Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

21 вересня 2018 року публічне акціонерне товариство акціонерний «Укргазбанк» звернулося до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області із вказаною позовною заявою, в якій просило стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 022/02/2014/0317 від 04.02.2014 року в розмірі 82773,52 грн. та судових витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору, в розмірі 1762,00 грн. В обґрунтування позовної заяви посилався на те, що відповідно до умов вищевказаного кредитного договору банк надав позичальнику [PERSON] грошові кошти в сумі 76410,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 16,70 % річних із кінцевим терміном повернення 03 лютого 2019 року на придбання автомобіля. В забезпечення виконання відповідачем [PERSON] зобов'язань за кредитним договором 04 лютого 2014 року між банком та [PERSON] було укладено договір поруки № 2203/160-А/1, відповідно до умов якого остання зобов'язалась в повному обсязі нести солідарну відповідальність за виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором. Кредитор свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу [PERSON] кредитні кошти. Проте відповідач [PERSON] не виконав належним чином зобов'язання за кредитним договором та не повернув кредитні кошти у визначений кредитним договором строк, з липня 2014 року не сплачує проценти за користування кредитними коштами. У зв'язку з чим станом на 30 травня 2018 року за [PERSON] утворилась заборгованість в розмірі 82773,52 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 72543,31 грн., заборгованості по процентам за період з 01.07.2014 р. по 30.04.2015 р. - 10231,21 грн. Приймаючи до уваги викладене, просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь вказану заборгованість та витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, в розмірі 1762,00 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, позивач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання повторно не з'явились, про дату, час і місце його проведення повідомлялись належним чином в порядку, передбаченому п. 19 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, про причини неявки не повідомили, клопотання про розгляд справи за їх відсутності та відзив на позов не надали. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21.03.2019 року постановлено провести заочний розгляд справи. З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, суд дійшов висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 04 лютого 2014 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 022/02/2014/0317, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати Позичальнику кредит в сумі 76410,00 грн. із встановленням терміну користування кредитом з 04 лютого 2014 року по 03 лютого 2019 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 16,70 % річних. За користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені цим договором (прострочена заборгованість), процентна ставка встановлюється у розмірі 21,70 % річних. Відповідно до п.3.1. кредитного договору відповідач [PERSON] зобов'язався здійснювати погашення кредиту у відповідності з графіком, встановленим у додатку 2 до цього договору, та сплату процентів за користування кредитними коштами рівними частинами в сумі 1912,00 грн. (крім першого та останнього платежів) щомісячно з 1-го по 10 число кожного місяця шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань. Сплата періодичного платежу оформлюється єдиним платіжним документом, в якому не відокремлюються суми, що припадають на погашення кредиту та сплату процентів за користування кредитними коштами. Останній платіж в рахунок погашення кредиту здійснити не пізніше 03 лютого 2019 року (п.п.1.3.2). Згідно з п. 4.2.3. кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового повного виконання своїх зобов'язань по цьому договору, включаючи повернення всієї суми кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, комісій та штрафних санкцій, у випадках, зокрема невиконання позичальником будь-яких своїх зобов'язань по цьому договору, у тому числі несвоєчасного виконання грошових зобов'язань (з простроченням їх виконання більше, ніж на один банківський день), що випливають з цього договору; невиконання позичальником (заставодавцем) своїх зобов'язань по укладеним договорам забезпечення; невиконання та/або неналежного виконання вимог будь якого з п.п.4.3.6-4.3.9 цього договору. Відповідач [PERSON] не виконав зобов'язань щодо поетапного повернення кредитних коштів та процентів за користування ними за кредитним договором № 022/02/2014/0317 від 04 лютого 2014 року, в зв'язку з чим позивачем станом на 30 травня 2018 року нарахована заборгованість в розмірі 82773,52 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 72542,31 грн. (поточна - 16023,15 грн., прострочена - 56519,16 грн.), заборгованості за процентами - 10231,21 грн. (нараховані на суму поточної заборгованості - 9653,98 грн., на суму простроченої заборгованості - 577,23 грн.). За змістом положень ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк та в порядку, що встановлені в договорі. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки. Суд, вирішуючи питання обґрунтованості вимог за наведеним розрахунком, виходить з того, що відповідачами не спростовано зазначений розрахунок в частині заборгованості за кредитом, який підтверджується банківською випискою з особового рахунка позичальника. 04 лютого 2014 року в якості забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] був укладений договір поруки № 2203/160-А/1, відповідно до умов якого [PERSON] поручилась перед кредитором за виконання позичальником [PERSON] зобов'язань за кредитним договором № 022/02/2014/0317 від 04 лютого 2014 року, укладеним між кредитором та позичальником, за умовами якого позичальник зобов'язаний у порядку та на умовах, викладених у кредитному договорі не пізніше 03 лютого 2019 року повернути кредит у розмірі 76410,00 грн., сплатити проценти за користування кредитними коштами у межах строку кредитування, виходячи з 16.70 % річних, сплатити проценти за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені кредитним договором (прострочена заборгованість), виходячи з 21,70 % річних, а також комісії, штрафи та пені у розмірі і випадках, передбачених кредитним договором, договором забезпечення за цим договором. Відповідно до п. п. 5.1, 5.2 вказаного договору договір поруки діє до припинення забезпеченого ним зобов'язання позичальника за кредитним договором. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк виконання зобов'язання не зазначений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення цього договору. В силу ст.ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. 20.04.2016 року Верховним Судом України у справі №6-2662цс15 було винесено постанову, в якій був викладений висновок про те, що умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов'язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Крім того, 29.06.2016 року Верховним Судом України у справі №6-272цс16 було винесено постанову, в якій був викладений наступний висновок, а саме: якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки судом встановлено, що відповідно до умов договору поруки порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором не пред'явить вимоги до поручителя, умовами кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, порука [PERSON] припиняється щодо заборгованості по кожному черговому платежу, який виник більше як за три роки до звернення кредитора із вказаним позовом, який було подано до поштового відділення 21.09.2018 року, про що є відбиток поштового штемпеля на конверті, в яком надійшов позов. А отже, з поручителя не підлягають стягненню прострочені чергові платежі за основним зобов'язанням, які виникли за період з 10.03.2014 року по 21.09.2015 року, оскільки вказана заборгованість виникла поза межами трирічного строку, встановленого договором поруки для звернення кредитора до поручителя з вимогою виконати зобов'язання. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про те, що солідарному стягненню з відповідачів підлягає заборгованість за тілом кредиту в розмірі 59261,17 грн., з яких прострочена заборгованість дорівнює 51884 грн. 83 коп., заборгованість за тілом кредиту, яка стягується достроково - 7376 грн. 34 коп. Разом з тим, лише з відповідача [PERSON] підлягає стягненню прострочена заборгованість за тілом кредиту в розмірі 13281,14 грн. Крім того, судом встановлено, що п. 1.6 кредитного договору була передбачена комісія за надання кредиту в розмірі 2,5 % від суми кредиту, зазначеної у п.1.1, яка складає 1910,25 грн., що згідно з банківською випискою була сплачена відповідачем 04.02.2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. У рішенні від 10.11.2011 року Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що положення Закону ( 1023-12 ), які є предметом офіційного тлумачення у справі, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону ( 1023-12 ) у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (254к/96-ВР ) слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. У розумінні ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга означає діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що передбачена п.1.6 умова кредитного договору щодо надання банку плати (комісії) за надання кредиту в розмірі 2,5 % від суми виданого кредиту, що склала 1910,25 грн., не може бути визнано додатковою послугою, за яку може бути нарахована така плата. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про те, що п. 1.6 кредитного договору, яким передбачено плату за обслуговування кредиту, є нікчемним з моменту укладення кредитного договору. Оскільки судом встановлено неправомірне зарахування платежу відповідача в сумі 1910,25 грн. на сплату комісійної винагороди за надання кредиту, суд дійшов висновку про те, що вказана сума грошових коштів має бути віднесена на погашення простроченої заборгованості за процентами, що відповідає п. 3.8 кредитного договору щодо черговості погашення заборгованості. Оскільки позивачем була нарахована заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 01.07.2014 року по 30.04.2015 року в розмірі 10231,21 грн., що не суперечить умовам кредитного договору та підтверджується банківськими виписками, вказана сума має бути зменшена на 1910,25 грн. А отже, заборгованість за процентами, нарахованими позивачем, складає 8320,96 грн. (10231,21 - 1910,25). Оскільки вказані проценти нараховані за період поза межами трирічного строку для пред'явлення вимог кредитора до поручителя, суд дійшов висновку про те, що до вказаної заборгованості позичальника порука [PERSON] припинена. Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що солідарному стягненню з [PERSON], [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» підлягає заборгованість за кредитним договором № 022/02/2014/0317 від 04 лютого 2014 року, що включає прострочену заборгованість за тілом кредиту в розмірі 51884 грн. 83 коп., заборгованість за тілом кредиту, яка стягується достроково, - 7376 грн. 34 коп., а всього в розмірі 59261 грн. 17 коп. З [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 022/02/2014/0317 від 04 лютого 2014 року, що включає заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмірі 13281 грн. 14 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 01.07.2014 року по 30.04.2015 року в розмірі 8320 грн. 96 коп., а всього в розмірі 21602 грн.10 коп. На підставі вимог, передбачених ч. 1 ст. 141 ЦПК України, на користь позивача підлягають стягненню витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: з відповідача [PERSON] - 1090 грн. 59 коп., з [PERSON] - 630,75 грн.

Outcome: partial