Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

1 червня 2018 року [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 10 жовтня 2003 року по 1 березня 2013 року. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO]. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 2 липня 2013 року [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно сина [PERSON] та доньки [PERSON]. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 4 березня 2014 року з відповідача на її користь на утримання неповнолітніх дітей були стягнуті аліменти в розмірі 1/3 частини його заробітку доходу, щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно на кожну дитину, починаючи з 18 листопада 2013 року та до повноліття сина [PERSON], а потім по 1/4 частині доходу боржника щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до повноліття дочки [PERSON]. Будь-якої іншої матеріальної допомоги відповідач не надає, участі у вихованні дітей не приймає. На даний час діти потребують значно більшого догляду та матеріальних коштів, у зв'язку з чим збільшується потреба у їх забезпеченні. В звязку з цим, вважає, що аліменти повинні бути визначені у розмірі 1/3 частини від усіх його доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на кожну дитину, починаючи з моменту подання заяви до суду та до повноліття сина [PERSON], а потім по 1/4 частині доходу відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до повноліття дочки [PERSON], оскільки таке рішення не вплине на погіршення матеріального становища відповідача. В судове засідання позивач не зявилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує в повному обсязі. Відповідач, в судове засідання не зявився, направив до суду заяву в якій вказав, що позовні вимоги не визнає з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Просив проводити розгляд справи у його відсутність та відсутність його представника, адвоката [PERSON]. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, вважає позовну заяву [PERSON] обґрунтованою та такою, що підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 жовтня 2003 року по 1 березня 2013 року, що підтверджується копією рішення суду (а.с.7). Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І СР № 136232 від 23 жовтня 2003 року (а.с.3) та дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1 СР № 086521 від 11 березня 2009 року (а.с.4). Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 2 липня 2013 року [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно сина [PERSON] та доньки [PERSON] (а.с.5). Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 4 березня 2014 року з відповідача на користь позивача стягнуті аліменти на утримання сина [PERSON] та дочки [PERSON] в розмірі 1/3 частини його заробітку доходу, щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно на кожну дитину, починаючи з 18 листопада 2013 року та до повноліття сина [PERSON], а потім по 1/4 частині доходу боржника щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до повноліття дочки [PERSON] ( а.с.6). Згідно положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ч.1 ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідач в поданому до суду відзиві повністю заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючи на ряд процесуальних моментів, які не стосуються суті спору. Одним з яких було те, що позивачем при подачі позову до суду не сплачено судовий збір. Однак позивач на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір»\~ звільнена від сплати судового збору, оскільки звернулась до суду з позовом про збільшення розміру аліментів. Тому у суду немає підстав для залишення позовної заяви без руху. Окрім того відповідач вказав, на те, що зміна законодавства\~ в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Позивач на думку відповідач не довела зміни майнового чи сімейного стану як отримувача аліментів та зміни в кращий бік майнового стану у відповідача. Зокрема у нього змінився сімейний стан, оскільки в нього народився син [PERSON], що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження (а.с.23). зважаючи на це відповідач вважає, що збільшення розміру аліментів на утримання сина [PERSON] та доньки [PERSON] за вказаних обставин є такими, що суперечить нормам СК України, а тому не підлягають до задоволення. Також вказав на те, що вимога позивача про стягнення збільшеного розміру аліментів, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду є необґрунтованою, оскільки не враховує розяснення Верховного Суду України, а тому таке стягнення повинне проводитись з дня набрання рішенням законної сили. Зважаючи на все вище вказане відповідач вважає, що підстав до задоволення позову немає, оскільки позовні вимоги не стосуються збільшення розміру аліментів в розумінні вимог ст. 192 СК України, а зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановленого раніше судового рішення у справі про стягнення аліментів. Суд враховує, що батьки зобовязані піклуватися про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, забезпечувати необхідне харчування, медичний догляд, лікування дітей, створювати умови для проживання, виховання та розвитку дитини, утримувати дітей на нормальному рівні матеріального забезпечення, а тому суд вважає, що той розмір аліментів, який на даний час сплачує відповідач не забезпечує нормального життєвого рівня дитини. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Також суд враховує, що 08 липня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», яким внесено зміни до ч. 2 ст. 182 СК України та визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ЗУ «Про Державний бюджет на 2018 рік» від 07 грудня 2017 року № 2246-VIII, прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2018 року становить - 1860 гривень. З урахуванням збільшення розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку у 2018 році, швидкими темпами зростання цін, значного зростання витрат на оздоровлення, харчування, лікування, утримання дитини, попередньо визначений судом розмір аліментів цим вимогам не відповідає, тому з вказаних підстав аліменти підлягають збільшенню. Суд вважає, що оскільки відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001року № 2402-III предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини, то такий розмір аліментів забезпечить дитини збереження певного матеріального рівня утримання. Відтак, суд вважає, що за віком відповідач є працездатною особою, доводів на предмет скрутного матеріального становища чи незадовільного стану здоровя, які унеможливлювали б ним сплату аліментів на утримання неповнолітніх дітей у збільшеному розмірі суду не подав, за таких обставин суд приходить до беззаперечного висновку про можливість їх сплати останнім. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З даного приводу Верховний Суд України висловив свою правову позицію у постанові від 05 лютого 2014 року по справі № 6-143цс13 в якій вказав: з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Розмір аліментів визначений позивачем у розмірі 1/3 частки від всіх видів доходів відповідача, але не менше ніж 50% від встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ними повноліття, є тим мінімумом, який батько в силу свого батьківського обовязку за законом повинен сплачувати дитині та який не призведе до порушення його прав та інтересів. Згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у новому розмірі аліменти, присуджені відповідно до вимог ст. 192 СК України сплачуються з дня набрання рішенням законної сили, а не з моменту подання цивільного позову до суду. У звязку зі зміною способу стягнення аліментів та збільшення їх розміру виконавчий лист № 703/6347/13-ц, 2/703/450/14, необхідно відкликати. Таким чином, суд приходить до обгрунтованого висновку, щодо необхідності задоволення заявленої позовної вимоги позивача про збільшення розміру аліментів стягнутих за рішенням суду від 4 березня 2014 року та стягнути з відповідача аліменти на користь позивача на утримання сина [PERSON] та доньки [PERSON] в розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів, але не менше ніж 50% від встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на кожну дитину, але починаючи стягнення з дня набрання даним рішенням суду законної сили та до повноліття сина [PERSON], а потім по 1/4 частині доходу відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до повноліття дочки у звязку позов підлягає до часткового задоволення. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704 гривні 80 копійок. На підставі постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року, ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 08 липня 2017 року, ст.ст.20,141,192,196 СК України,

Outcome: partial