Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

21.10.2020 до Корольовського районного суду м. Житомира звернувся [PERSON] із вказаним позовом, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Позивач в обґрунтування своїх вимог зазначив, що на праві приватної власності йому належить зазначена квартира, де зареєстрована відповідач, яка в ній не проживає і це перешкоджає йому вільно розпоряджатися своїм майном. Ухвалою судді від 02.11.2020 було прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] , відкрито провадження у справі та призначено судове засідання (а.с.18). В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позові. 20.05.2021 позивач надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, якій позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити і не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.41). Судом вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи, однак, відповідач не скористалась процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, не надала доказів на підтвердження своїх заперечень та поважності причин неподання заяв по суті справи. Враховуючи викладені обставини і те, що у справі є достатньо матеріалів про спірні правовідносини сторін, суд, згідно ст.280-282 ЦПК України, за згодою позивача і на підставі наявних у справі доказів вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши покази свідка [PERSON] , з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується копіями технічного паспорта на квартиру, довідок ОСББ «Космос-1971» та ОСББ «Івана Сльоти, 60» (а.с.12-13, 14, 15). Згідно наданих 13.11.2020 Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області (а.с.20) відомостей та довідки та ОСББ «Івана Сльоти, 60» від 19.10.2020 (а.с.14) вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з акту та ОСББ «Івана Сльоти, 60» від 01.10.2020 (а.с.11), відповідач за вказаною адресою з початку 2019 року житло не займає, у зв`язку з чим, грошові кошти за користування приміщенням та комунальні послуги не сплачує, що спричиняє позивачу незручності у користуванні житлом. Допитана у судовому засіданні свідок підтвердила той факт, що відповідач більше шести місяців не проживає в квартирі [ADDRESS] (а.с.38, 39). На ствердження вибуття, суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресована кореспонденція, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Відповідно до ст.391 ЦК України, позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Крім того, ст.41 Конституції України та ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплюють принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти. Стаття 383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР передбачають право власника будинку (квартири) використовувати своє житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.156 Української РСР з врахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України тільки члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить йому, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Згідно ст.71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У відповідності до ст.72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За таких обставин та враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на вимогах Закону.

Outcome: approved