Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

21.05.2018 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини - доньки [PERSON], 2011 р.н. разом з батьком, за адресою [ADDRESS], посилаючись на те, що діє в інтересах малолітньої дитини Ухвалою суду від 02.06.2018 року відкрито провадження по справі , постановлено здійснювати розгляд в загальному порядку зі стадії підготовчого провадження, відповідачці встановлений строк на подання відзиву та /або зустрічного позову. 02.07.2018 року відповідач [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини - доньки [PERSON], 2011 р.н. разом з нею за адресою [ADDRESS] 25.09.2018 року позивач [PERSON] надав відзив на зустрічний позов , в якому виклав свої заперечення проти зустрічного позову та визначення місця дитини з відповідачкою. 23.11.2018 року відповідачка [PERSON] уточнила заявлені зустрічні позовні вимоги та просить визначити місце проживання малолітньої дитини - доньки [PERSON], 2011 р.н. разом з нею, за адресою [ADDRESS] Ухвалою суду від 28.11.2018 року справа призначена до розгляду. У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтвердив, вважає їх законними та обґрунтованими, просить їх задовольнити, у задоволені зустрічного позову відмовити, посилаючись на ті обставини, що після припинення шлюбних відносин малолітня донька залишилася проживати разом з ним, оскільки мати забрала свої речі та добровільно залишила родину; разом з ними залишилася проживати донька відповідачки від першого шлюбу [PERSON]. Житло належить йому на праві приватної власності, діти зареєстровані у ньому, проживають з ним та цілком перебувають на його утриманні. Відповідачка майже участі у вихованні дитини не приймає, графіку побачень з дитиною не дотримується, посилаючись на зайнятість, вважає що має умови для нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Крім цього вважає, що зміна місця проживання негативно вплине на психо-емоційний стан дитини. В той час як відповідач мешкає у орендованій однокімнатній квартирі в іншому районі міста, де мешкає разом зі своїм співмешканцем, під час відвідувань матері дитина на має навіть свого спального місця, спить на полу на матраці. Відповідачка позов не визнала, суду пояснила, що вона опинилася у складній життєвій ситуації, дочок вона любить, бажає їх повернути, але на сьогодні власного житла не має, тому орендує житло, умови якого є задовільні, для молодшої доньки наявні належні умови проживання. Просить у задоволенні позову відмовити, її зустрічний позов задовольнити. Представник відповідачки заявлені позовні вимоги підтримав, вважає, що малолітня донька в будь-якому випадку не повинна бути розлучена з матір'ю, яка характеризується позитивно, має належні умови для проживання дитини, Просить зустрічній позов задовольнити, у задоволенні позовних вимог позивача відмовити. Представник третьої особи заявлені позовні вимоги підтримав, надав суду висновок щодо доцільності визначення місця проживання дитини з батьком, виходячи з інтересів малолітньої [PERSON]. Малолітня [PERSON] у відповідності до ст. 171 СК України була вислухана у судовому засіданні, однак не висловила свою думку по суті заявлених позовних вимог в силу свого віку, пояснив суду щодо вона однаково любить як батька, так і матір, проживає з сестрою та батьком, має все необхідне, власне ліжко, одяг, взуття, домашнє завдання готує з батьком та сестрою, з матір'ю зустрічається охоче, у квартирі, де мешкає мати у неї не так багато речей, як дома, спить вона на матраці. На питання: « З ким саме з батьків бажає проживати?» - дитина відповіді не надала. Неповнолітній свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є рідною донькою відповідачки, з малолітнього віку проживала однією родиною з позивачем, якого називає батьком. У 2017 році мати після сварки забрала речі та пішла з дому, а вона залишилася проживати з вітчимом та сестрою, оскільки своїй матері була не потрібна. Через деякий час мати повернулась, спілкувалася лише з молодшою сестрою, а потім на її день народження у відсутність всієї родини вивезла речі, зокрема ліжко та пральну машину, забрала гарний одяг [PERSON]. Вітчиму довелося придбати нові речі. Після чого, мати намагалася влаштувати її до інтернату, вітчиму вдалося розшукати її рідного батька, який зміг повернути її додому. З вітчимом у неї добрі стосунки, він забезпечує її та з сестрою усім необхідним, купує одяг, взуття, готує їжу, забезпечує відпочинок сплачує фонди, тощо. Після закінчення школи вітчим забезпечив їй подальше навчання. Мати коштів на її утримання та утримання сестри взагалі не надає. Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивач є його рідним батьком, якого він характеризує з позитивної сторони. Після смерті матері, він за домовленістю проживає з дідусем та бабусею з боку батька, де виріс, має власну кімнату. Батько, не зважаючи на окреме проживання, бере активну участь у його житті. На теперішній час батько проживає з сестрою [PERSON] та донькою відповідачки [PERSON], забезпечує їх усім необхідним, між ними добрі стосунки, [PERSON] залишилися проживати з вітчимом. Між нею та матір'ю не досягнуто порозуміння. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач є її вітчимом, з яким вона проживала з 4 до 13-річного віку, після чого її мати розлучилася з позивачем, але вона з вітчимом підтримує теплі стосунки до теперішнього часу, телефонує йому, цікавляться життям одне одного, інколи проводять час разом. З відповідачкою вона стосунки не підтримує, а позивача ставить у зразок своєму чоловікові, бо останній є гарним батьком, любить дітей, піклується про їх майбутнє. Між нею та вітчимом стосунки більш гарні, ніж з рідним батьком. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні допитані не були, у зв'язку з відмовою сторін від допиту свідків. Вислухавши пояснення сторін, думку неповнолітньої дитини, пояснення свідків, розглянувши матеріали провадження, з'ясувавши повно, всебічно та об'єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв'язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступного . Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин Судом встановлено наступне: з 2006 року позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у шлюбних відносинах, від яких [INFO] народилася донька [PERSON], в свідоцтві про народження якого батьками записані сторони. Позивачеві на праві власності з 2012 року належить квартира [ADDRESS], в якій проживали та зареєстровані позивач, відповідачка, малолітня [PERSON] та донька позивачки [PERSON] У січні 2018 року через відсутність взаємопорозуміння сторони припинили шлюбні відносини, відповідачка [PERSON] пішла з родини, [PERSON] та [PERSON] залишилися проживати з позивачем та перебувають на його утриманні. 02.10.2018 року спеціалістами відділу по Хортицькому району служби (управління0 у справах дітей Запорізької міської ради обстежені умови проживання позивача, [PERSON], про що складено відповідний акт. Згідно з актом обстеження встановлено, що батько проживає у двокімнатній квартирі, де створені належні умови для проживання. Малолітня дитина проживає в одній кімнаті зі старшою сестрою, [PERSON], в якій є два дивани, шафи, письмовий стіл, телевізор. Усе шкільне приладдя знаходиться в навчальному закладі . Відповідно до наданих [PERSON] документів по справі з 01.10.2018 року він зареєстрований як фізична особа-підприємець. Мати [PERSON] -відповідачка по справі винаймає квартиру [ADDRESS]. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 17.10.2018 року, наданим відділом по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей ЗМР, мати проживає в однокімнатній квартирі, в якій створені умови для проживання : є необхідні меблі, побутова техніка. Відповідно до наданих довідок [PERSON] працює продавцем продовольчих товарів у магазині «Файно». [PERSON] та [PERSON] характеризуються з позитивної сторони. Відповідно до висновку про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] від 17.10.2018 року органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району , орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району дійшов висновку про визначення місця проживання малолітньої [PERSON]. [INFO] з батьком, [PERSON]. Згідно розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району ; 492 від 12.11.2018 року встановлений порядок побачень [PERSON] з малолітньою [PERSON] два рази на місяць з 14-00 години п'ятниці до 14-00 години неділі, інші дні та часи віршувати за домовленістю між батьками. Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (пункт 39 рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C.G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07; пункт 170 рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11). Як неодноразово зазначав ЄСПЛ, формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31, 32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11). Принцип правової визначеності, на думку ЄСПЛ, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (пункт 61 рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (пункт 123 рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви у м. Люпені проти Румунії», заява № 76943/11). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (пункт 36 рішення від 22 листопада 1995 року у справі «С. В. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92). Незважаючи на принцип 6 Декларації прав дитини, яким передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір'ю лише за виняткових обставин, суд при прийнятті рішення надає перевагу частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року та керується цією нормою, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У статтях 8, 9 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України. У статті 10 ЦПК України визначений виключний перелік законодавчих актів, відповідно до яких суд повинен розглядати справи. Згідно із частинами першою - п'ятою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Крім того, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV«Про міжнародні договори України» (далі - Закон № 1906-IV) міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб'єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов'язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо). У пунктах «а», «b» частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв'язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування; «;ратифікація», «;прийняття», «затвердження» і «приєднання» означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов'язковість для неї договору. Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв'язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов'язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою. Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу. За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з'являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки із сім'єю, крім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов'язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини. Підсумовуючи, слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. ( висновок Великої палати ВС від 17 жовтня 2018 року, справа № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18). Враховуючи, що позивач по справі має власне житло, де малолітня [PERSON] мешкає з народження разом зі своєю сестрою [PERSON] , позивач постійно піклується про дитину , бере участь у духовному та фізичному розвиткові , за межами шкільного навчання дитина відвідує додаткові заняття , батько вчить з дитиною уроки, прихильність дитина на час розгляду справи надає більше батькові, додержання інтересів дитини зокрема щодо забезпечення йому можливості відвідувати навчальний заклад , в якому він навчається на даний час за його вибором, наявність у сім'ї позивача упорядженого жилого приміщення, можливість створення умов належного виховання та розвитку , враховуючи рід діяльності кожного з батьків, режим їхньої роботи, батько дитини не заперечує проти спілкування доньки з відповідачкою, суд приходить до висновку щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом з батьком. Крім того, визначення судом місця проживання дитини з одним із батьків, ніяким чином не перешкоджає іншому з них брати участь у вихованні, матеріальному забезпеченні дитини, спілкуванню з нею, що передбачено чинним законодавством, а в разі зміни обставин які впливають на вирішення спору про місце проживання дитини, другий з батьків не обмежений повторно ставити таке питання. На підставі викладеного та

Outcome: approved