Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

20.11.2017 року перший заступник керівника Жмеринської місцевої прокуратури [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] в інтересах держави [PERSON] районної ради в особі\~ [PERSON] центральної районної лікарні про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину. Мотивуючи позовні вимоги, прокурор зазначив, що в провадженні Шаргородського районного суду знаходилася кримінальна справа по обвинуваченню відповідача [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України. Вироком Шаргородського районного суду від 26.07.2017 року [PERSON] засуджено за ч.1 ст.121 КК України. Так, [PERSON] визнано винуватим в тому, що він 15.07.2016 року приблизно о 6 годині 20 хвилин в ході суперечки з потерпілим [PERSON] біля будинку на подвірї за місцем свого проживання [INFO] - Шаргородська Шаргородського району Вінницької області, взяв в руки камінця та намагався ним нанести удар [PERSON], який, у свою чергу, встиг спіймати даного камінця та запобіг таким чином\~ удару, пошкодивши при цьому палець на лівій руці. Після цього, в ході наступної суперечки [PERSON] схопив в руку металевий рівень довжиною 1,5 м, яким проводив будівельні роботи та, замахнувшись, намагався нанести\~ удар по голові [PERSON], який, в свою чергу, встиг підставити ліву руку та відбити удар, при цьому отримавши тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому лівої ліктьової кістки в нижній третині, синців і крововиливів в області лівого передпліччя, які, згідно з висновком судово-медичної експертизи №209 від 20.09.2016 року, не є небезпечними для життя в момент заподіяння, не супроводжувалися небезпечним для життя явищем та за ознакою тривалого розладу здоровя (більше 21 дня), належать до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. В наступному [PERSON], продовжуючи свій злочинний умисел, наніс [PERSON] тим же металевим рівнем удар по голові, якого останній не встиг уникнути, і отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, перелому кісток склепіння черепа (тімяної, лобної кістки зліва); забою головного мозку легкого ступеню, які згідно з висновком\~ судово-медичної експертизи №209 від 20.09.2016 року належать до тяжкого тілесного ушкодження як небезпечного для життя під час заподіяння. Таким чином, в результаті злочину, вчиненого [PERSON], потерпілий [PERSON], відповідно до висновку судово-медичної експертизи за №209 від 20.09.2016 року отримав тілесні ушкодження, які належать до тілесних ушкоджень середнього ступня тяжкості та тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя під час заподіяння. Крім того, потерпілий [PERSON] в результаті злочину, вчиненого [PERSON], що передбачений ч.1 ст.121 КК України, перебував на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні [PERSON] ЦРЛ з 15.07.2016 року по 27.07.2016 року. Згідно з листом головного лікаря [PERSON] ЦРЛ від 01.11.2017 року, [PERSON] перебував на лікуванні з діагнозом: забій головного мозку тімяної долі ліворуч з незначним субдуральним нашаруванням крові в лобно-тімяній ділянці, лінійний перелом тімяної кістки. Вартість одного ліжко-дня у неврологічному відділенні ЦРЛ становить 78,96 грн., загальна вартість перебування [PERSON] у [PERSON] ЦРЛ становить 947,52 грн. Вказана шкода відповідачем [PERSON] центральній районній лікарні не відшкодована. Просить стягнути з відповідача на користь держави [PERSON] районної ради в особі [PERSON] центральної районної лікарні 947,52 грн. в рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілого [PERSON] Представник позивача [PERSON] районної ради, в судове засідання не з'явився. 11.12.2017 року від голови районної ради [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника [PERSON] районної ради (а.с.27). Представник позивача [PERSON] центральної районної лікарні [PERSON], що діє на підставі довіреності від 11.12.2017 року (а.с.29), в судовому засіданні позовні вимоги першого заступника керівника Жмеринської місцевої прокуратури [PERSON], заявлені в інтересах держави [PERSON] районної ради в особі [PERSON] ЦРЛ до [PERSON], підтримала з підстав, що в наведені в позові. Суду пояснила, що потерпілий у кримінальному провадженні №152/149/17 [PERSON] дійсно лікувався у неврологічному відділенні [PERSON] ЦРЛ з 15.07.2016 року по 27.07.2016 року. Вартість одного ліжкодня становила 78,96 грн., у звязку із чим на лікування [PERSON] затрачено кошти [PERSON] ЦРЛ в сумі 947,52 грн. Відповідно до вироку Шаргородського районного суду від 26.07.2017 року у кримінальному провадженні №152/149/17 визнано винуватим та засуджено за ч.1 ст.121 КК України, тобто за заподіяння тілесних ушкоджень [PERSON], [PERSON] Заклад охорони здоровя не отримав від [PERSON] відшкодування витрат, понесених на лікування потерпілого [PERSON], але з позовом до суду не звертався, тому просить позов прокурора задовольнити. Прокурор Жмеринської місцевої прокуратури [PERSON] підтримав позовні вимоги, зсилаючись на ті самі обставини. Суду пояснив, що відповідач [PERSON] вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.121 КК України, за що засуджений вироком Шаргородського районного суду від 26.07.2017 року. Проте, відповідачем не відшкодовано витрати, понесені державою, зокрема, закладом охорони здоровя [PERSON] центральною районною лікарнею [PERSON] районної ради на лікування потерпілого від вчиненого [PERSON] злочину [PERSON], який перебував на стаціонарному лікуванні: з 15.07.2016 року по 27.07.2016 року у неврологічному відділенні. Загальна вартість перебування потерпілого [PERSON] в закладі охорони здоровя, в тому числі і витрати на лікування, відповідно до позову, становить 947,52 грн. Витрати закладу охорони здоровя на стаціонарне лікування потерпілого відповідачем [PERSON] добровільно не відшкодовані. [PERSON] ЦРЛ, фінансування якої здійснюється за рахунок районного бюджету, також не зверталася з відповідним позовом до суду, у звязку із чим наявні підстави для представництва органами прокуратури інтересів держави і звернення з відповідним позовом до суду. Враховуючи, що між вчиненим [PERSON] злочином, зокрема, заподіянням тілесних ушкоджень потерпілому [PERSON] і перебуванням останнього у звязку із цим на лікуванні в [PERSON] ЦРЛ, яка понесла витрати на його лікування, наявний причинний зв'язок, то просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні при зясуванні судом, чи визнає він позов прокурора, повідомив суду, що позовні вимоги прокурора визнає частково, зокрема, на половину заявленої до нього суми витрат на лікування потерпілого [PERSON] в [PERSON] ЦРЛ. Проте, при наданні пояснень та в судових дебатах [PERSON] позовні вимоги прокурора не визнав, зсилаючись на те, що за вироком Шаргородського районного суду від 26.07.2017 року він повинен сплатити на користь [PERSON] матеріальну та моральну шкоду в сумі приблизно 30000 грн., тоді як є інвалідом ІІІ групи, отримує мінімальну пенсію і не має коштів для відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого в [PERSON] ЦРЛ. Вирішуючи спір, суд встановив факт понесення позивачем [PERSON] центральною районною лікарнею [PERSON] районної ради витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину [PERSON] Означений факт підтверджений в судовому засіданні вироком Шаргородського районного суду від 26.07.2017 року, який набрав законної сили, у кримінальній справі за №152/149/17, з якого вбачається, що відповідач [PERSON] засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, а саме за те, що він 15.07.2016 року приблизно о 6 годині 20 хвилин в ході суперечки з потерпілим [PERSON] біля будинку на подвірї за місцем свого проживання [INFO], взяв в руки камінця та намагався ним нанести удар [PERSON], який, у свою чергу, встиг спіймати даного камінця та запобіг таким чином\~ удару, пошкодивши при цьому палець на лівій руці. Після цього, в ході наступної суперечки [PERSON] схопив в руку металевий рівень довжиною 1,5 м, яким проводив будівельні роботи, та, замахнувшись, намагався нанести\~ удар по голові [PERSON], який, в свою чергу, встиг підставити ліву руку та відбити удар, при цьому отримавши тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому лівої ліктьової кістки в нижній третині, синців і крововиливів в області лівого передпліччя, які, згідно з висновком судово-медичної експертизи №209 від 20.09.2016 року, не є небезпечними для життя в момент заподіяння, не супроводжувалися небезпечним для життя явищем та за ознакою тривалого розладу здоровя (більше 21 дня), належать до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. В наступному [PERSON], продовжуючи свій злочинний умисел, наніс [PERSON] тим же металевим рівнем удар по голові, якого останній не встиг уникнути, і отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, перелому кісток склепіння черепа (тімяної, лобної кістки зліва); забою головного мозку легкого ступеню, які, згідно з висновком\~ судово-медичної експертизи №209 від 20.09.2016 року, належать до тяжкого тілесного ушкодження як небезпечного для життя під час заподіяння (а.с.6-11). З довідки [PERSON] центральної районної лікарні за №1881 від 01.11.2017 року вбачається, що потерпілий [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні з 15.07.2016 року по 27.07.2016 року у неврологічному відділенні з діагнозом: закрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку тімяної долі ліворуч з незначним субдуральним нашаруванням крові в лобно-тімяній ділянці, лінійний перелом тімяної кістки (а.с.13). Вартість одного ліжко-дня у неврологічному відділенні [PERSON] ЦРЛ становить 78,96 грн. Загальна вартість лікування [PERSON] з 15.07.2016 року по 27.07.2016 року (12 л/д) у неврологічному відділенні становить 947,52 грн. (а.с.13). Відповідно до п.2 «Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоровя на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженого постановою КМУ України за №545 від 16.07.1993 року, сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоровя, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі, та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого або інших документів, які підтверджують дату госпіталізації та виписки хворого із стаціонара лікувального закладу. Згідно з абзацом 2 п.2 Порядку, визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилося лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання. Як вбачається з довідки закладу охорони здоровя, загальна вартість лікування [PERSON] з 15.07.2016 року по 27.07.2016 року (12 л/д) у неврологічному відділенні [PERSON] ЦРЛ становить 947,52 грн. Із матеріалів цивільної справи також вбачається, що на час розгляду справи в суді [PERSON] не відшкодував витрат, понесених [PERSON] центральною районною лікарнею на лікування потерпілого від злочину [PERSON] Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що шкода у вигляді витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину [PERSON], заподіяна державі в особі [PERSON] центральної районної лікарні [PERSON] районної ради, підлягає відшкодуванню відповідачем [PERSON], який вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.121 КК України, оскільки є причинний зв'язок між злочинними діями [PERSON] та заподіяною [PERSON] ЦРЛ шкодою. Вказані, встановлені в судовому засіданні факти, не спростовані відповідачем. Судом встановлено, що прокурор та позивач не предявляли цивільний позов в кримінальній справі №152/149/17, тому, в силу вимог ч.3 ст.128 КПК України, мають право предявити його в порядку цивільного судочинства. Суд констатує той факт, що відповідачем [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів «поза розумним сумнівом» на спростування позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі [PERSON] районної ради в особі [PERSON] ЦРЛ до нього про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст.58 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий суду, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини, оскільки відповідач [PERSON] викликався до суду, йому було запропоновано судом подати заперечення проти позову, якщо такі є, проте, відповідач заперечень щодо позову не подав, під час судового розгляду позовні вимоги не визнав з підстав відсутності у нього необхідних коштів для відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину [PERSON] Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Оскільки відповідачем [PERSON] не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження відшкодування державі в особі [PERSON] ЦРЛ [PERSON] районної ради витрат на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON], то право позивача порушено і підлягає судовому захисту. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, що виникають із відшкодування шкоди і регулюються Конституції України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ЦК України. Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків (...) має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (абзац 2 ч.2 ст.45 ЦПК України). Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі, шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди. За загальними правилами майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст.1166 ЦК України). Частиною 1 ст.22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року за №6 (з наступними змінами та доповненнями) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок, та є вина зазначеної особи. Особа, яка вчинила злочин, зобовязана відшкодувати витрати закладові охорони здоровя на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого (ч.1 ст.1206 ЦК України). Якщо лікування проводилося закладом охорони здоровя, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету (ч.3 ст.1206 ЦК України). Відповідно до розяснень, що містяться в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» від 07.07.1995 року за №11, відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину можливе лише тоді, коли є причинний зв'язок між злочинними діями чи бездіяльністю винної особи та перебуванням потерпілого на такому лікуванні. Таким чином, закон у вказаних правовідносинах ставить можливість стягнення з відповідача витрат на стаціонарне лікування потерпілого за заподіяну шкоду в залежність від наявності вини відповідача, тобто заподіювача шкоди. Під час розгляду вказаного цивільного спору судом встановлено, що наявні всі елементи складу цивільного правопорушення, тобто дії [PERSON] є неправомірними, між його діями та перебуванням потерпілого [PERSON] на стаціонарному лікуванні є безпосередній причинний зв'язок та вина відповідача, що є підставою для цивільно-правової відповідальності останнього. Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст.128 КПК України, особа, яка не предявила цивільного позову в кримінальній справі, має право предявити його в порядку цивільного судочинства… Цивільний позов в інтересах держави предявляється прокурором… Позивачем надано суду належні та допустимі докази про заподіяння шкоди [PERSON] центральній районній лікарні [PERSON] районної ради у виді понесення витрат на лікування [PERSON] потерпілого від вчиненого відповідачем [PERSON] злочину, а відтак позов підлягає задоволенню на суму 947,52 грн. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (…). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (…)». Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п.6 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», то, таким чином, підлягає стягненню з [PERSON] судовий збір в дохід держави в сумі 1600 грн., виходячи з вимог п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» про те, що за подання до суду позову майнового характеру позивачем-юридичною особою сплачується судовий збір в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Outcome: approved