Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

21.08.2020 року до суду звернувся представник: адвокат Сечко С.В. в інтересах Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» з позовом до [PERSON] про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування. 31.08.2020 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання. 26.10.2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 04.01.2018 року у м. Запоріжжя по вул. Космічна сталася ДТП за участю автомобіля «Шевроле Авео», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобіля «ЗАЗ 1103», реєстраційний номер [NUMBER] та автомобілем «Шевроле Авео», реєстраційний номер [NUMBER] , в наслідок якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 16.04.2018 року у справі № 315/399/18 [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення особи до адміністративної відповідальності. На момент ДТП між Позивачем - ПАТ «Страхова група «ТАС» та [PERSON] був укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних ТЗ від 20.08.2018 року № АК/9246704, за яким позивач застрахував майнові інтереси, пов`язані з експлуатацією легкового автомобіля «Шевроле Авео», реєстраційний номер [NUMBER] . На підставі повідомлення про настання страхової події від 18.01.2018 року, заяви про виплату страхового відшкодування від 18.01.2018 року № 00869/49/2018/53, звіту № 2623 від 26.03.2018 року, складеного страхового акту № 27098В/49/2018 від 04.10.2018 року, ПрАТ «СГ «ТАС» в межах ліміту Полісу № АМ/5556024, здійснила виплату страхового відшкодування у розмірі 73163,89 грн.. Оскільки автомобіль «Шевроле Авео», реєстраційний номер [NUMBER] , застрахований [PERSON] на пільгових умовах, а на час вчинення ДТП за кермом автомобіля був [PERSON] , чим порушено п.13.2 ст.13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідач порушив умови Полісу обов`язкового страхування, тому повинен відшкодувати 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування в розмірі 36581,40 грн. Прохав стягнути з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 36581,40 грн. та суму сплаченого судового збору. 26.10.2020 року до суду звернувся відповідач з відзивом на позов, в якому посилався на те, що основним документом на який посилається позивач, є постанова Гуляйпільського районного суду від 16.04.2018 року за ст.124 КУпАП. За твердженням позивача вказаною постановою його було визнано винним у вчиненні ДТП, яке сталось 04.01.2018 року у м. Запоріжжя по вул. Космічна. Вказане твердження є невірним, та таким, що не відповідає дійсності, так як резолютивна частина вказаного рішення не містить жодних даних щодо його винуватості у вказаному ДТП. Крім того, у позовній заяві позивач посилається на ст.38-1.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно якого страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: а) якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; б) якщо він керував транспортним засобом без права керування транспортним засобом відповідної категорії; в) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником); г) якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам ПДР; г) якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону; д) якщо страховий випадок настав з використанням забезпеченого транспортного засобу в період, не передбачений договором внутрішнього страхування (при укладенні договору страхування з умовою використання транспортного засобу в період, передбачений договором страхування). При цьому позивач послався лише на загальну частину п.1.1 ст.38 вказаного Закону, без зазначення, який саме з пунктів «а-д» ним було порушено. Також позивач не надав жодного документу та/або іншого доказу, що підтверджував би порушення ним вказаних пунктів, у зв`язку з чим вважає доводи останнього щодо обов`язку сплати шкоди в регресному порядку безпідставними. Зважаючи на те, що його не було притягнуто до жодного виду відповідальності (кримінальної чи адміністративної), тобто фактично його не було визнано винним у вчиненому ДТП, вважає, що він не повинен відшкодовувати вказану шкоду. Прохав відмовити у позові (а.с.72-73). 03.11.2020 року до суду звернувся представник позивача: адвокат Бабак А.В. з відповіддю на відзив, в якій посилався на те, що щодо визнання винним відповідача у справі № 315/399/18 про адміністративне правопорушення зазначив наступне: ст.280 КУпАП встановлено обов`язок суду з`ясовувати при розгляді справи про адміністративне правопорушення, поміж іншого, чи винна дана особа в його вчиненні. При цьому норм щодо відсутності у суду повноважень на встановлення обставин щодо вчинення адміністративного правопорушення, наявності вини особи у його вчиненні у разі винесення постанови про закриття провадження за п.7 ч.1 ст.247 КУпАП вказаний Кодекс не містить. Водночас, зі змісту ч.1 ст.38 КУпАП вбачається, що закриття провадження на зазначеній підставі можливе за одночасної наявності таких умов: вчинення (виявлення) адміністративного правопорушення; сплив встановленого законом строку. Тобто для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав закінчення строків, передбачених ст.38 КУпАП, можливо лише за умови встановлення факту вчинення особою протиправної дії чи бездіяльності, що підпадають під визначені законом ознаки адміністративного правопорушення. У разі недоведеності наявності складу адміністративного правопорушення та не підтвердження його належними та допустимими доказами, виключається можливість закрити провадження у адміністративній справі саме за п.7 ч.1 ст.247 КУпАП. У цьому разі законодавець передбачив іншу підставу для закриття провадження у справі за відсутності події і складу адміністративного правопорушення. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача виплаченого страхового відшкодування в розмірі 36581,40 грн. зазначили наступне: відповідно п.13.2 ст.13 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір страхового платежу за одним внутрішнім договором страхування зменшується на 50 відсотків за умови, що страхувальником є громадянин України - учасник війни, інвалід II групи, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесена до І або II категорії, пенсіонер, а забезпечений транспортний засіб має робочий об`єм двигуна до 2500 сантиметрів кубічних включно та належить цьому громадянину на праві власності. Зазначена пільга надається за умови особистого керування таким транспортним засобом особою, яка належить до визначених у цьому пункті категорій громадян України, без мети падання платних послуг з перевезення пасажирів або вантажу. У відповідності до п.6 ст.82 ЦПК України постанова судді у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язкова для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову. Оскільки договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АК9246704), був виданий на ім`я [PERSON] із застосуванням пільг, а під час ДТП застрахованим транспортним засобом керував [PERSON] , то в силу пункту 38-1.1 ст.38-1 в редакції Закону № 5090-VІ від 05.07.2012 року «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у останнього виник обов`язок компенсувати ПАТ «Страхова Група «ТАС» 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування. Слід зазначити, що позивачем вірно вказана норма права, що фактично регулює та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а саме стаття 38-1 (Відповідальність за порушення умов страхування) ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». З урахуванням вимог ст.179 ЦПК України вважали аргументи відповідача наведені у відзиві необґрунтованими та непереконливими (а.с.78). Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином, 17.12.2020 року надав клопотання про розгляд справи без участі представника, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с.90). Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином, 22.12.2020 року надав заяву про розгляд справи без його участі (а.с.93). Виходячи з наведеного, а також положень ч.3 ст.211 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності сторін. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. 16.04.2018 року постановою Гуляйпільського районного суду Запорізької області у справі №315/399/18 встановлено, що відповідно протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 019280 від 27.03.2018 року, [PERSON] 04.01.2018 року о 11 год. 05 хв. в м. Запоріжжя по вул. Космічній, керуючи автомобілем CHEVROLET AVEO, державний номер [NUMBER] , виїхав на зустрічну смугу руху, де здійснив зіткнення з автомобілем CHEVROLET AVEO, державний номер [NUMBER] , та автомобілем ЗАЗ 1103, державний номер [NUMBER] , чим порушив п.п. 10.1, 12.3 ПДР. Під час ДТП учасники зазнали легких тілесних ушкоджень, автомобілі отримали механічні пошкодження. Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст.124 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строку для накладення адміністративного стягнення (а.с.5). Відповідно до Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 20.08.2017 року № АК/9246704, між ПАТ «Страхова група «ТАС» та [PERSON] був укладений договір, за яким застраховано майнові інтереси, пов`язані з експлуатацією автомобіля «Шевроле Авео», реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.7). 18.01.2018 року від [PERSON] до ПАТ «Страхова група «ТАС» надійшло повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду 04.01.2018 року в м. Запоріжжя по вул. Космічна (а.с.10). 27.07.2018 року від [PERSON] до ПАТ «Страхова група «ТАС» надійшла заява про страхове відшкодування в сумі 73163,89 грн. (а.с.11). Відповідно до звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «Шевроле Авео», реєстраційний номер [NUMBER] , станом на 23.01.2018 року розмір збитку складає 119634,50 грн. (а.с.12-22). 04.10.2018 року ПАТ «Страхова група «ТАС» складено страховий акт №270986/49/2018, відповідно до якого прийнято рішення про страхову виплату в сумі 73163,89 грн. (а.с.44-45). 17.10.2018 року відповідно до платіжного доручення №102710 ПАТ «Страхова група «ТАС» сплатило на користь [PERSON] страхове відшкодування згідно договору АК/9246704 від 20.07.2017 року в розмірі 73163,89 грн. (а.с.50). Суд, відмовляючи в задоволенні позову, виходить з наступного. Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до п.38-1.1 ст.38-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, чи з порушенням умов, передбачених пунктом 13.2 статті 13 цього Закону (при укладенні договору страхування із застосуванням такого пункту), то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування. Відповідно до п.13.2 ст.13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір страхового платежу за одним внутрішнім договором страхування зменшується на 50 відсотків, за умови, що страхувальником є громадянин України - учасник війни, особа з інвалідністю II групи, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесена до I або II категорії, пенсіонер, а забезпечений транспортний засіб має робочий об`єм двигуна до 2500 сантиметрів кубічних включно та належить цьому громадянину на праві власності. Зазначена пільга надається за умови особистого керування таким транспортним засобом особою, яка належить до визначених у цьому пункті категорій громадян України, без мети надання платних послуг з перевезення пасажирів або вантажу. Відповідно до\~п.38.1\~ст.38\~Закону України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» страховик\~після виплати\~страхового відшкодування\~має право\~подати регресний\~позов: до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: а) якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; б) якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії; в) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником); г) якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху; ґ) якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону; д) якщо страховий випадок настав з використанням забезпеченого транспортного засобу в період, не передбачений договором внутрішнього страхування (при укладенні договору страхування з умовою використання транспортного засобу в період, передбачений договором страхування). Як вбачається з позову, до суду звернувся позивач, як страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 20.08.2017 року № АК/9246704, який укладено між ПАТ «Страхова група «ТАС» та [PERSON] , за яким застраховано майнові інтереси, пов`язані з експлуатацією автомобіля «Шевроле Авео», реєстраційний номер [NUMBER] , з позовом до [PERSON] , як до водія забезпеченого транспортного засобу «Шевроле Авео», реєстраційний номер [NUMBER] , який скоїв ДТП 04.01.2018 року в м. Запоріжжя по вул. Космічна, з вимогою про відшкодування 50% сплаченого страхового відшкодування (в порядку регресу) в сумі 36581,40 грн. Однак суд доходить висновку, що право позивача на зворотну вимогу (регрес) до [PERSON] про відшкодування сплаченого страхового відшкодування не ґрунтується на законі, оскільки відповідно до вимог п.38.1 ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: а) якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; б) якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії; в) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником); г) якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху; ґ) якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону; д) якщо страховий випадок настав з використанням забезпеченого транспортного засобу в період, не передбачений договором внутрішнього страхування (при укладенні договору страхування з умовою використання транспортного засобу в період, передбачений договором страхування). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що позивач не надав суду достовірних та обґрунтованих доказів наявності обставин, передбачених п.п. а) д) п.38.1 ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на підставі яких у позивача виникає право подати регресний позов до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду. Крім того, позивач не надав суду достовірних та обґрунтованих доказів наявності вини відповідача [PERSON] у вчиненні ДТП 04.01.2018 року в м. Запоріжжя по вул. Космічна за участі забезпеченого транспортного засобу «Шевроле Авео», реєстраційний номер [NUMBER] , а лише посилався на постанову Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 16.04.2018 року у справі №315/399/18, відповідно до якої провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст.124 КУпАП закрито у зв`язку з закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу. Питання необхідності та законності встановлення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення одночасно із закриттям провадження у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст. 38\~ Кодексу України про адміністративні правопорушення, є надзвичайно актуальною проблемою. 07 листопада 2017 року на офіційному веб-сайті Вищого адміністративного суду України (далі ВАСУ) з`явився Узагальнений науково-консультативний висновок Науково-консультативної ради при ВАСУ (далі Рада). Так, Рада виходила з наступних положень. При вирішенні питання щодо закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із закінченням на момент розгляду такої справи строків накладення адміністративного стягнення необхідно враховувати положення ст. 6 Конституції України, згідно з якою органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України. Водночас п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП не містить положень про наявність у суду повноважень щодо встановлення обставин вчинення адміністративного правопорушення, наявності вини особи у його вчиненні у разі закриття провадження про адміністративні правопорушення. Таким чином, поєднання закриття справи з одночасним визнанням вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення є взаємовиключними рішеннями, і прийняття таких двох взаємовиключних рішень в одній постанові про закриття справи свідчить про порушення права людини на справедливий суд. Але, в даному випадку, суд приймає до уваги те, що при розгляді певної категорії справ встановлення вини особи у справі про адміністративне правопорушення має наслідки щодо його цивільно-правової відповідальності (наприклад, відшкодування потерпілому страхових виплат), тому встановлення вини чи невинуватості такої особи можна вважати необхідним елементом. Зокрема така правова позиція існувала та застосовувалась на практиці уже протягом тривалого часу. Наприклад, ще 01.03.2006 року в узагальненні ВСУ «Практика розгляду судами справ про адміністративні правопорушення, що посягають на встановлений порядок управління (статті 185 185-2 КпАП)» зазначалось, що у мотивувальній частині постанови про закриття справи про адміністративне правопорушення має бути встановлено винність особи у вчиненні діянь, визначених статтями 185 - 185-2 КпАП та строк, що пройшов із часу вчинення адміністративного правопорушення. При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що постанова Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 16.04.2018 року у справі № 315/399/18 (провадження 3/315/116/18) ніким не була оскаржена та набрала законної сили, в її резолютивній частині не зазначено про визнання [PERSON] винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП за обставинами ДТП, яка мала місце 04.01.2018 року в м. Запоріжжі по вул. Космічній. В силу вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, з урахуванням вищенаведеного та оцінки доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, так як не підтверджений встановленими обставинами та наданими суду доказами.

Outcome: dismissed