Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-28 00:00:00

20.08.2018 року [PERSON] звернувся до суду із уточненим в ході судового розгляду позовом до [PERSON],\~за участю\~третіх осіб\~[PERSON],\~[PERSON]\~про надання\~особам права\~на реєстрацію\~місця проживання, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS]. У вищевказаній квартирі з 06.02.2016 року зареєстрований та фактично мешкає позивач. Після укладення шлюбу із громадянкою [PERSON], яка має доньку [PERSON], [INFO], сторони прийняли рішення разом проживати у зазначеній квартирі та звернулися до [PERSON] із проханням надати згоду на реєстрацію місця проживання дружині та її доньці у квартирі. Проте відповідач відмовила у зазначеному проханні. Таким чином позивач вважає, що відповідач порушує його право та право членів його сімї на спільне проживання та створення сімї, а також позбавляє права на отримання субсидії на оплату житлово-комунальних послуг. Просить суд надати членам його сімї [PERSON] та [PERSON] права на реєстрацію їх місця проживання у [INFO]. Позивач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, до судового засідання не зявився, надав заяву, в якій наполягав на задоволенні позовних вимог та просив слухати справу без його участі (а.с.43). Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується поштовою кореспонденцією в матеріалах справи, до судового засідання не з'явилась, причини своєї неявки суду не повідомила та заяв про розгляд справи у свою відсутність не надала (а.с.49). Треті особи [PERSON] та [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, до судового засідання не зявились, надали заяви, в яких наполягали на задоволенні позовних вимог та просили слухати справу без їхньої участі (а.с.36-37). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, але в судове засідання не зявився без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив на позов та позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у ній даних чи доказів. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, судом встановлені наступні факти та відповідні до них правовідносини. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Як передбачено ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, співвласниками [ADDRESS] є [PERSON], якому належить 5/8 частин зазначеної квартири та [PERSON], якій належить 3/8 частин даної квартири (а.с.3-4). [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають спільну дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-НО № 042414 від 17.01.2006 року, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Словянську Словянського міськрайонного управління юстиції Донецької області (а.с.7). 24.05.2007 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-НО № 081259 від 24.05.2007 року, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Словянську Словянського міськрайонного управління юстиції Донецької області (а.с.6). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії І-НО № 496981 від 27.06.2018 року, виданого Словянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 27.06.2018 року та після реєстрації шлюбу [PERSON] було присвоєно прізвище «Декабрська» (а.с.5). Згідно витягу з єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання та домової книги, за адресою Донецька область, м. Словянськ, провулок Олександра Невського, буд. 4 зареєстровані [PERSON] та її донька [PERSON] (а.с.9,11-15). Статтею 13 Конституції України\~визначено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані в статті 1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог\~статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 5 цієї ж статті, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. Як слідує з ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч. 2 ст. 355 ЦК України). Відповідно до ч. 4 ст. 355 ЦК України, спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною 2 ст. 358 ЦК України передбачено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Як передбачено ч. 2 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР, за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Крім того, відповідно до положення ст. 65 Житлового кодексу Української РСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Як роз'яснено п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянам України, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. У відповідності зі ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, який постійно або тимчасово проживає в Україні, зобовязаний протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг):\~письмову заяву; документ,\~до якого\~вносяться відомості\~про місце\~проживання.\~Якщо дитина\~не досягла\~16-річного\~віку,\~подається свідоцтво\~про народження; квитанцію\~про сплату\~адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі. Статтею 10 цього ж Закону визначено, що правила здійснення реєстрації місця проживання, форми необхідних для цього документів, порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру встановлюються Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 10 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, для реєстрації місця проживання особа або її представник подає: 1) заяву за формами, наведеними відповідно у додатках 6, 7 або 8; 2) документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16 років, подається свідоцтво про народження; 3) квитанцію про сплату адміністративного збору; 4) документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, наймача та членів його сімї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків, одного з батьків або законного представника (представників); 6) заяву про зняття з реєстрації місця проживання особи за формою згідно з додатком 11 (у разі здійснення реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з реєстрації попереднього місця проживання). Отже, якщо особа не надає цих документів, реєстрація її місця проживання здійснюється за згодою власника або співвласників житла, наймача та членів його сім'ї. Таким чином, у звязку із тим, що кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обовязок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками. Такий правовий висновок викладено в ухвалі ВСУ від 07.07.2010 року по справі № 6-13116св09. З огляду на це вимоги позивача не ґрунтуються на вимогах закону, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки реєстрація місця проживання особи неможлива без згоди іншого співвласника житла, до якого позивач має намір зареєструвати членів своєї сімї. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у позові судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на позивача. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду у сумі 704 гривень 80 копійок, стягненню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed