Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

20 липня 2016 року позивач звернувся до суду із позовом до ТОВ «Соул-Україна» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 09.06.2016 року між ним як покупцем та ТОВ «Соул-Україна» було укладено договір фінансового лізингу №00057, предметом якого є транспортний засіб марки Renault MCV 1,5 D Authentique MT. Перед укладанням договору протягом нетривалого часу відбувалися бесіди між ним та представником лізингодавця, який запевнив його у вигідності умов договору порівняно з кредитними пропозиціями та у добросовісності самого товариства, яке надає йому авто у лізинговий кредит. Представник товариства йому пояснив, що відповідно до договору ТОВ «Соул-Україна» зобовязується придбати у свою власність та передати йому у користування автомобіль марки Renault MCV 1,5 D Authentique MT, а він в свою чергу, періодично сплачувати за користування автомобілем лізингові платежі. Після підписання даного договору йому необхідно було внести 22280,00 грн., що входитиме до вартості автомобіля, на рахунок лізингодавця, ніби то як на підтвердження своїх намірів на подальше користування автомобілем та періодичну сплату лізингових платежів. Однією з основних умов, як йому пояснили є те, що доставка автомобіля покладається на лізингодавця, авто буде доставлено йому протягом трьох днів з дня внесення грошових коштів на рахунок відповідача. На ознайомлення з умовами договору достатнього часу не дали, обґрунтувавши це прозорістю його умов та тим, що йому і так все пояснили, тому в цьому не має потреби. Повіривши у добросовісність ТОВ «Соул-Україна», він підписав договір фінансового лізингу на вніс 22280,00 грн. на рахунок останнього. Але після внесення ним платежу, відповідач почав шукати відмовки та так і не доставив йому автомобіль. З дня підписання ним вищезазначеного договору фінансового лізингу та переведення коштів у розмірі 22280,00 грн. на рахунок відповідача, ніяких дій щодо подальшого співробітництва останній не виконав та на його неодноразові дзвінки за номером телефону, який зазначений у договорі зараз взагалі не відповідає. Через певний проміжок час виявилось, що сплачена сума в розмірі 22280,00 грн. є адміністративним платежем лізингодавцю за організацію та ведення договору протягом терміну його дії, сам предмет лізингу, тобто автомобіль, йому переданий не буде, а сума 22280,00 грн., яку він сплатив у день укладення договору, не зараховується до вартості автомобіля. Вважає, що відповідач порушив його права як споживача, оскільки під час укладення спірного договору застосував нечесну підприємницьку діяльність, не надавши йому навіть достатнього часу для прийняття свідомого рішення. Позивач просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір фінансового лізингу №00057 від 09.06.2016 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Соул-Україна» та стягнути з ТОВ «Соул-Україна» на його користь грошові кошти в сумі 22280,00 грн. Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, надали на адресу суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити.\~\~\~\~\~ Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями, у звязку з чим суд вважає можливим застосувати положення ст.ст. 169, 224-225 ЦПК України розглянути справу заочно.\~\~\~\~ Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1, 3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч.5 цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору, права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. За змістом ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Тобто, несправедливими є положення договору фінансового лізингу, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 11.05.2016 року у справі за № 6-3020цс15. З огляду на викладене, наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу від сплаченого авансового платежу та неповернення його усієї суми адміністративного платежу. Зазначене положення Договору порушує принцип добросовісності, оскільки істотно обмежує права лізингоодержувача на розірвання договору. Разом з тим, умови договору про неповернення адміністративного платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.\~ Відповідно до ч.1 статті 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 2 статті 651 ЦК України встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Судом встановлено, що 09 червня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «Соул-Україна» було укладено договір № 00057 фінансового лізингу, з додатками. Предметом Лізингу по даному договору є транспортний засіб: марки Renault MCV 1,5 D Authentique MT. Відповідно до пункту 8.1. Договору, сторони погодили, що вартість предмета лізингу, на момент укладення Договору, за цим Договором становить 222800,00 грн. без урахування ПДВ. Пунктом 4.1 Договору визначено, що лізингодавець зобовязаний купити предмет лізингу за вартістю предмета лізингу, в строк, який передбачає розумний період часу, який необхідний для пошуку предмета лізингу, додаткового погодження з лізингоодержувачем характеристик предмета лізингу та узгодження із продавцем усіх правових аспектів зі оплати продавцю предмета лізингу, але не більше 60 (шістдесят) робочих днів, та виключно після того, як лізингодавець отримує від лізингоодержувача такі платежі платіж за оформлення договору, авансовий платіж, різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5 ст.9 даного договору (за наявності). У разі відсутності у продавця визначеного лізингоодержувачем предмета лізингу на дату купівлі та замовлення його продавцем для подальшого продажу лізингодавцю. Лізингодавець зобовязаний повідомити про це лізингоодержувача у письмовій формі у такому випадку строк купівлі предмета лізингу продовжено. Позивачем внесено на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти в сумі 22280,00 грн. на виконання умов спірного договору, про що свідчить квитанція №0.0.564772367.1 від 09.06.2016 року. Дані грошові кошти були зараховані відповідачем в рахунок сплати платежу за спірним договором фінансового лізингу. В оспорюваному договорі в розділі «Визначення термінів» зазначено, що платіж за оформлення договору першочерговий одноразовий платіж, розмір якого погоджений між сторонами та який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на розрахунковий рахунок лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою, перевіркою, розглядом документів та укладанням договору, а також за здійснення необхідних дій лізингодавця, які повязані з передачею предмета лізингу лізингоодержувачу незалежно від назви призначення платежу у квитанції та сплату. Розмір платежу за оформлення договору становить 10 (десять) відсотків від погодженою вартості предмета лізингу. Згідно пункту 12.1. Договору лізингоодержувач, який сплатив платіж за оформлення договору та або не сплатив чи частково або повністю сплатив авансовий платіж та не отримав транспортний засіб, має право протягом трьох днів з моменту підписання договору, розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного рекомендованого листа з повідомленням про вручення на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає сплачений лізингоодержувачем авансовий платіж та 20% від сплаченого лізингоодержувачем платежу за оформлення договору. У разі якщо заява про розірвання договору подана з порушення строку вказаного у даному пункті. Платіж за оформлення договору в такому випадку не підлягає поверненню. Окрім цього, суд вважає, що ствердження позивача про те, що перераховуючи на рахунок відповідача 22280,00грн. він був впевнений, що частково оплачує вартість автомобіля (що також і пояснював йому представник відповідача при проведенні перемовин), заслуговують на увагу, оскільки цілком логічно та зрозуміло, що жодна особа свідомо, розуміючи явну, очевидну невигідність з економічної точки зору, не погодилася б сплачувати 22280,00 грн. лише як винагороду за організаційні послуги повязані з укладанням та обслуговуванням договору, так як ця сума вочевидь не відповідає обсягу робіт, є надто завищеною, і робить загальні витрати на придбання автомобіля значно вищими за його ринкову ціну. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України. Згідно ст.799 Цивільного кодексу України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року в справі № 6-2766цс15. Докази того, що договір фінансового лізингу №00057 від 09.06.2016 року, укладений між сторонами, нотаріально посвідчений, в матеріалах справи відсутні. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання недійсним договору фінансового лізингу №00057 від 09.06.2016 року ґрунтуються на нормах чинного законодавства, є доведеними, а тому підлягають задоволенню. Водночас задоволенню підлягають також вимоги про стягнення з відповідача 22280,00 грн. лізингового платежу, оскільки згідно ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Оскільки при подані позову позивач був звільнений від обовязку сплати судового збору, то у відповідності до ст.88 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved