Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

20 лютого 2017 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Нововолинський міський сектор Управління Державної міграційної служби у Волинській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації. Свої вимоги обгрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ЖЕК №4 Нововолинського міськвиконкому від 03.12.1999 №290. За вказаною адресою з 10.09.2004 зареєстрований та фактично проживає її син [PERSON], який веде антиморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, влаштовує сварки, не здійснює витрати на продукти харчування, систематично порушуючи правила співжиття. Крім того, він не виконує обовязків з утримання житла, у звязку з чим вона вимушена нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг. Відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за свою негативну поведінку. Через постійне фізичне насильство, приниження та образи з боку сина вона його боїться, тому не може вимагати від нього добровільно виписатись із спірної квартири.Оскільки реєстрація відповідача в спірній квартирі є перешкодою у вільному розпорядженні нею своєю власністю, тому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою № 93 в будинку № 13 по вул.Шахтарській у м. Нововолинську Волинської області, та зняти його з реєстрації за вказаною адресою. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позовній заяві, просить їх задовольнити. Додатково пояснила, що визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, необхідно для забезпечення безпеки проживання позивача у цьому житлі та надання права працівникам поліції зобовязати [PERSON] звільнити вказане житлове приміщення. Відповідач [PERSON], повідомлений про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, в судове засідання не з'явився, причину неявки в судове засідання не повідомив. Третя особа Нововолинський міський сектор Управління Державної міграційної служби у Волинській області в судове засідання не зявилась, подала до суду письмову заяву, просить справу слухати у її відсутності. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що два роки тому виїжджав за викликом за адресою: вул.Шахтарська, 13/93, м.Нововолинськ, де відповідач здійснював насильство в сімї, а саме, як повідомила [PERSON], перебуваючи в стані алкогольного спяніння, бив її та принижував. [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності, проте продовжував неодноразово здійснювати насильство відносно своєї матері. Профілактичні бесіди, проведені з відповідачем, та попередження працівників поліції про припинення протиправних дій не дали позитивних результатів. Він постійно випиває та систематично порушує правила співжиття. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] є її подругою протягом останніх пяти років. Зазначила, що часто буває у неї в квартирі, бачить, що [PERSON] проявляє неадекватну поведінку, зокрема: ображає свою матір нецензурними словами та погрожує їй, ламає меблі, бє посуд, кидає на підлогу запалені сірники. Він перебуває на утриманні матері, не сплачує за комунальні послуги, не купує продукти харчування. [PERSON] постійно потерпає від насилля зі сторони свого сина, систематично викликає працівників поліції, які проводять з ним профілактичні бесіди, проте позитивного результату це не дає. [PERSON] своєю поведінкою порушує правила співжиття. Вказала також, що їй невідомо, чи добровільно прописала позивач сина в своїй квартирі. Заслухавши пояснення представника позивача, показання свідків, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов є підставним і підлягає задоволенню частково в звязку з наступним. З копії свідоцтва про право власності на житло від 06 грудня 1999 року слідує, що власником житлової квартири, що за адресою: вул.Шахтарська, 13/93, м.Нововолинськ Волинської області, є [PERSON] (а.с.8). Як вбачається із довідки про склад сімї та копії будинкової книги, відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO] (а.с.9-11, 17). Із наявної в матеріалах справи характеристики на [PERSON] слідує, що він за місцем проживання характеризується негативно, зловживає спиртними напоями, порушує громадський порядок, перебуває на обліку у Нововолинському ВП ГУНП у Волинській області як сімейний дебошир (а.с.12). Постановами Нововолинського міського суду Волинської області [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення громадського порядку та насильство в сімї (а.с.14-16). У відповідності до ст.317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого житлового приміщення. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В судовому засіданні встановлено, що відповідач систематично порушує правила співжиття, робить неможливим проживання з ним в одній квартирі, що порушує право власності позивача, а саме право користування належною їй квартирою. На підставі наведеного суд вважає докази, надані позивачем на підтвердження заявлених вимог, переконливими, та приходить до висновку, що відповідач [PERSON] втратив право користування жилим приміщенням за адресою: вул.Шахтарська, 13/93, м.Нововолинськ Волинської області. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а тому його положення підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою в день звернення особи із заявою в органи реєстрації. Таким чином, заявлена вимога [PERSON] про вирішення питання про зняття відповідача [PERSON] з реєстраційного обліку є передчасною та не підлягає задоволенню, оскільки задоволення позовної вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою № 93 в буд. № 13 по вул.Шахтарській у м.Нововолинську Волинської області є достатньою підставою для зняття його з реєстрації, що передбачено ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. З огляду на вказане положення суд приходить до висновку про стягнення з відповідача в користь позивача понесених ним витрат по оплаті судового збору в розмірі 640,00 грн., що підтверджується документально (а.с.1).

Outcome: partial