Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

20.07.2018 року позивач звернулася в суд з даним позовом, позовні вимоги обґрунтовує тим, що 07.07.2007 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, однак подружнє життя з відповідачем не склалося, у зв'язку з чим вони звернулися в органи ДРАЦС для його розірвання. За період перебування у шлюбі ними спільно було набуто наступне майно: квартира [ADDRESS]; квартира [ADDRESS] та автомобіль «Фіат Добло» н.з. [NUMBER], 2008 року випуску. Домовленості щодо поділу вказаного майна між ними не досягнуто, тому просить суд здійснити поділ спільного майна та визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] та автомобіль, а за відповідачем - право власності на квартиру [ADDRESS]. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, вказаних у позовній заяві та просила такі задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі та подав письмову про визнання позову, заяву в якій зазначив, що згідний на запропонований позивачем варіант поділу спільного майна. Відповідно до ч. 6 ст. 263 ЦПК України, якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, враховуючи те, що заява про визнання відповідачем позову не порушує прав, свобод чи законних інтересів інших осіб та не суперечить вимогам статті 206 ЦПК України, а позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» за змістом ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Аналогічне положення закріплене також в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року №14. Судом встановлено, що сторони 07.07.2007 р. уклали шлюб, зареєстрований міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №1445. Як вбачається з матеріалів справи, в період шлюбу сторонами було набуте наступне майно:15.12.2012р.- квартира [ADDRESS], зареєстрована на праві власності за [PERSON] ; 20.05.2015р. - квартира [ADDRESS], зареєстрована на праві власності за [PERSON]; 27.07.2013 р. - автомобіль «FIAT DOBLO», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Вирішуючи по суті даний спір, який виник між сторонами щодо поділу майна подружжя, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). У відповідності до ч.3 ст.368, ч. 1 ст.372 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтями 61, 63 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вирішуючи питання про розподіл майна подружжя в натурі, суд враховує положення ст.71 СК України, а також встановлені у судовому засіданні обставини, зокрема, наявність згоди між сторонами як щодо обставин набуття спільного майна, так і способу його поділу між ними. Крім того, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений судовий збір при подачі позову до суду у розмірі 5 286 грн.

Outcome: approved