Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

\~\~\~\~\~ 21 грудня 2015 року [PERSON] звернулася до Золочівського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON], в якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком №41 по вул. Коника у смт. Золочів Харківської області. Свої вимоги позивач мотивує тим, що будинок №41 по вул. Коника у смт. Золочів Харківської області належить їй на праві власності на підставі договору дарування, у будинку також зареєстрований її брат [PERSON] Проте останній за вказаною адресою не проживає більше 15 років, речей його у будинку немає, витрат на утримання будинку не несе, та постійно проживає в іншому будинку. В звязку з чим позивач вважала, що порушуються її права як власника. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала з наведених у позові мотивів, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову категорично заперечував. Вказав, що дійсно більше 10 років проживає з дружиною, з якою офіційно шлюбні відносини вони не реєстрували, за іншою адресою, полишив спірний будинок коли ще батьки були живі. Речей його у домі немає, він ніколи не намагався повернутися жити до будинку. Комунальні витрати на утримання будинку протягом цих 10 років він не ніс, кошти на поточний ремонт не давав, так як не проживав у спірному будинку, та цим на, його думку, повинна була перейматися сестра. Проте тільки нещодавно дізнався, що батько подарував будинок його сестрі, хоча вважав, що батьки повинні були лишити йому хоч кімнату для проживання в порядку спадкування, хоча після смерті батьків з заявами про прийняття спадщини він не звертався, а проживав окремо. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що житловий будинок №41 по вул. Коника у смт Золочів Харківської області, на підставі договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 17 вересня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] у реєстрі за номером 730, належить позивачу [PERSON], що підтверджується наданою суду копією відповідного договору. Згідно інформації адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Харківській області [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO]. З наданої суду довідки виконавчого комітету Золочівської селищної ради Харківської області вбачається, що за адресою: будинок №41 по вул. Коника у смт. Золочів Харківської області зареєстровані [PERSON] та [PERSON], фактично проживає лише [PERSON] При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України та ст.ст. 15, 23, 405 ЦК України. Крім того, основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Згідно положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчиняти нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 405 ЦК України окреслено право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Так, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином судом встановлено, що відповідач [PERSON], як член сімї попереднього та теперішнього власника будинку № 41 по вул. Коника у смт. Золочів Харківської області, зареєстрований за вказаною адресою. Проте понад рік є відсутнім за даною адресою, житлом не цікавиться, не несе витрати на його утримання (комунальні платежі, ремонтні роботи), вказаний факт визнано відповідачем у судовому засіданні. Відтак, права власника будинку [PERSON] на розпорядження своєю власністю, гарантовані їй, відповідно до положень ч.1 ст.317 ЦК України порушені. Доказів наявності домовленості між [PERSON] та [PERSON], стосовно відсутності останнього у будинку, суду не надано, в звязку з чим, в розумінні положень ч. 2 ст. 405 ЦК України суд вважає, що [PERSON] втратив право користування вказаним житлом. На підставі викладеного, та

Outcome: approved