Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

20.08.2014 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою, в якій, збільшивши позовні вимоги, просить залишити у власності відповідача транспортний засіб, автомобіль «Mitsubishi Lanser», реєстраційний номер [NUMBER], 2009 року випуску, номер шасі - [NUMBER], стягнувши з останнього на її користь грошову компенсацію за належну їй ? частку у спільно нажитому майні у вигляді ? усіх коштів, сплачених за вищевказаний автомобіль в період існування шлюбу, в розмірі 77346, 69 гривень. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона (позивач) з відповідачем 18.04.2009 року уклала шлюб у Комунарському відділі РАЦС Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 162, від якого дітей не мають. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01.07.2011 року, яке набрало чинності 12.07.2011 року, шлюб між ними розірвано. Під час перебування у шлюбі з відповідачем ними було придбано автомобіль «Mitsubishi Lanser», реєстраційний номер [NUMBER], 2009 року випуску, номер шасі - [NUMBER]. При цьому сума в розмірі 76240,0 гривень була сплачена ними з коштів сімї, а на суму в розмірі 114360,0 гривень відповідачем було укладено кредитний договір, в якому вона (позивач) виступила поручителем. Погашення кредиту проводилось з коштів належних сім ї, і до розірвання шлюбу було проведено 24 платежі на загальну суму 78453,37 гривні. Отже, половина внесених грошових коштів належить їй (позивачу). Позивач та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили залишити у власності відповідача спірний автомобіль та стягнути з нього на користь позивача грошову компенсацію за належну їй ? частину у спільно нажитому майні у вигляді ? усіх коштів, сплачених за даний автомобіль, з врахуванням обставин зазначених в позовній заяві. Відповідач та його представник [PERSON] в суді позов не визнали, надали письмові заперечення, в яких зазначають, що присудження грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності є виключною компетенцією суду після визначення часток майна. І вимоги позивача про стягнення ? частки коштів витрачених на придбання спірного автомобіля не грунтуються на положеннях чинного законодавства. Також він повністю забезпечував сім ю, позивач знаходилась на його утриманні, він погашав борги за кредитними договорами, укладеними позивачем до шлюбу, а першочерговий внесок за договором купівлі-продажу автомобіля був сплачений з коштів його матері [PERSON]. Оскільки рішенням суду встановлено, що сім я фактично розпалася 26.12.2010 року, то нарахування грошової компенсації за період січень-червень 2011 року є безпідставними. До того ж, позивач жодних обов язків по утриманню даного автомобіля не здійснювала, в зв язку з чим останній є його особистою приватною власністю. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даними вимогами, що також є підставою для відмови в задоволенні позову. Свідок [PERSON] в суді пояснила, що відповідач є її сином, працює пілотом в авіакомпанії і має високу зарплату, вона з чоловіком також працює в авіації, мають хороші зарплати, та допомагали сину грошовими коштами. Позивач ніде не працювала і знаходилась на повному утриманні її сина, який також погашав кредити позивача взяті до шлюбу. Суд, заслухавши сторони та їх представників, свідка, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 18.04.2009 року було укладено шлюб у Комунарському відділі РАЦС Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 162, який було розірвано 01.07.2011 року, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01.07.2011 року. Від даного шлюбу сторони дітей не мають. З вказаного вище рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01.07.2011 року також вбачається, що шлюбні відносини між позивачем і відповідачем фактично припинені з листопада 2010 року. За час перебування у шлюбі відповідачем було укладено Договір купівлі-продажу № 0906-26001 від 26.06.2009 року, за яким останній придбав транспортний засіб, автомобіль «Mitsubishi Lanser», реєстраційний номер [NUMBER], 2009 року випуску, номер шасі - [NUMBER]. Автомобіль було зареєстровано на ім я відповідача, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 17.07.2009 року. За вказаним Договором купівлі-продажу відповідачем було сплачено 76240,0 гривень, відповідно до квитанцій № 15371000503701246024600 від 26.06.2009 року та № 15371000503701247659945 від 15.07.2009 року. Дані кошти були надані матір ю відповідача [PERSON], яка підтвердила дані обставини як свідок, та що вбачається з виписки по особовому рахунку за період з 24.06.2009 року по 18.09.2009 року. Отже, частина спірного автомобіля, за яку були сплачені зазначені грошові кошти, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, є особистою приватною власністю відповідача. На решту вартості автомобіля в сумі 114360,0 гривень, згідно видаткової накладної № РН-95 від 21.07.2009 року, грошові кошти відповідачем були взяті в кредит, відповідно до Кредитного договору № 09/ФО-а/127 від 20.07.2009 року та гарантійного листа № 197/07/09 від 20.07.2009 року, та укладено відповідні договори страхування № 102-15360-09 та № 206-03259-09 від 17.07.2009 року. На момент розірвання шлюбу 12.07.2011 року було погашено кредит на суму 78453,37 гривень, згідно інформації про розрахунки за Кредитним договором № 09/ФО-а/127 від 20.07.2009 року. Але, як зазначалося вище, фактично шлюбні відносини між позивачем і відповідачем припинені з листопада 2010 року, і в подальшому кредит погашався відповідачем самостійно, що визнали сторони, та був повністю погашений в січні 2012 року, що підтверджується інформацією про стан розрахунків за Кредитним договором № 09/ФО-а/127 від 20.07.2009 року. Відповідач працює в ПАТ «Авіакомпанія Дніпроавіа» та має високу заробітну плату, відповідно до довідок про заробітну плату № 3-14-228 від 22.06.2009 року і № 3.14.407 від 28.10.2014 року. Проте, як вбачається з трудової книжки позивача від 03.10.1997 року, остання працювала до 14.07.2009 року в Запорізькому регіональному управлінні «ПриватБанк». Крім того, відповідно до Договору купівлі-продажу № 589-10 від 11.10.2007 року, до шлюбу позивачем було придбано автомобіль «Peugeot», 2007 року випуску, який було продано позивачем 20.08.2009 року, вже після укладення шлюбу з відповідачем та придбання спірного автомобіля, за 12500,0 доларів США, згідно Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 03155 від 20.08.2009 року та розписки від 20.08.2009 року. Але доказів того, що ці кошти були витрачені на погашення кредиту, який був взятий для придбання спірного автомобіля, позивач, відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, не надала. Як зазначено в ст.60 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), якщо інше не встановлено договором або законом. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об єктом права спільної сумісної власності подружжя. В силу ч.2 ст.61 СК України, об єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Таким чином, враховуючи наведене вище, твердження відповідача про те, що він повністю забезпечував сім ю, що позивач знаходилась на його утриманні, що він погашав борги за кредитними договорами, укладеними позивачем до шлюбу, відповідно до довідок № Р.10.00.09-1236 та № Р.10.00.09-1233 від 25.06.2009 року, що позивач жодних обов язків по утриманню даного автомобіля не здійснювала, в зв язку з чим останній є його особистою приватною власністю, є безпідставними та не доводять, що спірний автомобіль не є їх спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як передбачено ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. А згідно ч.2 ст.71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до положень ч.4 та ч.5 ст.71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України, за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. В силу ч.2 ст.364 ЦК України, яка регулює порядок виділу в натурі частки із спільного сумісного майна, відповідно до ч.3 ст.370 цього ж Кодексу, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Отже, виділ у натурі частки, належної позивачу, із спірного автомобіля без втрати цільового призначення останнього є неможливим. Більше того, між сторонами на даний час існує спір щодо розміру належної кожному з них часток автомобіля, питання про вирішення якого позивач в своїх позовних вимогах не ставить, а відповідач взагалі стверджує, що спірний автомобіль є його особистою власністю. Тому необхідно спочатку звертатися до суду з вимогами про поділ спільного сумісного майна подружжя, а позовні вимоги про залишення у власності відповідача спірного автомобіля та стягнення з останнього на користь позивача грошової компенсації за належну їй ? частку у спільно нажитому майні у вигляді ? усіх коштів, сплачених за вищевказаний автомобіль в період існування шлюбу, в розмірі 77346, 69 гривень є передчасними. До того ж, позивач просить стягнути з відповідача компенсацію за належну їй ? частку грошових коштів, витрачених на придбання спірного автомобіля, а не компенсацію вартості його відповідної частки на момент звернення до суду з даним позовом, що є позовними вимогами, які не відповідають положенням чинного законодавства, зокрема ст.61 СК України. Тобто, грошові кошти, витрачені на придбання спірного автомобіля, не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В зв'язку з чим безпідставними є твердження відповідача про необгрунтованість нарахування грошової компенсації за період січень-червень 2011 року, так як фактично шлюбні відносини між позивачем і ним припинені з листопада 2010 року. Крім того, відповідачем не внесено відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, що є обов'язковою умовою при вирішенні питання про присудження одному з подружжя грошової компенсації за належну частку у праві спільної сумісної власності подружжя. Стосовно тверджень відповідача щодо пропущення позивачем строку позовної давності суд звертає увагу на таке. Відповідно до ч.1 ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Згідно ч.1 ст.257 та ч.1 ст.261 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та бере свій початок від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Також ч.2 ст.72 СК України передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Як встановлено в судовому засіданні, позивач про порушення свого права дізналася у грудні 2010 року після фактичного припинення шлюбних відносин між нею та відповідачем. Спростувати вказані доводи ні позивач, ні її представник не змогли. Крім того, дана обставина встановлена рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01.07.2011 року, яке ніким не оскаржено та набрало законної сили, а тому, на підставі ч.3 ст.61 ЦПК України, доведенню не підлягає. За таких обставин, суд вважає, що позовна давність для звернення до суду за захистом своїх прав позивачем пропущений, що також є підставою для відмови у задоволенні позову. Поважних причин для поновлення строку позовної давності ні позивачем, ні її представником наведено не було. Таким чином, на підставі викладеного та на підставі того, що вимоги позивача є передчасними та не відповідають вимогам чинного законодавства, а також враховуючи пропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даними позовними вимогами та відсутність поважних причин для його поновлення, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають. Сплачений позивачем при подачі позову судовий збір, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, необхідно віднести на її рахунок, так як позов задоволенню не підлягає. В зв'язку з вищевикладеним, на підставі ст.ст.57 ч.1 п.3, 60, 61, 70 ч.1, 71, 72 ч.2 СК України, ст.ст.183 ч.2, 256 ч.1, 257 ч.1, 261 ч.1, 364 ч.2, 368 ч.3, 370 ч.3 ЦК України,

Outcome: dismissed