Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-05 00:00:00

21 березня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовною заявою до [PERSON] третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, приватний нотаріус [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування даного позову посилається на те, що постійно проживає в будинку за адресою: с. Бочківці, вул. Б. Хмельницького, 15 Хотинського району Чернівецької області. В грудні 2015 року [PERSON] повідомила його, що це її будинок, який позивач сам їй подарував, та намагалася вигнати позивача з цього будинку. Про існування договору дарування позивач нічого не знав, копія цього договору в нього відсутня. Вказує, що підписував у нотаріуса документи, зміст яких йому невідомо. В силу свого похилого віку позивач стверджує, що не розумів, який насправді документ підписав. Однак відповідач змусила його підписати договір дарування обманним шляхом, повідомивши, що необхідно до оформити якісь документи на будинок, в той час, коли позивач перебував на стаціонарному лікуванні в Хотинській районній центральній лікарні. При цьому, пояснює, що відповідач не є близькою особою для позивача, що додатково підтверджує той факт. що відповідач ввела позивача в оману щодо правової природи договору дарування. Також вказує, що має інших родичів, які б могли доглядати та доглядають за позивачем. Також вказує, що помилявся щодо правової природи правочину. Насправді позивач хотів скласти договір довічного утримання, оскільки постійно потребує сторонньої допомоги в силу свого похилого віку. Крім того, договір дарування був укладений під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби та безпорадного стану позивача. Позивач стверджує, що має статус дитини війни, постійно потребує сторонньої допомоги та додаткових матеріальних коштів на ліки та його утримування. А тому укладення договору дарування є вкрай невигідним для позивача, а сам договір дарування не відповідає внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечують, зокрема зазначають, що позивач сам запропонував подарувати свій будинок відповідачу, оскільки остання є його донькою. Приватний нотаріус Хотинського районного нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилася, про причини не повідомила. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін у справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.10.2015р. [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області [PERSON], уповноважив [PERSON] представляти його інтереси у відповідних уповноважених органах України щодо ведення справи з оформлення прав [PERSON] на нерухоме майно. а саме житловий будинок №15 по вул. Хмельницького Б., в с. Бочківці Хотинського району Чернівецької області та земельної ділянки за тією ж адресою. Після реєстрації права власності на нерухоме майно представникові надається право: подарувати вказаний вище будинок та земельні ділянки, що знаходяться за адресою: с. Бочківці Хотинського району Чернівецької області, вул. Хмельницького Б., № 15, гр. [PERSON], що проживає в [INFO]; подавати від імені ротар К.К. документи, підписати договір дарування, вчиняти усі інші юридично значущі дії, повязані з цією довіреністю. Текст довіреності прочитано нотаріусом вголос. Довіреність видана строком на десять років. Зареєстровано в реєстрі за №2580 (а.с.47). 16.11.2015р. між [PERSON], яка діє від імені [PERSON] на підставі довіреності від 22.10.2015р. (надалі Дарувальник) та [PERSON] (Обдаровувана) був укладений договір дарування житлового будинку, згідно з п. 1 якого Дарувальник подарував, а Обдарована прийняла у дар житловий будинок, з належними до нього господарськими і побутовими спорудами, номер 15, розташований по вул. [PERSON], с. Бочківці Хотинського району Чернівецької області (а.с.37). Цей житловий будинок належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 30.10.2004р. державним нотаріусом [PERSON] та зареєстрованого в Хотинському комунальному бюро технічної інвентаризації, 21.01.2005р., в реєстровій книзі №31, номер запису 90, реєстраційний номер 7754775. Державну реєстрацію права власності «Дарувальника» в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено державним реєстратором, приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу [PERSON] 16.11.2015р., номер запису про право власності 12073281, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 777846173250. Договір посвідчений приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №2787. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 21.03.2017р. за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: Чернівецька область, Хотинський район, с. Бочківці, вул. Хмельницького Б, 15. Підстава виникнення: договір дарування від 16.11.2015р. (а.с.14-15). Відповідно до довідки №363 від 07.04.2016р., виданої Бочковецькою сільською радою, [PERSON] з 1971 року по даний час проживає у власному господарстві за адресою: с. Бочківці, вул. Б.Хмельницького, 15 (а.с.7). Згідно пояснень свідка [PERSON] вона є дружиною позивача та проживає разом з ним протягом 13 років. Позивач їй ніколи не повідомляв, що має намір продати чи подарувати, чи іншим способом відчужити житловий будинок, в якому вони проживають. Восени 2015 року [PERSON] перебувала у лікарні в м. Чернівці, і повернулася додому лише весною 2016р., тоді їй стало відомо, що позивач продає будинок, вона одразу приїхала в с. Бочківці та проживає у вказаному будинку по даний час. Також пояснила, що влітку 2015р. до позивача приїжджав його знайомий [PERSON] разом зі своєю дружиною. Також їй відомо, що позивач склав заповіт на її імя щодо житлового будинку в с. Бочківці. Свідок [PERSON] зазначив, що дійсного його мати перебувала у лікарні восени 2015 року. В подальшому, навесні 2016 року йому стало відомо від позивача, що останній оформив документи на будинок на свою доньку, відповідача у справі. Позивач йому ніколи не повідомляв своїх намірів щодо відчуження даного житлового будинку у будь-який спосіб, в тому числі дарування. Зі слів позивача йому стало відомо, що коли останній перебував у лікарні, він подарував відповідачу свій житловий будинок. В подальшому [PERSON] та [PERSON] в добровільному порядку мали намір вирішити з відповідачем умови укладеного договору. Також їм було відмовлено приватним нотаріусом, який посвідчував даний договір в отриманні документів. Свідок [PERSON] пояснив суду, що перебуває у дружніх відносинах із позивачем, оскільки вони відвідують одну церкву. Влітку 2015 року подзвонив позивач та пояснив, що його покинула дружина, при цьому попросив приїхати до нього та відвезти до своєї доньки. Свідок [PERSON] разом зі своєю дружиною приїхали до позивача і поїхали до доньки [PERSON] Вони спостерігали як батько з донькою примирилися і батько запропонував переоформити усі документи на доньку, оскільки бажав, щоб вона його доглядала та здійснювала його поховання. Потім [PERSON] ще раз їздив до [PERSON] разом із позивачем, де останній передав документи на будинок, однак які саме документи свідку не відомо. Також [PERSON] провідував позивача, коли той перебував на лікуванні, та бачив, що донька дуже піклується про свого батька, забезпечує усім необхідним. Свідок [PERSON] повідомила суду, що дійсно їздила разом зі своїм чоловіком та позивачем до його доньки, і позивач у їхній присутності виявив намір переоформити усі документи на житловий будинок на свою доньку, оскільки хотів, щоб його донька на старості років доглядала та здійснила його поховання. При цьому, позивач передав [PERSON] грошові кошти в сумі 20000,00 грн., як витрати на поховання. Також пояснила, що їй не відомо, які саме документи були укладені між позивачем та відповідачем. Свідок [PERSON] повідомила суд, що відвідує з позивачем одну церкву, і останній їй повідомив, що переоформив на свою доньку [PERSON] житловий будинок, які саме документи оформив [PERSON] не відомо. Згідно пояснень свідка [PERSON], остання працює медсестрою в Хотинській ЦРЛ, із позивачем у справі знайома приблизно два роки. З того моменту, коли позивач перебував на лікування в лікарні. Відповідача у справі знає давно, приблизно 15 років. Також зазначає, позивач уповноважив її здійснити дії з приводу дарування його житлового будинку доньці, оскільки сам перебував на лікуванні і для нього усі ці дії були важкими. Також [PERSON] пояснила, що після укладення договору дарування не повідомляла позивача про вчинення таких дій, хоча навідувала його в лікарні. Погодилася бути представником позивача на прохання [PERSON] З приводу довіреності пояснила, що вона була посвідчена приватним нотаріусом [PERSON] у присутності позивача, відповідача та [PERSON], текст якої було прочитано вголос. З приводу оцінки спірного майна повідомила, що їй невідомо, ким проводилась така оцінка та за яких обставин. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 жовтня 2015 року (справа №6-202цс15). Відповідач в судовому засіданні не заперечувала ту обставину, що після укладання оспорюваного правочину вона доглядала за батьком, але потім між ними стався конфлікт. Спірним будинком вона не користується, комунальні послуги не сплачує. Матеріали справи не містять даних про те, що після переходу права власності на будинок до [PERSON] остання почала ним володіти, користуватись чи розпоряджатись на власний розсуд, переоформила особисті рахунки, сплачувала комунальні послуги тощо. Також суд вважає, що оспорюваний договір дарування не відповідає інтересам позивача, оскільки іншого житла позивач не має, й дарувати єдине житло та залишатися без місця проживання і майна в безпорадному стані - наміру не мав. З матеріалів справи вбачається, що після укладення оспорюваного договору дарування [PERSON] продовжував проживати у спірному будинку, а отже передача будинку фактично не відбулася. Даний будинок є єдиним житлом позивача. Крім цього, на час укладення договору дарування позивачу було 77 років, він в силу свого похилого віку та за станом здоровя потребував стороннього догляду. Вказані обставини свідчать про те, що позивач при укладенні оспорюваного договору помилявся щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачем. При цьому безпідставними є посилання позивача на те, що відповідач обманним шляхом змусила його підписати договір дарування, оскільки при обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомим і бажаним для однієї із сторін. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину. Дані обставини позивачем не доведені. Також суд критично ставиться до тверджень позивача, що спірний договір був укладений під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби та його безпомічного стану. Під тяжкими обставинами слід розуміти наявність обставин, в тому числі важка хвороба, для усунення чи помякшення яких необхідне термінове укладення правочину. В судовому засіданні встановлено, що у період укладення спірного правочину позивач хворів та перебував на лікуванні, однак відповідач з власної ініціативи допомагала позивачу як до, так і після укладення правочину. За таких обставин, встановивши похилий вік позивач, потребу у догляді й сторонній допомозі; наявність спірного будинку як єдиного житла та продовження позивачем користуватися вказаним будинком, після укладення договору дарування, суд приходить до висновку, про задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 640,00 гривень.

Outcome: approved