Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

20.07.2018 року позивачка [PERSON] звернулася з позовом до відповідачки [PERSON], про припинення права власності, виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, визнання права власності та просила суд винести рішення, яким припинити право власності на ? частки житлового будинку по [ADDRESS] з виплатою грошової компенсації, виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстрації права власності за [PERSON] ? частки житлового будинку по [ADDRESS] та визнати за [PERSON] права власності на ? частки житлового будинку по [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві власності. Представник позивача посилається на те, що [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 11.11.1988 року по день його смерті. При житті [PERSON] належало на праві власності на 58/ 100 часток житлового будинку [ADDRESS] на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси від 12.07.2010 р. ( справа № 2-5763/010 рік), що складалися з літ.А - житлова кімната, площею 12,4 кв.м., житлова кімната, площею 8 кв.м., літ. 3,Ж,Д,Є. За [PERSON] зареєстровано в електронному Реєстрі право власності на 58/ 100 часток житлового будинку [ADDRESS]. Після смерті [PERSON], який помер [INFO] р. , його дружина [PERSON] та його дочка від першого шлюбу [PERSON] прийняли у спадщину по 1/ 2 частки від 58/ 100 частки ( по 58/ 200 ) житлового будинку № 23 по вул. Дачній в м.Одесі. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.10.2013г., виданого Третьою одеською державною нотаріальною конторою, за позивачкою зареєстровано право власності на 58/ 200 частки житлового будинку [ADDRESS]. Співвласником 42/ 100 частки житлового будинку [ADDRESS] був [PERSON], який в подальшому здійснив виділ в натурі своєї частки будинку і будинкам були надані номери 23 и 23 а. Згідно довідок про склад сім'ї Органу самоорганізації населення-комітет мікрорайону «10 Станція Великого Фонтану» у м. Одесі від 17.02.2007 р. за № 436, від 27.03.2013р. за№ 258, від 27.03.2013р. за № 257, від 13.01.2016р., за № 13, від 19.07.2017р. за № 253 в спірній частині будинку були зареєстровані і постійно проживали позивачка зі своїм колишнім чоловіком. Сторони по справі не є членами однієї родини і не проживають спільно. Згідно акту від 28.01.2018р. відповідачка не проживала і не проживає за адресою: [ADDRESS]; це є доказом, що відповідачка забезпечена житлом. Саме тому припинення права власності на неподільну частку спірного житлового будинку не спричинить істотної шкоди інтересам відповідачки. Згідно зі ст. 319 ЦК України власність зобов'язує. Невиконання відповідачкою своїх обов'язків як співвласника майна призводить до порушення прав позивачки. А саме: відповідачка не бере участь у витратах, яких вимагає утримання власності, не здійснює капітальний ремонт житлового будинку, не облаштовує прибудинкової території, не оплачує житлово-комунальні послуги. Саме позивачка оплачує і за себе, і за відповідачку всі витрати, пов'язані з утриманням спірного будинку. Тому доказам є квитанції про оплату за комунальні послуги. Між сторонами по справі виникла конфліктна ситуація, вбачається неможливість спільного володіння й користування майном. Відповідно до висновку експертного дослідження за № 32/17 від 20.12.2017р. здійснити виділ в натурі 1/ 2 часток спірного житлового будинку з надвірними спорудами технічно неможливо. Позивачка та представник позивачки у судовому засіданні підтримали вимоги позову в повному обсязі. Відповідачка була повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилася, про причини неявки суду не повідомила. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який повідомлений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою позивача, що відповідає положенням ст. 280-282 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Вислухавши позивачку, представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.10.2013г., виданого Третьою одеською державною нотаріальною конторою, за позивачкою [PERSON] зареєстровано право власності на 58/ 200 частки житлового будинку [ADDRESS]. Згідно відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №111485641 від 01.02.2018 року ? частка житлового будинку за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON]; ? частка житлового будинку за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON]. Свідок [PERSON] пояснив суду, що відповідачка не проживає за адресою: [ADDRESS]; він бачив її під час поховання чоловіка позивачки 5 років тому. Вважає, що сумісне проживання [PERSON] та [PERSON] неможливе, оскільки вони є чужими людьми. Як він почув від інших сусідів, [PERSON] не бере участі в оплаті комунальних послуг та витратах на ремонт будинку. Свідок [PERSON] дала пояснення, що [PERSON] не проживає у будинку за адресою: м. Одеса, вул. Дачна, 23-а. Їй не відомо щодо участі відповідачки в оплаті комунальних послуг та витратах на ремонт будинку. Згідно зі ст.321 ч 1 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні Право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - «Перший протокол», «Конвенція»): «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів». Фактично ця стаття Першого протоколу складається з трьох частин. Ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є положення про право мирно володіти своїм майном. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі Маркс проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява №6833/74 від 13.07.1979 р., в якому суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». З урахуванням правил ЄСПЛ щодо застосування ст. 1 Першого протоколу та згідно із засадами українського цивільного законодавства припинення права власності особи на майно допустиме тільки з підстав, чітко визначених законом. Відповідні підстави передбачено, зокрема, у ст. 365 ЦК України, згідно з якою припинення судом права власності особи на частку в спільному майні допустиме за наступних умов: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Відповідачці [PERSON] належить ? частка житлового будинку по [ADDRESS]. За будь-яких умов неможливо вважати ? частки будинку незначною часткою. Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1, 2, ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішенням. Суд звертає увагу на те, що позивачем не доведена неможливість спільного володіння і користування спірним нерухомим майном, зокрема, враховуючи, що у будинку є 2 жилі кімнати. Також [PERSON] не доведено, що припинення права власності на ? частки житлового будинку по [ADDRESS] не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника [PERSON] та членам її сім'ї. Суду не представлені письмові докази щодо знаходження у власності відповідачки будь-якої іншої нерухомості. Факт непроживання відповідачки у належній їй частці будинку не тягне за собою припинення права власності на дане нерухоме майно. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] до [PERSON], про припинення права власності, виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, визнання права власності,є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed