Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

19 січня 2018 року позивач звернулася до суду з означеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що з 1999 року проживала в незареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Від спільного проживання сторони мають двох дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON] [INFO], які проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні. З відповідачем припинили проживати з 01 жовтня 2017 року, він мешкає за іншою адресою. Відповідач, добровільно не надає матеріальну допомогу на утримання дітей. Місце проживання [PERSON] позивачу не відоме, коштів на утримання дітей він не дає. Позивач несе всі витрати з утримання житла, сплачує житлово-комунальні послуги, забезпечує дітей продуктами харчування та предметами першої необхідності, а також приймає участь у витратах, пов'язаних із навчанням, а саме: надає донці кошти на щоденний проїзд до школи, відвідування репетитора з математики (80 грн. одне зайняття), на щоденні обіди в школі, купує зошити та підручники для навчання, молодший син відвідує дошкільний заклад, в якому також оплачується харчування та перебування, крім того обом дітям купує одяг, ліки, оскільки останнім часом у дітей погіршився стан здоров'я. На день звернення з позовом відповідач не надає ніякої матеріальної допомоги на утримання дітей, матеріально забезпечити дітей не намагається, хоча знає, що діти потребують матеріальної допомоги, оскільки окрім заробітної плати позивача інших доходів позивач та діти не мають. У зв'язку з тим, що з 01 жовтня 2017 року сторони разом не проживають, коштів на утримання дітей не вистачає, тому діти потребують матеріальної допомоги. Проте відповідач у добровільному порядку допомоги не надає, хоча й має таку можливість. Стягнення аліментів з відповідача на утримання дітей є належним захистом прав неповнолітніх дітей, оскільки домовитись з [PERSON] про участь в утриманні дітей не вбачається можливим. Просить звернути увагу на те, що розмір аліментів, який вона просить стягнути з відповідача на утримання дітей, не перевищує можливостей відповідача надавати таку допомогу. Даний розмір аліментів відповідає вимогам Сімейного кодексу України. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала. Вказала, що відповідач ухиляється від надання допомоги дітям, має великий дохід та працював до 02 травня 2018 року. Вказує, що відповідач не відвідує дітей, перебуває у сімейних відносинах з іншою жінкою, має гарний стан здоров'я, має у власності машину. Дитина страждає на хронічний отит. Зазначає, що просить суд стягнути аліменти з тієї дати, коли відповідач їх фактично перестав платити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності, відзив на позов не подавав. Згідно з ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача, яка не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов такого висновку. З матеріалів справи вбачається, що сторони є батьками неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та [NUMBER]. На момент розгляду справи сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, діти проживають з матір`ю /а.с.26/. З матеріалів справи вбачається, що 16 січня 2018 року позивачем сплачено 385,00 грн. в якості батьківської плати на користь закладу, в якому навчається дитина /а.с.27/. Надані суду докази свідчать про наявність спору щодо способу та розміру утримання дітей батьком, який проживає окремо від них. Вирішуючи спір суд виходить з таких норм законодавства. Статтею 48 Конституції України гарантовано право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. У відповідності до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 141 СК України, батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. За ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3--2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. ст. 183, 184 СК України. Так, за ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Доказів на підтвердження домовленості між сторонами щодо способів виконання обов`язку утримувати дітей матеріали справи не містять. Наданими доказами підтверджено, що станом на день розгляду справи діти, які не досягли повноліття проживають разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні, а тому суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача на утримання дітей повинні бути стягнуті аліменти. Визначаючи розмір аліментів, суд виходить з того, що позивачем суду не надано доказів на підтвердження негативного стану здоров`я дітей, наявності у власності дітей нерухомого майна, витрат платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи. Не містять матеріали справи і доказів негативного стану здоров'я та матеріального становища відповідача, наявності у відповідача інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; рухомого та нерухомого майна, грошових коштів. Позивач просив визначити розмір аліментів в частці від заробітку. З огляду на викладені вище норми законодавства, суд приходить до висновку, що не наданням допомоги відповідачем на утримання дітей в добровільному порядку порушуються майнові права позивача та дітей і з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей повинні бути стягнуті аліменти у розмірі 1/3 частини від його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% від прожиткового мінімуму дитини відповідного віку. При цьому підстав, які-б вказували на необхідність призначення аліментів у розмірі 1/2 частини від заробітку відповідача, як то наявність захворювання дітей, скрутне матеріальне становище, тощо суд не вбачає. Інших даних про матеріальний стан платника аліментів, а також стан здоров'я дітей і інших обставин, що враховуються при визначенні судом розміру аліментів, суду не надано, що не позбавляє в майбутньому позивача чи відповідача звертатися до суду з позовом про зміну розміру аліментів. У відповідності до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Позивач просить стягнути аліменти з 01 жовтня 2017 року. Жодних доказів на підтвердження того, що позивач вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати суду не подано. Пояснення самої [PERSON] про такий факт має характер припущень, а тому не можуть бути враховані судом під час ухвалення рішення. Позивач звернулась з позовом 19 січня 2018 року, внаслідок чого саме з цієї дати необхідно проводити стягнення аліментів. Внаслідок викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню частково. Вирішуючи питання про судові витрати суд виходить з того, що позивача звільнено від сплати судового збору, а тому, за ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь Держави.

Outcome: partial