Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

21 квітня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», в якому просила стягнути з відповідача на її користь недоплачену одноразову допомогу при звільненні в сумі 2864,40 грн. та середній заробіток за затримку при розрахунку за період з 05.09.2009 по 10.04.2010 в сумі 14179,20 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 03.04.1959 по 04.09.2009 працювала на шахті «Орджонікідзе» за професіями: черговою підстанції, економістом планового відділу, кабельщиком та ламповщиком на ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат». 04.09.2009 була звільнена із підприємства відповідача за власним бажанням в звязку з виходом на пенсію. При звільненні з підприємства їй була виплачена вихідна допомога в розмірі одної середньомісячної заробітної плати в сумі 1\~432 грн. 20 коп., тоді як, на думку позивача, відповідач в силу положень Колективного договору та Галузевої угоди повинен був виплатити при звільненні вихідну допомогу при звільненні на пенсію в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, оскільки вона відпрацювала на одному і тому ж робочому місці більше 20 років. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, просив їх задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача заперечила проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених в письмовому запереченні на позов, просила відмовити в задоволенні позову, який вважала необґрунтованим та таким, що предявлений із пропуском строку позовної давності. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], з 03.04.1959 по 04.09.2009 працювала на шахті «Орджонікідзе» за професіями: черговою підстанції, економістом планового відділу, кабельщиком та ламповщиком, 04.09.2009р. звільнилася з ПрАТ «ЦГЗК», за власним бажанням в звязку з виходом на пенсію (а.с. 4-9). При звільненні з підприємства позивачу були виплачені грошові кошти, зокрема допомога при виході на пенсію в розмірі 1\~432 грн. 20 коп. (а.с. 10) Відповідно до довідки, наданої відповідачем від 20.03.2017 за № 433 середньомісячна заробітна плата позивача за останні два місяці перед її звільненням з підприємства становила 1\~432 грн. 40коп., середньгодинна заробітна плата 08 грн. 40 коп. (а.с. 11) Відповідно до п. 1.13 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки дана угода набирає чинності з 1 січня 2007 року і діє до укладання нової або перегляду цієї Угоди. Пунктом 6.1 розділу 7 вказаної Угоди передбачалося, що що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобовязується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежно від стажу його роботи на підприємстві, але не менше при стажі роботи, зокрема від 20 і більше років тримісячної заробітної плати (а.с. 14). Пунктом 7.5 Колективного договору ВАТ «Центрального гірничозбагачувального комбінату» на 2007- 2008 роки передбачалося виплачувати працівникам при виході на пенсію за власним бажанням вихідну допомогу в розмірі залежно від непереривного стажу роботи на підприємстві, зокрема від 20 і більше років в розмірі трьохмісячної заробітної плати, з починаючи з 2 кварталу 2007 року здійснювати таку виплату за умови якщо працівник звільнився за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років). В своєму листі від 16.02.2016 за № 03/67 Центральний комітет профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України розяснив, що Галузева угода гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки поширюється і на ВАТ «ЦГЗК», від імені якого вона була підписана уповноваженою особою (а.с. 15). Згідно до Договору оренди державного майна від 30.12.1998 №14-11\\98 Криворізький державний залізорудний комбінат (Орендодавець) передав в оренду ВАТ «ЦГЗК» (Орендар) шахту «Орджонікідзе» (а.с. 53-56). Відповідно до умов даного Договору Орендодавець передає, а Орендар приймає в термінове платне використання цілісний майновий комплекс шахти ім.. Орджонікідзе, склад і вартість якого визначені у відповідності з Актом оцінки та передаточним балансом вказаного структурного підрозділу, складеним станом на 01.11.1998 (пункт 1.1). Передача майна в оренду не сприяє передачі Орендарю права власності на цуе майно. Власником орендованого майна є держава, а Орендар користується ним на протязі терміну оренди (пункт 2.2). Пунктом 6.5 Договору передбачалося право Орендаря самостійно розподіляти прибутки, створювати фонди (розвитку виробництва, соціально-культурні заходи). 09.11.2001 між ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» (Продавець) та ВАТ «ЦГЗК» (Покупець) був укладений Договір №1167-16-01\\2001, згідно умовам якого Продавець продав майно - обладнання, земельну ділянку, інвентар та інше майно шахти Орджонікідзе ВАТ «ЦГЗК» за 2366058 грн. (а.с. 52). Стаття 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року передбачає, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Статтею 36 КЗпП України передбачено, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Статтею 15 Закону України «Про оренду» встановлено, що Орендар стає правонаступником прав та обовязків підприємства відповідно до договору оренди, а у разі оренди цілісного майнового комплексу структурного підрозділу\~ також правонаступником прав та обовязків підприємства, повязаних з діяльністю цього структурного підрозділу. Як встановлено у судовому засіданні [PERSON] відпрацювала на підприємстві відповідача більше 20 років та була звільнена за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію. Таким чином суд приходить до висновку, що на [PERSON] поширюється дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України та їй при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. При середньомісячній заробітній платі 1432,20 грн. вихідна допомога повинна становити 4296,60 грн. (1432,20 грн. х 3), враховуючи, що відповідачем при звільненні позивача сплачено вихідну допомогу в розмірі однією середньомісячної заробітної плати, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає недоплачена сума 2864,40 грн. Положеннями ст. 47 КЗпП України встановлений обовязок для власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки передбачені в ст. 116 цього кодексу при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України роз'яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України розяснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.\~\~ Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня\~\~2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Так, згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду. Згідно розяснень викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи. У разі не проведення розрахунку у звязку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в даному випадку є правом суду. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України 6-259цс17 від 13 березня 2017 року, яка в силу вимог ч.2 ст. 360-7 ЦПК України повинна враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. На підставі вищевикладеного та зважаючи на наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, враховуючи істотність розміру середнього заробітку порівняно із сумою невиплаченої вихідної допомоги, а також відсутність обґрунтування позивачем та його представником суми середнього заробітку саме за вказаний в позові період, суд вважає за необхідне, застосовуючи принцип співмірності, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 9000 грн. Також згідно до положень ст. 88 ЦПК України з ПрАТ «ЦГЗК» підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 640,00 грн.

Outcome: partial