, однак відповідачі ухилилися від встановлення цих обставин та продовжують користуватися підвалом. У звязку з такими обставинами, [PERSON] у 2016 році звернулася до Маріупольського бюро технічної інвентаризації та їй стало відомо, що указаний підвал належить до її частини будинковолодіння, тобто належить їй, внаслідок чого позивач вважає, що указаний підвал під літ. А1/п належить їй на підставі договору дарування, технічного паспорта та листа Маріупольського БТІ, тому, посилаючись на положення ст. ст. 187, 188, 319, 321 ЦК України, позивач просила позовні вимоги задовольнити. \~ \~ \~ \~У березні 2018 року від позивача надійшли уточнення на позов, відповідно до яких правовою підставою позову зазначено положення ст. 391 ЦК України та предметом позову усунення перешкод у користуванні власністю, а саме просила: зобовязати відповідачів [PERSON] та [PERSON] демонтувати замки на дверях підвалу у будинку № 91 по вул. Італійській у м. Маріуполі та не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні підвалом, стягнути з відповідачів судовий збір у розмірі 740 грн. (а. с. 41, 42). \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON], не погоджуючись із позовними вимогами [PERSON], через свого представника [PERSON] направила в адресу суду відзив на позов, в якому посилається на те, що позовні вимоги є необґрунтованими з таких підстав. Як на підставу позову [PERSON] посилається на те, що крім договору дарування, її право на указаний підвал підтверджується технічним паспортом та листом Маріупольського бюро технічної інвентаризації. Проте така інформація, що міститься у технічній документації має загальний характер щодо складової будинковолодіння № 91 по вул. Італійській у м.\~Маріуполі та не може визначати право власності позивача на вказані у технічній документації приміщення. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом ст. 12 цього Закону відомості про право власності повинні міститься у відповідному державному реєстрі, однак позивачем відповідних відомостей з Державного реєстру прав на надано. Також відповідно до договору купівлі-продажу від 18 червня 1959 року, який зареєстрований у Жданівському бюро технічної інвентаризації за № 11616, [PERSON] продала, а [PERSON] та [PERSON] (мати та батько відповідача) придбали 5/25 частини будинковолодіння № 91 по вул. Італійській у м. Маріуполі, а саме: житлову прибудову, два коридори, сіни, сарай, веранду та два підвали. На підставі свідоцтва про право на спадщину від 16 липня 1979 року № 1-6344, договору дарування від 17 грудня 1979 року № 11438, [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) є власником 12/50 частини двох будинків домоволодіння № 91 по вул. Італійській у м. Маріуполі, зокрема відповідно за спадщиною та рішенням Народного суду Жовтневого району м. Жданова від 29 жовтня 1979 року, а саме: частина будинку літ. А, який складається з: ? частини коридору 1-1; ? частини кімнати 1-2; ? частини кімнати 1-3; ? частини 2-3; сіней 2-1; ? частини коридору 2-2 та за договором дарування: житлова прибудова, 4 сараї, підвал, город, водопровідний кран. Рішенням Народного суду Жовтневого району м.\~Жданова від 29 жовтня 1979 року у справі № 2-1981, сторонам у справі затверджено в реальних та ідеальних частках акт належності домоволодіння № 91 по вул. Італійській у м. Жданові. Цим рішенням встановлено, що складовою 11/50 частини домоволодіння, належного [PERSON], входить житлова прибудова А-1-1, сарай Д-1, 1/3 огорожі, тому відповідач на підставі ст. 264 ЦК України просив відмовити у задоволенні позовних вимог (а. с. 31, 32). \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] направила в адресу суду клопотання, в якому вказала, що позовні вимоги не визнає та вважає їх необґрунтованими (а. с. 46). \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] направила в адресу суду клопотання, в якому вказала, що позовні вимоги не визнає та вважає їх необґрунтованими (а. с. 47). \~ \~ \~ \~Від представника [PERSON] [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву із заявою про уточнення, зміну позовних вимог, відповідно до якого представник посилається на те, що відповідно до інвентаризаційної справи у позивача взагалі відсутні права на будь-яке підвальне приміщення у вказаному будинковолодінні, спірним підвалом відповідачі користуються майже 40 років, позивач пропустила позовну давність, тому просила відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача судові витрати (а. с. 75 82). 2.заяви та клопотання. Клопотання представника [PERSON] [PERSON] про витребування з Комунального підприємства «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» (далі БТІ) інвентаризаційну справу будинковолодіння № 91 по вул. Італійській у м. Маріуполі (а. с. 26, 27). Клопотання [PERSON] про розгляд справи за її відсутності (а. с. 46). Клопотання [PERSON] про розгляд справи за її відсутності (а. с. 47). Клопотання [PERSON] про залучення до участі у справі в якості третьої особи БТІ та визнання причин пропуску позовної давності поважними (а. с. 61, 62). Клопотання [PERSON] про допит в якості свідка [PERSON] (а. с. 63). Клопотання представника [PERSON] [PERSON] про долучення до матеріалів справи доказів, що підтверджують розмір судових витрат [PERSON] (а. с. 84 89). 3.процесуальні дії суду: Ухвала Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 січня 2018 року про відкриття провадження у справі, призначення у справі підготовчого судового засідання, розяснення учасникам справи право подати відзив на позов, відповідь на відзив та заперечення (а. с. 20). Ухвала Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 березня 2018 року про прийняття до розгляду заяви про уточнення позовних вимог [PERSON] (а. с. 45). Ухвала Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 березня 2018 року про витребування з КП «Маріупольське БТІ» матеріалів інвентаризаційної справи на будинковолодіння № 91 по вул. Італійській у м. Маріуполі (а. с. 52). Ухвала Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 червня 2018 року про закриття підготовчого судового засідання, призначення справи до розгляду по суті, виклик до судового засідання [PERSON] для допиту в якості свідка (а.с. 65). Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, а також інвентаризаційна справа будинковолодіння № 91 по вул. Італійській у м. Маріуполі, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. 4.фактичні обставини справи, установлені судом. \~ \~ \~ \~Відповідно до договору дарування від 08 жовтня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], реєстровий № 911, [PERSON] подарувала [PERSON] 11/50 частини домоволодіння з відповідною частиною господарських та побутових споруд та будівель, що знаходиться у м. Маріуполі Донецької області по вул. Італійській, 91. На земельній ділянці розташовано: два жилих будинки: літ. А-1, літ. Б, одна жила прибудова літ. А-1-1, підвал літ. А1п-1, підвал літ. Б/п, чотири сараї: літ. Д, літ. Ж, літ. Е, літ. Г, вбиральня літ. К, дві огорожі № 1-2, № 3-4. Відчужується 11/50 частини домоволодіння площею 38,5 кв. м, загальною площею 54,9 кв. м (а. с. 6). \~ \~ \~ \~Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 91 по вул.\~Італійській у м. Маріуполі, виготовлений на замовлення [PERSON] від 30 червня 2016 року, під житловим будинком А-1, кімнатами 4-3 та 4-4, розташований підвал літ. А1/п (а. с. 7 13). \~ \~ \~ \~Згідно з листом КП «Маріупольське БТІ» від 03 травня 2017 року № 1383, на звернення [PERSON] повідомлено, що відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи № 31672 та технічної інвентаризації від 30 червня 2016 року 11/50 частини будинковолодіння, яке розташоване за адресою: вул. Італійська, 91, м.\~Маріуполь, належних [PERSON], складається із житлової прибудови А1-1, підвалу літ. А1/п, прибудови літ. а5-1 (загальною площею 70,1 кв. м, житловою площею 38,5 кв. м). Прибудова літ. а5-1 збудована до 1992 року, що не є самочинним будівництвом. Підвал А1/п не відноситься до самовільного будівництва відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна (а. с. 14). \~ \~ \~ \~Відповідно до державних актів від 11 вересня 1998 року, [PERSON] належить земельна ділянка розміром 0,0256 га та [PERSON] 0,0397 га за указаною адресою (а. с. 15, 16). \~ \~ \~ \~За будинковолодінням № 91 по вул. Апатова (Італійська) у м. Жданів (Маріуполь) 04 квітня 1945\~року заведена інвентарна справа. \~ \~ \~ \~Рішенням Народного суду Жовтневого району м. Жданів від 29 жовтня 1979 року вирішено затвердити акт належності в реальних та ідеальних долях кожному співвласнику за домоволодінням № 91 по вул. Апатова (Італійській) у м. Жданів (Маріуполь) від 15 серпня 1978 року, відповідно до якого [PERSON] на підставі договору дарування від 24 квітня 1962 року № 2-192 належить частина житлового будинку літ. А-1, а саме: житлова кімната 3-2; житлова кімната 3-3; сіни 3-4; санвузол 4-5; сарай літ. Ж; підвал, на підставі договору купівлі-продажу від 18 червня 1959 року № 5835 належить частина житлового цегляного будинку літ. А-1, а саме: ? житлової кімнати 2-3; ? сіней; кухні 2-1; ? коридору 2-2; ? коридору 1-1; ? житлової кімнати 1-2; ? житлової кімнати 1-3; водопровідний кран. Вся дійсна вартість всієї цієї частини 1\~435 рублів, що в ідеальних долях складає 17/50 частини від загального будинковолодіння. \~ \~ \~ \~[PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 липня 1975 року №\~1-6344 належить частина житлового цегляного будинку літ. А-1, а саме: ? коридору 1-1; ? житлової кімнати 1-2; ? житлової кімнати 1-3; ? житлової кімнати 2-3; ? сіней-кухні 2-1; ? коридору 2-2. Вся дійсна вартість складає 360 рублів, що в ідеальних долях складає 4/50 частини від загального будинковолодіння. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03 грудня 1965 року № 2-800 належить житлова прибудова А-1-1 цегляна сараю Д-1; 1/3 огорожі. Вся дійсна вартість складає 964 рублів, що в ідеальних долях становить 11/50 частини від загального будинковолодіння. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14 червня 1973 року № 12136 належить житловий будинок літ. Б-1, дійсною вартістю 1386 рублів, підвал 85 рублів, сараї літ. Е, Г, водопровід, 1/3 огорожі. Вся дійсна вартість складає 1\~587 рублів, що в ідеальних частинах становить 18/50 частини від загального будинковолодіння (а. і. с. 128 129). Отже відповідно до указаного рішення та акта до нього (а. і. с. 125 127), спірний підвал літ. А1/п належить [PERSON], в акті наявні підписи усіх співвласників, у тому числі [PERSON] У подальшому за договорами дарування від 17 грудня 1979 року [PERSON] подарував [PERSON] 8/50 частини указаного домоволодіння, та [PERSON] 9/50 частини цього домоволодіння, куди і входить спірний підвал літ. А1/п (а. і. с. 135, 136). [PERSON] 21 липня 1983 року подарував [PERSON] 11/50 частини указаного будинковолодіння (а. і. с. 165, 166). [PERSON] 08 жовтня 2014 року 11/50 частини указаного домоволодіння подарувала [PERSON] (а. і. с. 195, 196). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює начальником КП «Маріупольське БТІ», з приводу указаного листа від 03 травня 2017 року (а. с. 14), в якому указано, що до 11/50 частини указаного будинковолодіння належить і підвал літ. А1/п, зазначила, що це є технічною помилкою виконавця [PERSON], яка зробила такі висновки лише на підставі виготовленого технічного паспорту у 2016 році, цей лист не є правовстановлюючим документом, а за оглянутими нею інвентаризаційними матеріалами вбачається, що указаний підвал відноситься до ідеальної долі майна [PERSON], яке у подальшому перейшло у відповідних частинах до [PERSON] та [PERSON] У 1979 році при погодженні акту ідеальних часток сам [PERSON] його підписав, на підставі якого ухвалене рішення Народного суду Жовтневого району м. Жданів, і цим рішенням спростовуються факт про те, що спірний підвал належить [PERSON] Відповідно до акта від 21 лютого 2018 року № 1, складеного Комітетом самоорганізації населення «Азовський», будинковолодіння по вул. Італійській, 91 у м. Маріпуоль належить [PERSON], підвалом користуються сусіди з квартир № № 1, 2 (а. с. 43). 5. предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є усунення перешкод в користуванні власністю шляхом демонтування замку на дверях підвалу у будинку № 91 по вул. Італійській у м. Маріуполі та не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні підвалом. 5.1. у суду відсутні мотиви для відхилення матеріалів інвентарної справи будинковолодіння № 91 по вул. Італійській у м. Маріуполі, оскільки такі у своїй сукупності підтверджують факт набуття та розподілу часток між співвласниками указаного будинковолодіння, такі у встановленому порядку сторонами не спростовані як недопустимі, неналежні, недостовірні та недостатні докази. 5.2. суд не приймає лист КП «Маріупольське БТІ» від 03 травня 2017 року № 1383 як допустимий та належний доказ права власності [PERSON] на підвал літ. А1/п у будинковолодінні по вул. Італійській, 91 у м. Маріуполі, оскільки зазначений лист відповідно до положень ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не є правовстановлюючим документом і не може підтверджувати факт права власності [PERSON] на указаний підвал. При цьому начальником БТІ такий спростований, з посиланням на технічну помилку його виконавця [PERSON] Інші представлені суду докази відповідають замісту статей 77 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно вони достатні для прийняття у справі законного та справедливого рішення. 6. оцінка аргументів сторін. Проводячи оцінку аргументів сторін, які ґрунтуються на поданих доказах, суд дійшов висновку, що у своїй сукупності вони вказують на відсутність у [PERSON] будь-яких законних прав на спірне підвальне приміщення за літ. А1/п у будинковолодінні по вул. Італійській, 91 у м. Маріуполі, та у своїй сукупності вони вказують на те, що цей підвал належить [PERSON] та [PERSON] 7. щодо порушеного права та ким воно порушено, то суд виходить з того, що відсутнє порушення прав позивача. 8. норми права, які застосовує суд та мотиви їх застосування. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. [PERSON] особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права повязано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України. У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 391 ЦК України. Встановлені судом обставини дають підстави для висновку, що позивач [PERSON] у встановленому законом порядку не набула право власності на спірний підвал літ. А1/п, такий належить відповідачам [PERSON] та [PERSON], які правомірно ним користуються, підстави, на які посилалася [PERSON] у позові, нею не доведені, судом не встановлені, у звязку з чим її вимоги не ґрунтуються на положеннях ст. ст. 15, 16, 317, 321, 391 ЦК України та задоволенню не підлягають саме з підстав недоведеності. З огляду на зазначене, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ч. 4 ст. 267 ЦК України, оскільки у разі, якщо суд визнає позов обґрунтованим та доведеним, але поданим до суду з пропуском позовної давності, то за наявності заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд відмовляє в його задоволенні з цих підстав, однак, якщо позов необґрунтований та недоведений, то суд відмовляє у задоволенні позову саме з цих підстав, у такому випадку положення про позовну давність застосуванню не підлягають. Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і обґрунтовували доводи позивача, впливали на законність і обґрунтованість її вимог суду не представлено. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18\~липня 2006 року). 9. розподіл судових витрат. Звертаючись з позовом до суду, [PERSON] сплачений судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновків про відсутність підстав для задоволення позову, тому сплачений позивачем судовий збір покладається на неї та поверненню їй не підлягає. Разом з тим у справі представником [PERSON] [PERSON] заявлено клопотання про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. Адвокат [PERSON] та його довіритель [PERSON] заперечували проти долучення указаного клопотання до матеріалів справи, вказуючи, що воно подане з порушення вимог ЦПК України, а також вказали, що воно не обґрунтоване. Доводи адвоката [PERSON] та позивача [PERSON] щодо подачі цього клопотання з порушенням вимог ЦПК України суд відхиляє, оскільки такі не ґрунтуються на положеннях ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Вирішуючи питання про заявлені представником [PERSON] [PERSON] вимоги щодо стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, то суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно з ч. ч. 1 4, 6 ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Аналіз наведеної норми процесуального права дає підстави для висновку, що розмір витрат на правничу допомогу визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає таку допомогу. Витрати на правничу допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. До матеріалів справи [PERSON] долучено довіреність від 08 лютого 2018 року, відповідно до якої [PERSON] уповноважує громадян: [PERSON] та [PERSON] представляти її інтереси в суді (а. с. 36). У судових засіданнях участь приймав [PERSON] як представник, а також подавав до суду клопотання про витребування доказів та відзив на позов (а. с. 26, 27, 31, 32). Зміст статті 137 ЦПК України вказує, що витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, однак доказів того, що [PERSON] як представник має право на зайняття адвокатською діяльністю матеріали справи не містять, тому вимоги про те, що [PERSON] понесла на нього витрати як на надання їй професійної правничої допомоги адвокатом задоволенню не підлягають. Також не ґрунтуються на дійсних матеріалах справи і доводи про те, що необхідно стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу представником [PERSON], оскільки вона участі у справі жодного разу не приймала, від неї як від представника за дорученням до суду надійшов лише відзив на уточнений позов, доказів, що вона має право на зайняття адвокатською діяльністю, зареєстрована у встановленому порядку, надавала відповідачу професійну правничу допомогу як адвокат матеріали справи не містять. З огляду на викладене вимоги представника [PERSON] про стягнення витрат на професійну правничу допомогу не ґрунтуються на положеннях ст. 137 ЦПК України та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed