Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

20 травня 2021 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача [PERSON] , визначивши третьою особою - Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, із вимогами про позбавлення батьківських прав (а. с. 1-3, 23-25). В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, в якому у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, що знайшло своє відображення у втраті почуття взаємної любові та поваги один до одного, у зв`язку із чим у травні 2009 року вони припинили спільне проживання з відповідачем, а 26 січня 2010 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська шлюб між ними розірвано. З того часу і до тепер з відповідачем вони спільно не проживають, спільного бюджету не мають, господарства не ведуть, жодних відносин не підтримують. Відповідач не спілкується з сином, не займається його вихованням, не забезпечує матеріально та не приймає участі у його житті. Таке рішення було спільним та влаштовує як батька, так і саму дитину. Повноцінну участь у житті дитини приймає вітчим [PERSON] , який взяв на себе забезпечення сім`ї, активно приймає участь у вихованні дитини, дбає про його комфорт, фізичне та психологічне здоров`я, забезпечує відпочинок дитини, у тому числі поїздки за кордон. Для виїзду за кордон необхідно дозвіл батька, який весь час знаходиться в різних місцях та фактично не має можливості навіть надати такі дозволи. При цьому не маючи жодних заперечень щодо місця перебування дитини. Сам же відповідач не наполягає на батьківських правах щодо сина [PERSON] . Відповідач жодного разу не з`являвся ані в школі, ані в гуртках, які відвідує син. З уроків [PERSON] забирає вона, вітчим або його батьки. Таким чином відповідач не виконує жодних батьківських обов`язків, є батьком формально і лише документально, але це спричиняє незручності у вихованні, відпочинку та підтриманні балансу щодо розвитку дитини. Крім того, 19 квітня 2018 року вона уклала шлюб з [PERSON] , на прізвище якого змінено прізвище сина з [PERSON] , та з яким вони проживають однією сім`єю. [PERSON] має намір всиновити [PERSON] , але для цього необхідно вирішити питання щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] .Оскільки відповідач не виконуєсвої батьківські обов`язки щодо малолітнього сина та повністю самоусунувся від їх виконання, з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів малолітнього сина, вона змушена звернутися до суду із вказаним позовом до відповідача, у зв`язку із чим прохає суд позбавити відповідача батьківських прав відносно їхнього сина. Ухвалою суду від 24 травня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 19). 31 травня 2021 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 24 травня 2021 року, позивачкою усунуто (а. с. 22-42). Ухвалою суду від 16 червня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 11 годину 00 хвилин 03 серпня 2021 року (а. с. 45), копія якої надіслана учасникам справи 21 липня 2021 року за вихідним № 15330/21-вих/2/204/1489/21 (а. с. 46) та, яка отримана відповідачем 07 серпня 2021 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 63). 10 листопада 2021 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов висновок Органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до дитини [PERSON] (а. с. 71-76). 11 листопада 2021 року протокольною ухвалою суду замінено третю особу на її правонаступника - Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради. Позивачка та її представниця -адвокатка Вишневська Я.І.,у судовому засіданні заявлені позовні вимогипідтримали, просили позов задовольнити. Пояснення надали аналогічні тексту позову. Не заперечували проти розгляду справи за відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення. [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 89), будь-яких письмових заяв та клопотань суду не надав, причини неявки суду не відомі. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 71). Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, приймаючи до уваги покази свідків, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що позивачка та відповідачє батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , що видано повторно16 жовтня 2020 року (а. с. 6). 26 січня 2010 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська шлюб, що зареєстрований 01 березня 2008 року Жовтневим відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 96, між позивачкою та відповідачем, розірвано (а. с. 8). 09 червня 2010 року Жовтневим відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції видано свідоцтвосерії [NUMBER] про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено актовий запис № 90 від 16 березня 2010 року (а. с. 9). Відповідно до висновку про підтвердження місця проживання дитини [PERSON] , що виданий виконавчим комітетом Індустріальної районної у місті Дніпрі ради 13 серпня 2020 року № 1737, останній зареєстрований та проживає разом із [PERSON] у кв. [ADDRESS] (а. с. 11). 20 серпня 2020 року виконавчим комітетом Індустріальної районної у місті Дніпрі ради прийнято рішення № 197 «Про затвердження висновку служби у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про підтвердження місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , для її тимчасового виїзду за межі України» (а. с. 10). 24 вересня 2020 року виконавчим комітетом Індустріальної районної у місті Дніпрі ради прийнято рішення № 224 «Про надання дозволу [PERSON] на зміну прізвища малолітній дитині [PERSON] » (а. с. 30-31). Відповідно до витягу з Державного реєстру активів цивільного стану громадян про внесення змін до актового запису цивільного стану, за параметрами запиту щодо дитини [PERSON] , [INFO] (а. с. 12 та на звороті), 16 жовтня 2020 року,з-поміж іншого, внесено зміни до актового запису про народження, а саме до прізвища дитини - [PERSON] змінено на [PERSON] . 09 листопада 2021 року Органом опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради складено висновок № 7/11-157«Про позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до дитини [PERSON] » (а. с. 72-76).У висновку зазначено, що спеціалістами служби обстежені умови проживання дитини та з`ясовано, що матір`ю дитини створено всі належні умови для виховання, проживання, навчання та розвитку дитини. При спілкуванні зі спеціалістами [PERSON] повідомив, що [PERSON] з ним не спілкується, на свята та день народження не вітає, не дзвонить, взагалі не цікавиться його життям, натомість за батька він вважає чоловіка матері [PERSON] , який повністю виконує обов`язки батька, якого він дуже поважає та любить, а також бажає, щоб той був його батьком офіційно. Дитина зазначила, що не проти позбавлення батьківських прав [PERSON] . Відповідач при спілкуванні зі спеціалістами зазначив, що він дійсно давно бачив дитину, але виключно з тих підстав, щопозивачка перешкоджала йому у спілкуванні з дитиною, однак вирішенням даного питання у правовому полі він не займався, бо на це потрібен час, та він не хотів травмувати дитину. Разом з цим, [PERSON] зазначив, що він проти позбавлення його батьківських прав, однак яким чином буде брати участь у житті дитини пояснень не надав. Відповідач батьківський потенціал не проявляє, долею дитини не цікавиться, в якій школі дитина навчається чи відвідує додаткові заняття, гуртки, секції, не знає, тому орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав батька [PERSON] по відношенню до малолітнього [PERSON] . У судовому засіданні за участю педагога та психолога, допитаний у якості свідка, [PERSON] , [INFO] , пояснив, що йому 13 років, він навчається у 139 школі у 8 класі. До школи він ходить з мамою, а додому повертається самостійно. Додатково займається математикою (онлайн), а ще раніше він відвідував секцію з боксу, куди його водив батько ( [PERSON] ). Мешкає він разом із мамою [PERSON] та татом [PERSON] , з якими відмічає свята та їздить на відпочинок за кордон. Натомість зазначив, що [PERSON] він не знає, бачив його останній раз 5-6 років тому, коли навчався у третьому класі, коли той дарував йому на свято диск. Разом з тим, зазначив, що до такого спілкування ані сам він, ані [PERSON] не прагнув та не прагне. Вказав, що він є активним користувачем соціальних мереж «Інстаграм», «ТікТок» та «Фейсбук», де є його фото та він підписаний як [PERSON] , однак [PERSON] жодним чином не намагався з ним спілкуватися через соціальні мережі. Натомість з [PERSON] у нього добрі відносини, йому з ним комфортно, він називає його татом, а той його сином, що йому дуже подобається, він вважає його своїм батьком. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є чоловіком [PERSON] , з якою вони мешкаютьразом з 2017 року. У нього це другий шлюб, однак власних дітей він не має. [PERSON] - син його дружини, якого він вважає своїм сином, а він в свою чергу вважає його батьком. [PERSON] називає його «папа, папулечка», а він його - «синок, синочок». Вказав, що він постійно проводить час з дитиною, на вихідних грають у футбол, разом їздять на дачу, рибалку. Зазначив, що батька [PERSON] він знає, однак за чотири роки він останнього не бачив, тому відносини між [PERSON] та [PERSON] відсутні. Спілкувався з [PERSON] виключно по роботі, оскільки з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон вони з [PERSON] зверталися до нього через друзів, бо на телефонні дзвінки він не відповідав. Декілька разів, після вмовлянь друзів, він такі дозволи надавав, але це завжди було проблематичним, тому вони з [PERSON] звернулися з відповідною заявою до органу опіки для отримання такого дозволу на рік. Батьки відповідача дитину до себе брали лише одного разу у 2017 році, на кілька годин, після цього інших спроб не було. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Приписами ст. 5 СК України встановлено що, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Статтею 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Нормою ст. 15 СК України чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України встановлено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до положень, які містяться у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року, особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 283/1309/17. Крім того, з аналізу норми, що міститься у пункті 2 частини першої статті 164 СК України, вбачається, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Аналогічний висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У висновку Органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації /Дніпровської міської ради № 7/11-157 від 09 листопада 2021 року вказано про доцільність [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього [PERSON] , [INFO] , і суд під час розгляду справипо суті не виявив підстав ставити такий висновок під сумнів (а. с. 72-76). Наведені обставини у своїй сукупності суд вважаєбезперечною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини, оскільки таке позбавлення батьківських прав є необхідним та відповідає якнайкращим інтересам дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. Приписами ст. 3 вказаної Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до положень, які містяться у п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У своєму рішенні у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року ЄСПЛ вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Аналіз зазначених положень закону, практики Європейського суду з прав людини дає можливість зробити висновок, що підставою позбавлення батьківських прав батьків є виникнення в сім`ї обставин, коли батьки внаслідок свідомої, винної поведінки не виконують своїх обов`язків щодо виховання, утримання, розвитку дітей, їх навчання та лікування і коли таку ситуацію неможливо виправити іншими заходами. Позбавлення батьківських прав, відповідно до вимог ст. 166 СК України, є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька та матері, так і для дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. За таких обставин, враховуючи, що матеріалами справи у повному обсязі підтверджуються всі факти, викладені у позові, а намагання всіх можливих інстанцій, які відповідають за благонадійність та належні умови проживання та забезпечення неповнолітніх дітей, не дали очікуваного результату через небажання відповідача виправитись, у зв`язку із чим суд вважає, що такий виключний захід, як позбавлення батьківських прав відповідача відносно йогомалолітнього сина, є єдиним та вірним способом захисту якнайкращих інтересів його малолітньої дитини. На думку суду, з урахуванням наведених вище норм Закону, встановлено, що позивачкою по справі надано достатньо переконливих і зважених аргументів, які можуть вважатись виправданими для розірвання сімейних зв`язків між батьком та дитиною і будуть відповідати якнайкращим інтересам дитини. Матеріали справи містять належні, допустимі та достатні докази, в розумінні ст. ст. 12, 81 ЦПК України, на підтвердження того, що відповідач байдуже ставиться до дитини, на які позивачка посилається, як на підставу задоволення позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав відносно його неповнолітнього сина. Отже, під час розгляду справи по суті судом встановлено, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, його поведінка свідчить про наявність кожного окремо і всіх у сукупності факторів, зазначених у Постанові Пленуму ВСУ № 3 від 30.03.2007 року. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги доведені належними, допустимими та достатніми доказами, через що підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 908 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved