Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-23 00:00:00

20 березня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просив: поновити строк для звернення до суду; визнати недійсним договір дарування нерухомого майна - квартири [ADDRESS] від 19 січня 1995 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 19 січня 1995 року державним нотаріусом Десятої державної нотаріальної контори Долгою З.М.; витребувати на користь [PERSON] нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], з чужого незаконного володіння [PERSON]. (т.1 а.с.3-11, 120-121.) Обґрунтовуючи підстави звернення з цим позовом до суду, позивач посилається на наступне, що на підставі ордера, виданого 14 лютого 1973 року на ім'я позивача, він вселився до квартири [ADDRESS]. Після укладення 02 вересня 1988 року шлюбу з [PERSON], останню було зареєстровано в спірній квартирі. В 1993 році вони разом звернулися до органу приватизації із заявою про передачу квартири у спільну власність. [INFO] року дружина позивача [PERSON] померла. Після смерті дружини з'ясувалось, що згідно розпорядження органу приватизації житла Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації №2/184 від 10 лютого 1993 року квартиру передано в приватну власність лише [PERSON] На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20.10.2016 року, за позовом [PERSON], визнано розпорядження органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №2/184 від 10 лютого 1993 року про приватизацію вищевказаної квартири незаконним та скасовано, визнано свідоцтво про право власності на житло, розташоване за адресою: [ADDRESS], яке видане 10 лютого 1993 року Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією на ім'я [PERSON], недійсним та скасовано. З інформації, отриманої органом досудового розслідування, позивач [PERSON] дізнався, що спірна квартира на праві власності належить відповідачу [PERSON] на підставі Договору дарування квартири [ADDRESS] від 19 січня 1995 року, однак відповідач у спірній квартирі не проживав, користуючись своїми права, як власника квартири, зареєстрував в цій квартирі невідомих осіб. Позивач звернувся до суду з позовом про встановлення нікчемності даного правочину, в задоволенні якого було відмовлено, однак при розгляді цієї справи судом апеляційної інстанції, стало відомо, що спірна квартира була незаконно відчужена - продана [PERSON] своїй малолітній онуці [PERSON] за 350000,00грн.Викладені обставини змусили позивача звернутися з цим позовом до суду з вимогами визнати недійсним договір дарування квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі положення ст.ст.48, 243 ЦК УРСР 1963 року та ст.387 Цивільного кодексу України (який набрав чинності з 01 січня 2004 року). Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 06 квітня 2018 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. (а.с.39-40) 23 травня 2018 року судом постановлено ухвалу про залучення до участі у справі у якостізаконного представника відповідача - малолітньої дитини [PERSON], [INFO], її матір [PERSON]. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 23 травня 2018 року закінчено підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с.229-231) Позивач [PERSON] та представники позивача - [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити з підстав, вкладених у позовній заяві. Представник [PERSON] подала відповідь на відзив, долучений до матеріалів справи (т.1 а.с.206-209), де зазначила, що посилання відповідача на те, що позивач не є стороною оспорюваного договору, не є та ніколи не був власником квартири, що є предметом оспорюваного договору, спростовується порушенням процедури приватизації та отриманням свідоцтва про право власності, які судом визнано недійсними, наслідок чого є незаконним договір дарування квартири, яким порушено право позивача на житло та право власності на нього. Крім того, відповідач [PERSON] фактично не виконав умови договору дарування - не прийняв майно, не проживав у ньому, а згодом продав квартиру малолітній особі. Судові рішення у цивільних справах №577/6513/16 та №755/5077/17 мають приюдиційне значення в даній справі, відповідач [PERSON] був стороною в цих справах, а [PERSON], що є законним представником малолітньої [PERSON], нового власника квартири, була обізнана про дані спори, отже остання не може бути добросовісним набувачем, зважаючи на те, що майно було набуте певною особою поза волею власника і це порушує права та законні інтереси власника, він може звернутися до суду за захистом своїх порушених прав - пред'явити до добросовісного набувача позов про витребування майна. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, представники відповідача - [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні просили в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позов, долученому до матеріалів справи (а.с.103-109), в якому зазначено, що позивач просить визнати недійсним договір дарування квартири, стороною якого він не був, що суперечить положенням ст.48 ЦК УРСР, також він ніколи не був власником квартири. Цей договір жодним чином не впливає на права та законні інтереси позивача, оскільки будь-якого майнового права на квартиру позивач не має. Крім того, угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, а застосування реституції та отримання позивачем будь-яких майнових прав чи матеріальної вигоди від такої дії неможливе. Оспорюваний договір був нотаріально посвідчений та право власності відповідача зареєстроване в порядку, передбаченому законом чинного на дату укладаннядоговору дарування квартири, отже відповідач повністю дотримався вимог укладення угоди згідно цивільного кодексу, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, в свою чергу позивач не зазначає жодного нормативно-правового акту та жодної норми права, вимогам яких не відповідав би оспорюваний договір. Стосовно віндикації нерухомого майна у відзиві зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Витребувати майно від іншої особи має право лише власник цього майна. Оскільки позивач ніколи не був власником квартири, тому вимога про витребування майна на свою користь є безпідставною. Відносно поновлення строків у відзиві зазначено, що позивач пропустив строк на оскарження договору дарування на 20 років, він був обізнаний про належність квартири на праві власності відповідачу, оскільки той постійно сплачував за житлово-комунальні послуги. Договори з комунальними підприємства на утримання житла були укладені саме [PERSON] Відповідач 30 років доглядав матір та позивача, придбавав у квартиру побутові речі. За життя матері відповідача, позивач неодноразово висловлював свої наміри залишити квартирусаме [PERSON] При цьому, згідно ст.75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Стосовно приюдиції судових рішень у цивільних справі №577/6513/16 зазначено, що ці справи суттєво різняться предметом спору та сторонами, а тому встановлені обставини не є обов'язковими для даної справи. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON] в судове засідання не з'явилась, була повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом подати відзив на позов не скористалася. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, подав письмові пояснення, долучені до матеріалів справи (т.1 а.с.249-250), просив розглядати справу без участі представника третьої особи та прийняти рішення з урахуванням інтересів малолітньої дитини та чинного законодавства України. В поясненнях зазначено, що орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації не надавав дозволу на вчинення правочину щодо спірної квартири, оскільки з цього приводу звернень не надходило. Також в поясненнях зазначено, що третя особа заперечує в задоволенні даного позову в повному обсязі, оскільки його задоволення призведе порушення прав малолітньої дитини. Представник третьої особи - державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори Долгова З.М. в судове засідання не з'явилась, завідувач нотаріальної контори направив до суду заяву, в якій просив розглядати справи за їх відсутності, рішення прийняти згідно чинного законодавства України. (т.1 а.с.82, 102, 248) Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пальора Г.Ю. в судове засідання не з'явилась, була повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив, заяв, пояснень чи клопотань не подала. Заслухавши пояснення позивача та представників позивача - [PERSON], [PERSON], представників відповідача - [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб'єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об'єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Як роз'яснено у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 4 та 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києві від 14 лютого 2017 року (справа №755/6513/16-ц), поновлено [PERSON] строк подання позовної заяви про визнання розпорядження органу приватизації житла незаконним та скасування, визнання свідоцтва про право власності недійсними та скасування. Позовні вимоги [PERSON] до Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації за участю третіх осіб Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, [PERSON] про визнання розпорядження органу приватизації житла незаконним та скасування, визнання свідоцтва про право власності недійсними та скасування - задоволені повністю. Визнано розпорядження органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №2/184 від 10 лютого 1993 року про приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], незаконним та скасовано. Визнано свідоцтво про право власності на житло, розташоване за адресою: [ADDRESS], яке видане 10 лютого 1993 року Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією на ім'я [PERSON], недійсним та скасовано. (т.1 а.с.14-19) Виходячи з мотивувальної частини судового рішення, встановлено, що 14 лютого 1973 року позивачем було отримано ордер на житлове приміщення № 14174, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та укладено договір найму житлового приміщення. 02 вересня 1988 року позивач зареєстрував шлюб з [PERSON], яка [INFO] року померла. 04 лютого 1993 року [PERSON] звернулася до Органу приватизації Дніпровської райдержадміністрації із заявою на приватизацію житла, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], та була підписана [PERSON] До заяви додано довідку про склад сім'ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення у квартирі за адресою: [ADDRESS],в якій зазначено, що проживають та мають право на житло [PERSON] та [PERSON] - чоловік. 10 лютого 1993 року органом приватизації житла Дніпровської районної державної адміністрації у м. Києві видано розпорядження №2/184 про передачу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] у приватну власність наймачу [PERSON]. Оскільки на момент приватизації спірної квартири позивач був наймачем, то він мав право звертатися із заявою на приватизацію квартири до органу приватизації місцевої державної адміністрації, зазначивши членом сім'ї сою дружину [PERSON]. Однак заява на приватизацію була прийнята від члена сім'ї наймача - дружини [PERSON], в якій зазначено, що вона є наймачем та позивач - чоловіком. Отже, судом встановлено, що визначене Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» право позивача на приватизацію житла було порушено, внаслідок того, що приватизацію спірної квартири проведено з порушенням встановленого порядку. 10 лютого 1993 року органом приватизації житла Дніпровської районної державної адміністрації в м. Києва видано на ім'я [PERSON] свідоцтво про право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Оскільки підставою для видачі свідоцтва про право власності на житло є розпорядження органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №2/184 від 10 лютого 1993 року про приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], яке є незаконним та підлягає скасуванню, [PERSON] не набула права, передбаченого Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» на приватизацію цієї квартири. Судовими рішеннями у цивільній справі №755/6513/16-ц також було встановлено, що 19.01.1995 року [PERSON] подарувала квартиру [ADDRESS] [PERSON]. Разом із цим як дарувальник [PERSON] з часу укладання договору дарування й до часу своєї смерті, так і позивач, постійно проживали в цій квартирі, користувалися нею, несли витрати на її утримання, з реєстрації у квартирі не знімалися та іншого житла не мають. Обдарований [PERSON], у спірну квартиру за життя [PERSON], протягом понад 20 років, не вселявся та не реєструвався в ній, має інше житло,де й був зареєстрований до смерті матері. У спірній квартирі він зареєструвався лише після смерті матері, пред'явивши договір дарування за 1995 рік. Цих обставин [PERSON] не заперечував. Позивач вказував, що лише з того часу коли [PERSON] зареєструвався у квартирі та став виганяти його з неї, він довідався про приватизацію та відчуження своєї квартири й до цього йому ніхто про таке не повідомляв. Ураховуючи встановлені обставини справи суд дійшов висновку, що про порушення своїх прав позивач дізнався лише після смерті своєї дружини у 2016 року. Під час розгляду даної судової справи встановлено, що 19 січня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений Договір дарування квартири, відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар однокімнатну квартиру, яка знаходиться в [ADDRESS]. (т.1 а.с.20) Згідно з реєстраційним написом на даному договорі, право власності [PERSON] на спірну квартиру зареєстровано 06 жовтня 1999 року. Виходячи з предмету позову, позивач [PERSON] просить визнати вищевказаний договір дарування недійсним. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільно кодексу України від 16.01.2003 р. до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу лише щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Відповідно до вимог ст. 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві. Згідно зі ст. 243 ЦК УРСР, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до ст. 244 ЦК УРСР, договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР (правила, що застосовуються до договору дарування) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Так, з матеріалів справи вбачається, що Договір дарування посвідчений нотаріусом 19 січня 1995 року, а передача правовстановлюючих документів на квартиру відбулася в 1999 році, коли обдарований зареєстрував своє право власності на подаровану квартиру в Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим №д.258-132, яке на момент існування спірних правовідносин і до 2010 року здійснювало державну реєстрацію права власності на нерухоме майно в м. Києві. Відтак, до цих правовідносин застосовується правила Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 року, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин. Пунктом 1 оспорюваного договору дарування визначено, що однокімнатна квартира належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням №2/184, Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва 10 лютого 1993 року та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 19 лютого 1993 року під [NUMBER]. Разом з тим, як вже зазначалося вище, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києві від 14 лютого 2017 року, визнано розпорядження органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №2/184 від 10 лютого 1993 року про приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], незаконним та скасовано; визнано свідоцтво про право власності на житло, розташоване за адресою: [ADDRESS], яке видане 10 лютого 1993 року Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією на ім'я [PERSON], недійсним та скасовано. Відповідно до ст.48 ЦК УРСР н едійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. За змістом положень ч.1 ст.86 ЦК УРСР та ч.1 ст. 2 Закону України «Про власність», право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами. (ч. 6 ст.86 ЦК УРСР) За змістом частин 1, 2, 6 ст.4 Закону України «Про власність» власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. У випадках і в порядку, встановлених законодавчими актами України, діяльність власника може бути обмежено чи припинено. Частинами 2 та 3 ст.15 Закону України «Про власність» визначено, що наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Виходячи з аналізу наведених вище норм Цивільного кодексу УРСР та Закону України «Про власність», до виключної компетенції власника квартири, набутої у власність у відповідності до вимог діючого законодавства, належало право укладати не заборонені законом угоди щодо такого майна. Разом з тим, як встановлено рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року, приватизацію спірної квартири проведено з порушенням встановленого порядку. Оскільки підставою для видачі свідоцтва про право власності на житло було розпорядження органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №2/184 від 10 лютого 1993 року про приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], яке визнано незаконним та скасовано рішенням суду, [PERSON] не набула права, передбаченого Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», на приватизацію цієї квартири, свідоцтво про право власності на житло визнано недійсним та скасовано. Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення (ч.1 ст.59 ЦК УРСР). Враховуючи, що [PERSON] оспорюваний договір дарування квартири було укладено, як власником квартири, що набута нею на підставі незаконного та скасованого розпорядження органу приватизації, недійсного та скасованого свідоцтва про право власності на житло, ці обставини встановленні судовим рішення, в межах даного спору суд вважає обґрунтованими вимоги позивача та вбачає визначені законом підстави для визнання недійсним договору дарування нерухомого майна - квартири [ADDRESS] датований 19 січня 1995 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]. Щодо доводів сторони відповідача [PERSON] стосовно не порушення будь-якого майнового права позивача на квартиру договором дарування, оскільки стороною договору він не був, та ніколи не був власником квартири, суд зазначає наступне. Позивач [PERSON] вселився до спірної квартири на підставі ордеру, виданого 14 лютого 1973 року та, згідно наявних в матеріалах доказів (т.1 а.с.24), зареєстрований та проживає в цій квартирі з 21 червня 1973 року по теперішній час, ці обставини визнанні представниками відповідача [PERSON] в судовому засіданні та викладені у відзиві на позов. За приписами статей 5, 6 ЦК УРСР, статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1-5 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати угоду може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною угоди, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет угоди та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання угоди недійсною (частина друга статті 48 ЦК УРСР), спрямовані на приведення сторін недійсної угоди до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет угоди перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) угоди перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Отже, на захист свого права у спосіб визнання угоди недійсною, має право не лише сторона такої угоди, а й інші заінтересовані особи. Такою особою, в розрізі спірних правовідносин у даній справі є саме позивач [PERSON], в користуванні якого знаходиться спірна квартира, тому відновлення прав позивача має відбуватися саме шляхом визнання недійсним договору дарування квартири. При зверненні з позовом до суду позивач просив поновити строк для звернення до суду, а відповідачем [PERSON] наведені доводи щодо пропуску позивачем строку позовної давності за вимогою про визнання договору дарування недійсним. Загальний строк позовної давності, встановлений статтею 71 Цивільного кодексу УРСР у редакції Закону України від 11 липня 1995 року «Про внесення змін до статті 71 Цивільного кодексу України», застосовується з 27 липня 1995 року за позовами усіх осіб, право яких порушено, тобто як фізичних осіб, так і юридичних осіб. Відповідно до статті 75 Цивільного кодексу УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Згідно зі ст. 76 Цивільного кодексу УРСР (1963 року) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. У відповідності з положеннями ст. 80 Цивільного кодексу УРСР, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (який набрав чинності з 01 січня 2004 року), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Як передбачено пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (який набрав чинності з 01 січня 2004 року), правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплинув до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. За загальним правилом (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальні питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення визначені у статті 264 Цивільного процесуального кодексу України, серед іншого, суд вирішує питання чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Судовими рішеннями у цивільній справі №755/6513/16-ц встановлено, що на підтвердження часу, з якого позивачу стало відомо про порушення його права суду надано письмова відповідь Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації від 25 березня 2016 року про надання приватизаційної справи, інформацію Дніпровського управління поліції Головного управління національної поліції у м.Києві від 24 березня 2016 року про досудове розслідування щодо реєстрації права власності спірного об'єкту нерухомості. Посилання третьої особи на договір дарування, посвідчений 19 січня 1995 року державним нотаріусом Десятої Київської нотаріальної контори Долговою З.М., за яким [PERSON] подарувала квартиру, не спростовує твердження позивача про час, з якого стало йому відомо про порушення його права. Висунутими запереченнями сторони відповідача [PERSON] не спростовані доводи позивача про те, що про порушення свого права та існування договору дарування квартири позивачу стало відомо лише в березні 2016 року. Оплата відповідачем [PERSON] в певні періоди за житлово-комунальні послуги по спірній квартирі та укладення ним договорів з комунальними підприємства (т.1. а.с.128-201) не можуть слугувати належними, допустимими та достатніми доказами тривалої обізнаності позивача [PERSON] про укладення дружиною позивача [PERSON] та [PERSON] договору дарування спірної квартири. Твердження відповідача [PERSON] у відзиві на позов про те, що позивач з дружиною всім говорили, що квартира залишається [PERSON], нічим не підтверджені, а доводи відповідача про те, що він 30 років доглядав матір та позивача, придбавав у квартиру побутові речі не можуть слугувати доказом обізнаності позивача у будь-чому. Така необізнаність позивача про існування оспорюваного договору є поважною причиною пропуску строку позовної давності, отже порушене право, у відповідності до ст. 80 ЦК УРСР, підлягає захистові, також відсутні визначені статтею 267 ЦК України підстави для відмови в позові. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON], треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори Долгова З.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пальора Ганна Юріївна, в частині вимог про визнання недійсним договору дарування квартири - підлягає задоволенню. Разом з тим, право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, визначено як Конституцією України, так і процесуальним законом, отже поновлення такого права чи строку судом не вимагається. Виходячи з предмету позову, позивачем окремо заявлено вимогу щодо витребування на користь [PERSON] нерухомого майна - квартири [ADDRESS], з чужого незаконного володіння [PERSON], в цій частині судом встановлено наступне. Як убачається з відомостей, які викладено у Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, 08 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу здійснена державна реєстрація права власності на об'єкт нерухомого майна - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], за [PERSON], на підставі Договору купівлі-продажу, серія та номер:2193, посвідченого 08 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальора Г.Ю. (т.1. а.с.25) Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об'єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Власник має право витребувати своє майно в усіх випадках від особи, яка заволоділа ним незаконно, без відповідної правової підстави (стаття 387 ЦК України) та від особи, яка набула його безвідплатно в особи, яка не мала право його відчужувати (частина 3 статті 388 ЦК України). Якщо майно відчужено за відплатним договором, то відповідно до частини 1 статті 388 ЦК власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею (було загублене, викрадене, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом). У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України. У такому випадку діюче законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором, права відчужувати це майно. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів. Таким чином, наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Згідно правової позиції, викладеної Верховним Судом України 23 грудня 2015 року в справі №6-327цс15, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. Виходячи з положень зазначених статей право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна. Розглядаючи такі спори судам слід встановити дійсного власника майна, для чого необхідно дослідити всі докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення, з урахуванням рівності прав сторін щодо надання доказів та їх дослідження, при цьому суди не повинні надавати перевагу одним доказам над іншими. Разом з тим, судом встановлено і не заперечується учасниками справи, що позивач [PERSON] у встановленому порядку не набув права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], таке право не виникло у позивача після ухвалення судового рішення про визнання недійними документів щодо приватизації квартири оформлених на ім'я його дружини [PERSON], яка померла [INFO] року. Однак, позивачем у віндикаційному позові може бути саме власник майна, а відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави. Отже, для застосування приписів ст.387 ЦК України необхідною умовою є доведення позивачем, насамперед, того факту, що позивач є власником майна. Тобто, особа яка звертається до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача. Позов про витребування майна на підставі ст. 387 ЦК України підлягає задоволенню у випадку, якщо у власника майна, що вибуло з його володіння і перебуває у неправомірному володінні іншої особи, залишається право на це майно. До предмету доказування за віндикаційним позовом входить також і встановлення факту наявності спірного майна у незаконному володінні відповідача на час звернення з позовом до суду. Разом з цим, вимога у віндикаційному позові є речово-правовою і може бути подана щодо індивідуально визначеного майна. Крім того, віндикаційний позов може застосовуватися лише у випадку відсутності між позивачем і відповідачем зобов'язальних відносин. Матеріально-правова вимога позивача у віндикаційному позові повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки. Таким чином, при вирішення даного спору позивачем має бути доведено факт права власності позивача на спірне майно, індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявності майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутності у відповідача правових підстав для володіння цим майном. Обираючи спосіб захисту порушеного права, позивач посилається саме на положення ст.387 Цивільного кодексу України, якою передбачено право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, мотивуючи тим, що вище вказане нерухоме майно вибуло від позивача поза його волею, оскільки було відчужене без його відома особою, яка не мала на це відповідного права, не наводячи при цьому доводів та не подаючи доказів на підтвердження перебування спірного майна у його власності. Враховуючи викладене, встановлені судом фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON], в частині вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Згідно з встановленим ст.13 ЦПК України принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.89 ЦПК України). Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON], треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори Долгова З.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пальора Ганна Юріївна про визнання недійсним договору дарування квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння, піідлягає задоволенню в частині вимог щодо визнання недійсним Договору дарування квартири від 19 січня 1995 року, укладений між [PERSON], яка померла [INFO] року, та [PERSON], посвідчений державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори Долговою З.М., зареєстрований в реєстрі за №2у-113, в іншій частині вимоги задоволенню не підлягають. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, суд, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,20 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial