Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

21 листопада 2018 року позивач звернулась в суд з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позов мотивує тим, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS]. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у вказаному житлі. Разом з тим, незважаючи на реєстрацію, останні в будинку протягом останніх двох років не проживають. Інтересу до житла відповідачі не виявляють, витрат по його утриманню не несуть, комунальні послуги не сплачують. В добровільному порядку останні знятись з реєстрації не бажають. Відтак вважає, що дана обставина не дозволяє їй розпоряджатися майном на власний розсуд, чим порушуються її права та інтереси, як власника майна. Окрім того, вона змушена нести додаткові витрати по оплаті житлово-комунальних послуг. А тому, просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, вказавши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, відзиву чи будь-яких клопотань, заяв з приводу розгляду справи подано не було. Зі згоди сторони позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України, а судове засідання проводить без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Свідоцтвом про право власності серії [NUMBER] від 26.07.2012 року (а.с.12) доводиться та обставина, що позивачу [PERSON] на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS]. Згідно з записами в будинковій книзі (а.с.14-19), відповідачі [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пунктом 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. З письмових пояснень [PERSON] та [PERSON] (а.с.20,21) вбачається, що [PERSON] та [PERSON] з 2016 року за адресою: [ADDRESS], не проживають більше двох років. Відтак, станом на день розгляду справи, встановлено факт не проживання відповідачів у будинку позивача більше одного року. Доказів того, що між позивачем та відповідачами існують домовленості щодо збереження за ними права користування житлом у разі їх відсутності за місцем реєстрації у належному позивачу на праві приватної власності домоволодінні по вул. Прилуцька, 8г в с. Підгайці Луцького району Волинської області понад один рік по справі не здобуто. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що слід визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Згідно з ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Задовольняючи позов про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, суд використовує права надані ст. 267 ЦПК України, щодо встановлення порядку виконання рішення суду, і вважає, що в рішенні слід вказати на те, що дане рішення є підставою для зняття особи з реєстрації.

Outcome: approved