Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-25 00:00:00

20 червня 2017 року [PERSON] (далі позивач) звернувся в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про припинення права власності на часту у спільній власності. Як підставу позову позивач зазначає, що у вони з відповідачем є співвласниками житлового будинку за адресою Волинська область, Луцький район, с. Підгайці, вул. Шкільна, 12. Зазначає, що з моменту отримання частини житлового будинку, відповідач перешкоджає позивачу у користуванні спірним будинком, наніс йому тілесне ушкодження середнього ступеня важкості, за що був засуджений вироком суду. З посиланням на приписи ст.365 ЦК України позивач просить суд припинити право відповідача на 1/5 частки спірного будинку, а також виплатити з депозитного рахунку суду на користь відповідача 54\~983,00 грн. грошової компенсації за 1/5 частки будинку. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні просить суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що позивачу на підставі договору дарування від 01 квітня 2008 року належить 4/5 частки житлового будинку за адресою Волинська область, Луцький район, с. Підгайці, вул. Шкільна, 12. (а.с.6-7). Решта, а саме 1/5 частки вказаного будинку належить відповідачу у справі, що сторонами не заперечується. Згідно висновку судової інженерно-технічної експертизи Волинського відділення Львівского НДІ судових експертиз від 12 січня 2018 року, виділити 1/5 частки даного будинку в натурі неможливо (а.с.77 83). Згідно вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 лютого 2009 року у справі №11/0390/40/11, який залишений без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 25 січня 2011 року, відповідач у справі був визнаний винним і засуджений за те, що 26 лютого 2009 року, приблизно об 09 годині 30 хв., знаходячись в приміщенні житлового будинку, що в с. Підгайці, вул. Шкільна, 12, Луцького району, на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно наніс потерпілому позивачу ряд ударів руками та кулаками по голові, обличчю, в область грудної клітки, чим спричинив останньому тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, за ознакою довготривалості розладу його здоровя. Як слідує з пояснень сторін, а також показів свідків, між сторонами у справі значений час триває конфлікт з приводу спадкування та користування спірним майном. Надаючи оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Статтею 365 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Такий самий підхід у правозастосуванні ст.365 ЦК України викладений у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року №303/2585/16-ц, а також постанові Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року №357/11232/14-ц. Надаючи оцінку кожній з підстав для припинення частки у спільному майні, яка визначена у ст.365 ЦК України, суд зазначає наступне. Так, як встановлено судом, частка відповідача у спірному будинку становить 1/5, що є істотною в розумінні п.1 ч.1 ст.365 ЦК України. Сама по собі неможливість виділити цю частку, що підтверджено відповідним висновком експертизи, не є підставою для застосування приписів п.1 ч.1 ст.365 ЦК України. Як вже зазначав суд, згідно висновку судової експертизи, розподіл в натурі житлового будинку з метою обладнання окремих ізольованих приміщень не можливий, отже вказаний будинок є неподільною річчю в розумінні п.2 ч.1 ст.365 ЦК України. Також позивач не обґрунтував суду чому спільне володіння і користування майном є неможливим. Його посилання на те, що відповідач погрожує фізичною розправою та негативно ставиться до нього не підкріплені жодним належним та допустимим доказом. Факт виникнення між ними у лютому 2009 року побутового конфлікту, в результаті чого позивач отримав тілесні ушкодження середньої важкості, не є беззаперечним доказом того, що користування спірним будинком неможливе. Крім того суд звертає увагу на той факт, що позивач фактично постійно проживає у м. Києві, оскільки зазначає це місто як адресу свого місця проживання у позові, а отже незрозуміло, яким чином відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні будинком. Крім того, наразі відсутні негативні дані про особу відповідача, зокрема про те, що він веде асоціальний спосіб життя, вчиняє хуліганство, сімейне насильство, перебуває на обліку як алко/наркозалежний, систематично порушує правила співмешкання тощо. Фактично всі доводи позивача про те, що спільне користування будинком є неможливим зводяться до його субєктивного негативного ставлення до відповідача, що не може бути підставою для застосування п.3 ч.1 ст.365 ЦК України та припинення частки співвласника. Крім того позивач не довів суду, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача як співвласника будинку, зокрема позивачем не надано жодного доказу наявності у власності відповідача іншого житла. Отже, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин п.4 ч.1 ст.365 ЦК України. Суд зауважує, що сама по собі неподільність спірного будинку, тобто існування підстав визначених у п.2 ч.1 ст.365 ЦК України, не може бути достатньою підставою для припинення права на частку у спірному будинку без існування підстав визначених у п.4 ч.1 ст.365 ЦК України. Підсумовуючи вищевикладене, оскільки позивачем не доведено суду наявність виключних обставин для припинення частки відповідача у спірному будинку, які передбачені у ст.365 ЦК України, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. У звязку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати залишаються за ним.

Outcome: dismissed