Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

21.05.2018 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних. Обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що в лютому 2012 р. позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором про надання юридичних послуг, мотивуючи свої вимоги тим, що 15.04.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання юридичних послуг, згідно з яким позивач зобов'язався надати відповідачу юридичні послуги з приводу захисту його інтересів у державних органах і судах з питань ведення визначених відповідачем справ та іншу юридичну допомогу в обсязі та на умовах, обумовлених договором, а [PERSON] зобов'язався за виконану роботу та послуги перераховувати позивачу за надані послуги по 10000,00 грн. щомісячно. Відповідач свої зобов'язання за договором не виконав, надані за період з 15.04.2011 р. по 10.08.2011 р. послуги не оплатив, у зв'язку з чим виникла заборгованість, що становить 39038,25 грн., яку позивач просив стягнути на свою користь. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07.12.2012 року стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість за договором про надання юридичних послуг в розмірі 39238,25 грн. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25.09.2013 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.12.2012 року змінено, зменшено суму з 39038,25 грн. до 27038,25 грн., з яких 153, 52 грн. інфляційна складова боргу, 551,40 грн. 3% річних, тобто основний борг за договором становить 26333,33 грн. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 16.03.2015 р. стягнуто з відповідача на користь позивача інфляційні витрати в розмірі 5943,63 грн. та три відсотки річних в розмірі 958,82 грн. в період з 26.09.2013 р. по 12.12.2014 р. 19 жовтня 2016 року відповідач виконав вказані рішення суду в повному обсязі. Отже, позивач вважає, що інфляційні витрати та 3% річних мають нарахуватись на суму основного боргу в розмірі 2633,33 грн. за період з 13 грудня 2014 р. по 18 жовтня 2016 р. Сукупний індекс інфляцій за період з 13.12.2014 р. по 18.10.2016 р. складає 161,47 грн., а тому збитки від інфляції становлять 16186,90 грн. Час прострочення за період з 13.12.2014 р. по 18.10.2016 р. складає 676 днів. Отже, 3% річних становлять 1463,12 грн., які позивач і просив стягнути з відповідача. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23 травня 2018 р. відкрито провадження у вказаній справі, з призначенням підготовчого судового засідання, та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву у відповідності до ст.191 ЦПК України. (а.с.10). Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 13.07.2018 р. протокольною ухвалою Деснянського районного суду м. Києва, закрито підготовчий розгляд справи та призначено судове засідання по суті (а.с. 25). 10.07.2018 р. та 17.07.2018 р. відповідач [PERSON] через свого представника [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечував щодо задоволення позову в повному обсязі, з наступних підстав. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25 вересня 2013 р. рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 грудня 2012 року стягнуту з відповідача на користь позивача суму заборгованості зменшено з 39038,25 грн. до 27038,25 грн., з яких 153,52 грн. - інфляційна складова боргу, 551,40 грн. - три відсотки річних, а 26333,33 грн. основний борг. 25.10.2013 р. Державним виконавцем органу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у . Києві було відкрито виконавче провадження ВП №40316412 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 27038,25 грн. Як зазначає сам позивач, відповідач виконав в повному обсязі всі рішення судів, про що свідчить постанова Державного виконавця органу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м.Києві про закінчення ВП №40316412 від 19.10.2016 року. В свою чергу позивач, посилаючись на положення ст. 625 ЦК України має намір знов-таки стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних у розмірі 17650,02 грн. за період з 13.12.2014 р. по 18.10.2016 р. внаслідок невиконання рішення суду. Таким чином, сторона відповідача вважає, що оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання. Крім того, звертали увагу суду на те, що позивачем подано позову заяву про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних у розмірі 17650,02 грн. за період з 13.12.2014 року по 18.10.2016 р., тобто зі спливом сторку позовної давності. Крім того, на думку відповідача, позивач помилково без посилання на норми діючого законодавства здійснює розрахунок інфляційних витрат та 3% річних за період з 13.12.2014 р. по 18.10.2015 р. На підставі викладеного просили у задоволені позову відмовити. 09.08.2018р. та 14.08.2018 р. [PERSON] подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначає, що спір між сторонами виник у зв'язку з простроченням у виконанні грошового зобов'язання з боку відповідача. Тому твердження відповідача про те, що спір виник у зв'язку з тривалим невиконанням ним судових рішень є помилковим. Щодо спливу строку позовної давності на яку звертав увагу відповідач, повідомив, що повне стягнення заборгованості встановлено постановою державного виконавця від 19.10.2016 р. Тобто перебіг позовної давності перервався в день повного стягнення заборгованості боржником 19.10.2016 р. і почався заново з 20.10.2016 р. Тому вважає, що твердження відповідача про сплив строку позовної давності є помилковим. Щодо розрахунку інфляційних витрат та 3% річних пояснив, що за наданими відповідачем квитанціями про здійснення операцій 30.08.2016 р. ним перераховано до Держказначейської служби України суми у розмірі 8010,65 грн. та 30421,49 грн. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 16.03.2015 р. яке не оскаржувалось та набрало законної сили 27.03.2015 р. стягнуто з відповідача на користь позивача інфляційні витрати в розмірі 5943,63 грн. та 3% річних в розмірі 958, 82 грн. в період з 26.09.2013 р. по 12.12.2014 р. Повне стягнення заборгованості встановлено постановою державного виконавця від 19.10.2016 р. Отже, вважає, що інфляційні витрати та 3% річних слід розрахувати за період з 13.12.2014 р. по 18.10.2016 р. включно. В судовому засіданні позивач підтримав позовну заяву за викладеними в ній обставинами. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував та пояснив, що відповідно до ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності, одного виду за одне й те саме правопорушення. Позивач звернувся до суду з такою самою позовною вимогою, щодо якої вже було прийнято відповідне рішення суду, а тому повторне звернення до суду з аналогічними вимогами й повторне застосування судом відповідальності до боржника за нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України суперечить вимогам закону, просив застосувати до позовної заяви строки позовної давності. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали позовної заяви та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07.12.2012 року, встановлено, що 15.04.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання юридичних послуг, у зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань за вказаним договором про надання юридичних послуг, даним рішенням суду стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 39038,25 грн., з яких основний борг - 38333,33 грн., інфляційні втрати - 153,52 грн., 3% річних - 551,40 грн. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 13 ЦК України, а саме цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, а також при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Таким чином, між позивачем та відповідачем виникли відносини, що породжують права та обов'язки, оскільки позивач надавав відповідачу юридичні послуги, а відповідач ними користувався. 25.09.2013 року рішенням Апеляційного суду м. Києва змінено рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.12.2012 року, зменшено стягнуту суму з відповідача на користь позивача з 39038,25 грн. до 27038,25 грн. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.03.2015 р. стягнуто з відповідача на користь позивача інфляційні витрати в розмірі 5943,63 грн. та 3% річних в розмірі 958,82 грн. в період з 26.09.2013 р. по 12.12.2014 р. На підставі копій квитанцій та постанови державного виконавця від 19.10.2016 року вбачається, що рішення суду про стягнення боргу з відповідача на користь позивача виконано в повному обсязі. Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст. 625 ЦК України, передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Щодо стягнення заборгованості з врахуванням індексу інфляції та 3% річних, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Позивач просить нарахувати на суму заборгованості індекс інфляції та 3% річних за період з 13.12.2014 року по 18.10.2016 року. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні представник відповідача просив суд звернути увагу на те, що відповідач не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Однак, суд не приймає до уваги вказані посилання представника відповідача, оскільки інфляційні нарахування на суму боргу та 3% річних, сплата яких передбачена ч.2 ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями, а є способом захисту майнового права та інтересу кредитора. Враховуючи те, що 25.09.2013 року рішенням Апеляційного суду м. Києва було встановлено, що сума заборгованості складає 27038,25 грн., з яких 153, 52 грн. - інфляційна складова боргу, 551,40 грн. - 3% річних, тобто основний розмір боргу за договором становить суму 26333,33 грн., суд вважає, що інфляційні витрати та 3% річних повинні нараховуватись на суму боргу - 26333,33 грн. Відповідно до ч. 4. ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Приймаючи до уваги наведене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума інфляційних витрат в розмірі 16186,90 грн. (індекс інфляції за період з 13.06.2014 року по 18.10.2016 року складає - 161,47, а тому інфляційне збільшення заборгованості становить - 16186,90 грн.), 3% річних в розмірі 1463,12 грн. (26333,33 х 3% : 365 х 676). Відносно доводів сторони відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року у справі № 6-192цс16. Позивач звернувся до суду з даним позовом 21.05.2018 р., відповідач виконав рішення суду в повному обсязі 19.10.2016 р., тобто перебіг позовної давності перервався в день повного погашення відповідачем заборгованості, а тому починаючи з 20.10.2016 р. позивач мав право пред'явити даний позов. Тобто, позивач подав даний позов в межах строку позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного, та

Outcome: approved