Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

21 квітня 2015 року КП «РВУВКГ» Рубіжанської міської ради звернулося до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги централізованого водопостачання та водовідведення, з урахуванням зменшення позовних вимог, в сумі 17383,05 гривень, в тому числі сума основного боргу 12668,39 гривень, інфляційні нарахування 3319,54 гривень, 3% річних 1395,12 гривень. В обґрунтування позову позивач зазначає, що рішенням Рубіжанської міської ради Луганської області від 24 липня 2002 року було утворено юридичну особу КП «РВУВКГ», яка надає послуги з централізованого водопостачання та водовідведення фізичним та юридичним особам міста. Також позивач вказує, що [PERSON] є його абонентом (особистий рахунок № 11439), що між підприємством та відповідачем встановилися зобовязальні правовідносини з приводу надання житлово-комунальних послуг; тариф на послуги централізованого водопостачання та водовідведення для споживачів (населення) встановлений рішенням Рубіжанської міської ради Луганської області від 25.06.2008 року № 37/2 у період з 01.07.2008 року по 31.08.2010 року складав 2,56 гривні за 1 куб. м. за послуги з централізованого водопостачання, а також 3,25 гривні за 1 куб. м. (з урахуванням ПДВ) за послуги з централізованого водовідведення. У період з 01.09.2010 року тариф на вказані послуги був встановлений рішенням Рубіжанської міської ради Луганської області від 20.07.2010 року № 362 та складає 3,06 гривні за 1 куб. м. за послуги з централізованого водопостачання та 5,70 гривень за 1 куб. м. (з урахуванням ПДВ) за послуги з централізованого водовідведення. Свої зобовязання підприємство виконало, надавши відповідачу послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, відповідач отримав послуги, будь-яких претензій щодо якості чи порядку надання зазначених послуг відповідач не висував, проте не здійснював оплату послуг з централізованого водопостачання та водовідведення в повному обсязі, внаслідок чого утворилася заборгованість, яку позивач і просить стягнути з відповідача. В судове засідання представник позивача не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує (а.с. 111). В судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, що підтверджується довідкою про доставку смс-повідомлення про виклик до суду згідно його заяви (а.с. 38, 85). 29.05.2014 року відповідач подав до суду письмові заперечення, згідно яких просить застосувати позовну давність до вимог за період з 01.10.2003 року по 20.04.2012 року, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду, частину вимог за період з 21.04.2012 року по 31.10.2014 року визнає частково, послуги за водопостачання та водовідведення ним були сплачені частково на загальну суму 1360,00 гривень, у травні 2014 року відповідач встановив лічильник споживання води, що в розрахунку не враховано позивачем (а.с. 29). 19.06.2015 року відповідач надав суду заяву, в якій позовні вимоги за період з 21.04.2012 року по 21.04.2015 року в розмірі 3518,00 гривень визнає, в іншій частині просить відмовити за пропуском позивачем строку звернення до суду, просить розглянути справу за його відсутністю (а.с. 42). Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутністю. Враховуючи, що сторони не скористалися правом брати участь у судовому засіданні, суд розглядає цивільну справу за наявними у справі матеріалами. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 04.03.2015 року у справі № 425/541/15-ц (провадження № 2-с/425/3/15) скасовано судовий наказ № 425/2536/14ц (2н/425/458/14) від 31.10.2014 року про стягнення з [PERSON] на користь Комунального підприємства «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради суми заборгованості за надані комунальні послуги з централізованого водопостачання та водовідведення станом на 01.10.2014 року в сумі 17171,97 гривень, в тому числі суму основного боргу 12796,00 гривень, інфляційні нарахування 3013,28 гривень, 3% річних 1362,61 гривень, а також судовий збір у сумі 121,80 гривень (а.с. 3). Відповідно п. 2 ч. 8 ст. 105-1 ЦПК України за результатами розгляду заяви про скасування судового наказу суд має право скасувати судовий наказ та розяснити, що заявлені стягувачем вимоги можуть бути розглянуті у позовному провадженні з додержанням загальних правил щодо предявлення позову. Рішенням Рубіжанської міської ради від 24 липня 2002 року було утворено юридичну особу Комунальне підприємство «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради Луганської області для надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення фізичним та юридичним особам міста. Відповідач [PERSON] є абонентом КП «РВУВКГ» та отримує від нього послуги, між нею та позивачем встановилися зобовязальні правовідносини з приводу надання житлово-комунальних послуг (послуг з централізованого водопостачання та водовідведення). Згідно п. 1 ч. 1 ст 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року послуги з централізованого постачання та водовідведення є різновидом житлово-комунальних послуг в залежності від функціонального призначення. Відповідно ч. 22 Закону Украни «Про питну воду та питне водопостачання» від 10.01.2002 року споживач зобовязаний своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення; аналогічне положення міститься й в п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» . Згідно зі ст. 67 Житлового кодексу України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Тариф на послуги з централізованого водопостачаня та водовідведення встановлений для споживачів (населення) рішенням виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області № 362 від 20.07.2010 року. У відповідності до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту, або інших вимог, що звичайно ставляться, і одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Під виконанням зобов'язання розуміються вчинення кредитором і боржником дій зі здійснення прав та виконання обов'язків, що випливають із зобов'язання. Свої зобовязання підприємство виконало, надавши відповідачу послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, відповідач отримав послуги, будь-яких претензій щодо їх якості чи порядку надання відповідач не висував. [PERSON] в свою чергу порушив зобовязання щодо своєчасної та повної оплати за надані послуги, внаслідок чого утворилася заборгованість за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за період з грудня 2003 року по жовтень 2014 року включно в сумі 17383,05 гривень (а.с. 4-5, 105-107). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до розрахунку заборгованості, що міститься в матеріалах справи станом на 01.11.2014 року розмір основного боргу з 01.12.2003 року по 31.10.2014 року складає 12668,39 гривень, інфляційні втрати складають 3319,54 гривень, 3% річних 1395,12 гривень, загальна сума заборгованості становить 17383,05 гривень. 27.05.2015 року та 19.06.2015 року відповідачем до суду була подані заяви, в яких він просить застосувати позовну давність до вимог за період з 01.10.2003 року по 20.04.2012 року (а.с. 29, 42). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що мину до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відповідно до позовної заяви та розрахунку заборгованості особового рахунку позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за послуги з 01.12.2003 року по 31.10.2014 року у розмірі 12668,39 гривень, проте доказів про те, що позивачем вчинялися будь-які дії, що свідчили про переривання строку позовної давності відповідно до положень ст. 264 ЦК України або про поважність причин пропуску строку позовної давності з 01.12.2003 року по 30.10.2014 року матеріали справи не містять. Лише 31.10.2014 року Рубіжанським міським судом Луганської області позивачу було видано судовий наказ про стягнення з відповідача заборгованості у загальній сумі 17171,97 гривень, який 04.03.2015 року судом було скасовано (а.с. 3). Таким чином, позивачем лише 31.10.2014 року було вчинено дію, що свідчить про переривання строку позовної давності відповідно до ст. 264 ЦК України. З позовом про стягнення заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення позивач звернувся до суду 21.04.2015 року. Суд відхиляє доводи позивача, викладені у додаткових поясненнях від 17.09.2015 року про неможливість застосування ст. 257 ЦК України з причини часткової оплати відповідачем послуг з 01.10.2003 року по 01.10.2014 року, що є на думку представника позивача діями про визнання боргу відповідачем, виходячи з такого. Відповідно ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання позовної давності, до нового строку не зараховується. З розрахунку заборгованості, доданому представником позивача до справи, вбачається, що відповідачем у грудні 2006 року було сплачено 300,00 гривень, у березні 2008 року 100,00 гривень, у червні 2008 року 50,00 гривень, у вересні та жовтні 2008 року по 100,00 гривень, у березні 2009 року 100,00 гривень, у травні вересні 2011 року всього сплачено 170,00 гривень, з квітня 2012 року послуги відповідачем сплачуються. Разом з цим, відповідно до ст. 60 ЦПК України встановлено обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно ч. 3 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Доказом оплати послуг є платіжні документи (квитанції, платіжні доручення, виписки з банківського рахунку тощо), відображення у розрахунку позовних вимог певних сум, які підтверджують начебто оплату відповідачем послуг, на думку суду не є належним доказом оплати заборгованості відповідачем за період з 2006 року по 2011 рік. Тому, суд вважає, що позивачем, за умови відсутності у справі належних доказів, що підтверджують факт часткової оплати послуг відповідачем за період з 2006 року по 2011 рік, не доведено суду обставин стосовно вчинення відповідачем дій, що свідчать про визнання ним боргу, що має наслідком переривання строку позовної давності. В справі наявні копії квитанцій про сплату послуг тільки за 2013-2014 роки, надані відповідачем (а.с. 30-37). Отже, з врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що підлягає стягненню заборгованість за період з 01.11.2011 року, тобто за три роки, що передували моменту переривання строку позовної давності (видача судового наказу 31.10.2014 року) по 31.10.2014 року (згідно з розрахунком заборгованості - а.с. 105-107) у сумі 2359,66 гривень, яка розрахована судом наступним чином: з 01.11.2011 року по 31.10.2014 року нараховано позивачем 6182,56 гривень, сплачено відповідачем за цей період 3822,90 гривень (6182,56 3822,90 = 2359,66). Стосовно заявлених позивачем вимог про стягнення заборгованості за період з 01.12.2003 року по 31.10.2011 року, суд вважає ці вимоги обґрунтованими, проте судом вбачається сплив строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем, через те, суд приходить до висновку про можливість застосування позовної давності та відповідно до приписів ст. 267 ЦК України відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог до відповідача в частині стягнення заборгованості за послуги централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01.12.2003 року по 31.10.2011 року в сумі 10308,73 гривень за пропуском позовної давності (12668,39 2359,66 = 10308,73). Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, суд зазначає, що з врахуванням часткового задоволення вимог в частині стягнення заборгованості 3% річних підлягають стягненню з відповідача у розмірі 212,37 гривень (2359,66 гривень х 3% = 70,79 гривень х 3 роки = 212,37 гривень), в частині стягнення 3% річних у розмірі 1182,75 гривні слід відмовити (1395,12 212,37 = 1182,75 гривень). Також з врахуванням часткового задоволення позовних вимог про стягнення основного боргу, інфляційні втрати за період з 01.11.2011 року по 31.10.2014 року підлягають стягненню у розмірі 55,94 гривні, в частині стягнення 3263,60 гривня слід відмовити (3319,54 3263,60 = 55,94 гривень). Розрахунок інфляційних здійснено шляхом множення суми боргу на індекси інфляції за період з 01.11.2011 року по 31.10.2014 року (індекс інфляції за листопад 2011 року 100,1; за грудень 2011 року 100,2; середній за 2012 рік 99,8; середній за 2013 рік 100,5; січень 2014 100,2; лютий 2014 100,6; березень 2014 102,2; квітень 2014 103,3; травень 2014 103,8; червень 2014 101,0; липень 2014 100,4; серпень 2014 100,8; вересень 2014 102,9; жовтень 2014 102,4). Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені та понесені витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог, тому, оскільки вимоги задоволені на 15,12%, то на користь позивача з відповідача слід стягнути 36,83 гривень судового збору (243,60 х 15,12% = 36,83 гривень).

Outcome: partial