Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-21 00:00:00

21 липня 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 49 000 (сорок дев'ять тисяч) грн.. 00 коп., стягнення двадцяти п'яти процентів річних від простроченої заборгованості в сумі 36 331 (тридцять шість тисяч триста тридцять одна) грн. 34 коп.та інфляційних втрат за несвоєчасні розрахунки в сумі 32 634 (тридцять дві тисячі шістсот тридцять чотири) грн. 00 коп. та судових витрат зі сплати судового збору в сумі 1 179 (одна тисяча сто сімдесят дев'ять) грн. 67 коп. Свої вимоги мотивує тим, що між ним та відповідачем 07 липня 2014 року було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 49 000 (сорок дев'ять тисяч) грн.. 00 коп. на строк до 21 липня 2014 року, про що відповідачем було складено відповідну розписку. Відповідач суму позики у встановлений строк не повернув, в зв'язку з чим вона підлягає стягненню на користь позивача з урахуванням річних відсотків та інфляційних втрат в сумі відповідно до розрахунків, наведених в позові. 21 липня 2017 року справа в порядку автоматизованого розподілу була передана судді Миколаєць І.Ю. (а.с. 22). Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 04 вересня 2017 року було відкрито провадження у цій справі та призначене судове засідання на 04 квітня 2018 року (а.с. 25). В судове засідання 04 квітня 2018 року сторони не з'явилися, в зв'язку з чим розгляд справи було відкладено на 03 травня 2018 року (а.с. 28). В судове засідання 03 травня 2018 року з'явився представник позивача адвокат [PERSON], який позовні вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином (а.с. 30). Відповідно до п. 9 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України (за редакцією ЗУ № 2147-УІІІ від 03.10.2017 р., в дії з 15.12.2017 р.), заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.274 КПК України, у порядку спрощеного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових відносин. На підставі викладеного, ухвалою судді Святошинського районного суду міста Києва від 03 травня 2018 року розгляд зазначеної справи було продовжено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 33). Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, в зв'язку з чим справа розглядається за наявними матеріалами. Повно та всебічно дослідивши подані сторонами заяви по суті справи та докази, судом встановлено наступні фактичні обставини, які виникли у правовідносинах між сторонами спору. 07 липня 2014 року між сторонами було укладено договір позики (а.с. 4). Відповідно до п. 1 договору позики від 07 липня 2014 року позивач, як позикодавець, передає, а відповідач, як позичальник, приймає у власність грошові кошти в сумі 49 000 (сорок дев'ять тисяч) грн.. 00 коп. Факт одержання грошових коштів підтверджується розпискою відповідача про отримання позики від 07 липня 2014 року (а.с. 6). Пунктом 2 договору позики від 07 липня 2014 року встановлено, що відповідач зобов'язаний повернути позивачу отримані ним у позику грошові кошти в строк до 21 липня 2014 року. Таким чином, суд дійшов висновку, що між сторонами склалися правовідносини, пов'язані з наявністю у відповідача боргових зобов'язань перед відповідачем, природа яких пов'язана з отриманням грошових коштів в борг за договором позики. Підстави вважати, що між сторонами склалися інші правовідносини, ніж ті, які випливають із договору позики, укладеного між сторонами 07 липня 2014 року, у суду відсутні. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1049 ЦК України Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Таким чином, враховуючи те, що відповідачем не було надано доказів повернення отриманих від позивача за договором позики від 07 липня 2014 року грошових коштів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 49 000 (сорок дев'ять тисяч) грн.. 00 коп. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до п. 7 договору позики від 07 липня 2014 року в разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики, він зобов'язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 25 процентів річних від простроченої суми. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач просить стягнути з відповідача двадцять п'ять процентів річних від простроченої заборгованості в сумі 36 331 (тридцять шість тисяч триста тридцять одна) грн. 34 коп.та інфляційних втрат за несвоєчасні розрахунки в сумі 32 634 (тридцять дві тисячі шістсот тридцять чотири) грн. 00 коп. Судом було перевірено розрахунок річних та інфляційних втрат, наведений позивачем у позовній заяві та встановлено, що реальний розмір інфляційних втрат, яких зазнав позивач в зв'язку з несвоєчасним виконанням відповідачем своїх зобов'язань, фактично перевищує розмір, який просить стягнути позивач. В той же час, відповідно до ст. 13 ЦПК України, суди розглядають справи не інакше, як за зверненням осіб та в межах заявлених ними вимог. Жодних заяв про збільшення розміру позовних вимог позивачем до суду подано не було. В зв'язку з цим, враховуючи викладене та

Outcome: approved