Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

21 вересня 2016 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про вселення в квартиру [ADDRESS], яка належить їй на праві спільної часткової власності. На обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що вона є власником ? частини двокімнатної житлової квартири, що розташована в місті Нововолинську за адресою бульвар Шевченка, 31/4, іншим співвласником ? частини квартири є відповідач [PERSON] В квартирі також проживає без реєстрації місця проживання та без її згоди син відповідача [PERSON] Вказує, що відповідачем [PERSON] та його сином [PERSON] було змінено замок на вхідних дверях, внаслідок чого вона була позбавлена можливості потрапити в квартиру, співвласником якої вона є. Такими діями, відповідач та його син чинили позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою. Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 16.05.2016 року, що набрало законної сили, встановлено порядок користування двохкімнатною квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та виділено [PERSON] у користування житлову кімнату площею 16,3 кв.м., [PERSON] - житлову кімнату площею 11,4 кв.м. Інші нежитлові приміщення квартири: кухню, вбиральню (сполучену), коридор, балкон (терасу) залишено у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON]. Зобов'язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди в користуванні та розпорядженні житловою кімнатою площею 16,3 кв.м., кухнею, вбиральнею (сполученою), коридором, балконом (терасою) у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У виселенні [PERSON] з квартири було відмовлено з тих підстав, що він є сином співвласника квартири [PERSON] Вказує, що незважаючи на прийняття судом такого рішення, відповідач [PERSON] продовжує чинити позивачу перешкоди у користуванні квартирою. На її неодноразові письмові звернення до нього з приводу передачі їй ключів від вхідних дверей в квартиру, відповідач безпідставно, під будь-яким приводом, відмовляє позивачу передати ключі від вхідних дверей в квартиру, що належить сторонам на праві часткової власності. Вважає, що вона має право проживати в даній квартирі на правах співвласника, тому просить вселити її в житлову квартиру по бульвару Шевченка, 31/4 в м. Нововолинську Волинської області. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позові, стверджують, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, а саме звернення до суду з позовною заявою про вселення в квартиру на даний час є найбільш ефективним, оскільки усунення перешкод в користуванні квартирою, зокрема зобовязання [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди в користування належним їй на праві часткової власності житлом, в тому числі, шляхом виселення з квартири його сина [PERSON], не відновило порушеного права позивача. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, мотивуючи тим, що позов [PERSON] є передчасним, оскільки вона не звернулася із заявою до ВДВС про примусове виконання рішення Нововолинського міського суду від 16 травня 2016 року, що набрало законної сили 30 червня 2016 року, яким її позов задоволено частково і встановлено порядок користування спірною квартирою та зобовязано [PERSON] не чинити їй, як другому співвласнику, перешкоди в користуванні та розпорядженні житловою кімнатою площею 16.3 кв.м., кухнею, вбиральнею ( сполученою), коридором, балконом (терасою) у квартирі, що знаходиться за адресою: бульвар Шевченка 31/4 в місті Нововолинську. Відповідач не заперечив, що отримував письмові пропозиції від позивача стосовно передачі їй ключа від спільної квартири, однак наголосив, що з обєктивних причин не змін зустрітися з позивачем у дні та час визначений останньою. Також зазначив, що сам особисто не намагався визначити інші дні зустрічі з позивачем для передачі їй ключів від квартири, оскільки вважає, що така передача на виконання рішення суду має відбуватися в примусовому порядку за участі державного виконавця із складанням відповідного акту. Тому просить в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов є підставним і підлягає до задоволення з огляду на таке. Як встановлено в судовому засіданні, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності в рівних частках по ? частині [PERSON] на підставі рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 20.04.2015 року та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17.11.2014 року, що посвідчений приватним нотаріусом Нововолинського міського нотаріального округу у Волинській області [PERSON] за реєстрованим номером 1802 (а.с. 5). Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 16.05.2016 року (а.с.2-4), що набрало законної сили, встановлено порядок користування двохкімнатною квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], виділивши [PERSON] у користування житлову кімнату площею 16,3 кв.м., [PERSON] - житлову кімнату площею 11,4 кв.м. Інші нежитлові приміщення квартири: кухню, вбиральню (сполучену), коридор, балкон (терасу) залишено у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON]. Зобов'язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди в користуванні та розпорядженні житловою кімнатою площею 16,3 кв.м., кухнею, вбиральнею (сполученою), коридором, балконом (терасою) у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У виселенні [PERSON] з спірної квартири відмовлено. Позивач неодноразово зверталася до [PERSON] з пропозицією передачі їй ключів від вхідних дверей спірної квартири, однак відповідач продовжує чинити перешкоди позивачу в користуванні квартирою. (а.с. 7,9). Відповідач не заперечив, що і на даний час не передав ключі від квартири співвласнику, що на думку суду, свідчить про порушення права позивача, за захистом якого вона, у визначений спосіб, зокрема з вимогою про вселення, звернулася до суду. Суд приходить до висновку про необхідність задоволення такого позову навіть незважаючи на те, що позивач не зверталася із заявою про примусове виконання рішення суду від 16 травня 2016 року, яким [PERSON] зобовязано не чинити [PERSON] в користуванні квартирою, оскільки звернення із заявою про примусове виконання рішення суду є правом, а не обовязком позивача, яка вирішила скористатися іншим, передбаченим законом способом захисту, зокрема вселитися у належне їй на праві часткової власності житло. Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 16 ЦК України передбачений такий способів захисту цивільних прав та інтересів як припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення. Тому власник порушеного права зобовязаний довести належність йому такого права і відповідно може скористатися не будь-яким, а лише конкретно визначеним законом способом захисту свого права. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ст., ст.1, 10, 60 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі; доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Частина 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло» (рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії» від 21.02.1990 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року та «Рохля проти України» від 17.05.2011 року). Таким чином, дослідженими у судовому засіданні доказами встановлено, що квартира [ADDRESS] належать на праві спільної часткової власності в рівних долях [PERSON] та [PERSON] В даній квартирі змінено замок на вхідних дверях, однак дублікат ключів від цього замка позивачу не надано, в звязку з чим остання немає можливості користуватись її частиною квартири, що є обовязковою складовою права власності особи на майно. яв. Враховуючи надані сторонами, як на підтримання позову, так і на його заперечення докази, які судом належним чином оцінені на їх достовірність, допустимість, достатність та взаємний зв'язок в сукупності, суд вважає, що встановлені в судовому засіданні обставини підтверджують наявність факту порушення прав позивача як співвласника спірної квартири, оскільки відповідач [PERSON] чинить перешкоди позивачу у користуванні належною їй частиною квартири та проживанню в ній, в тому числі не надає позивачу дублікат ключів від замка вхідних дверей даної квартири, тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] підлягають до задоволення. При цьому, суд не вбачає підстав взяти до уваги твердження відповідача на виправдання своєї позиції про необхідність примусового виконання рішення суду про усунення перешкод в користуванні квартирою, оскільки вони не ґрунтується на правових нормах, що регулюють спірні відносини. Понесені позивачем документально підтверджені судові витрати, а саме витрати на правову допомогу в розмірі 800 грн., (а.с.13-15, 43-45) підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] відповідно до вимог ст. 84 ЦПК України. Крім того, враховуючи, що позивач [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи і підлягає звільненню від сплати судового збору, суд, відповідно до ст. 88 ЦПК, стягує з [PERSON] в дохід держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved