Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову. 1.1. В березні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом та посилається на те, що він проживав у житловому будинку по [ADDRESS] , що належав його матері [PERSON] . 12 листопада 2007 року [PERSON] уклала з [PERSON] , який був рідним братом позивача, договір дарування домоволодіння, за яким [PERSON] відчужила у власність [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами по [ADDRESS] . 7 червня 2017 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку, за яким [PERSON] відчужив у власність відповідача домоволодіння по [ADDRESS] . [PERSON] змінила замок у вхідних дверях та не впускає [PERSON] у житловий будинок. У позивача відсутнє інше житло. 1.2. Тому [PERSON] просить суд вселити його в житловий будинок по [ADDRESS] , зобов`язати [PERSON] усунути пере-шкоди у користуванні позивачем цим об`єктом нерухомого майна та передати йому ключі від вхідних дверей, а також стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 5000 гривень. 2. Інформація про рух цивільної справи. 2.1. Зі змісту протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 1 березня 2021 року (а.с.25) вбачається, що цивільна справа за позовом, пред`явленим [PERSON] , була розподілена судді Бориспільського міськрайонного суду Борцю Є.О. 2.2. Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду від 9 березня 2021 року (а.с.28-29) було відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. 2.3. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 10 червня 2021 року (а.с.73-74) підготовче провадження було закрито та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. 2.4. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 1 листопада 2021 року (а.с.93-94) був поновлений судовий розгляд цивільної справи та витребувано у приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Мурги С.Г. копію договору дарування домоволодіння, укладеного 12 листопада 2007 року між [PERSON] та [PERSON] . Крім того, було зобов`язано [PERSON] надати копію свідоцтва про народження, виданого на його ім`я. 3. Ставлення учасників судового процесу до пред`явленого позову. 3.1. У судовому засідання [PERSON] та його представник [PERSON] підтримують позов та наполягають на його задоволенні. 3.2. [PERSON] та її представник [PERSON] не визнають позов та посилаються на те, що у зв`язку з припиненням права власності [PERSON] на житловий будинок по [ADDRESS] припинилось право її сина [PERSON] на користування цим об`єктом нерухомого майна. Ця обставина свідчить про те, що позивач не має права проживати у спірному домоволодінні. Крім того, [PERSON] проживає в іншому будинку по [ADDRESS] . Ця обставина спростовує посилання позивача на те, що житловий будинок по [ADDRESS] є його єдиним житлом. Тому [PERSON] та її представник [PERSON] просять суд відмовити у задоволенні позову. 4. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 4.1. [PERSON] була власницею домоволодіння по [ADDRESS] . Зі змісту довідки виконавчого комітету Гірської сільської ради №1668-02-2820 від 18 серпня 2020 року (а.с.6), копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого на ім`я позивача (а.с.21), а також витягу з будинкової книги (а.с.46-49) вбачається, що у вказаному об`єкті нерухомого майна було зареєстровано місце проживання [PERSON] . Крім того, з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 8 вересня 2020 року (а.с.103) вбачається, що позивач є сином [PERSON] . Ці обставини переконливо свідчать про те, що [PERSON] , як член сім`ї власника житла, набув право користування житловим будинком по [ADDRESS] . 4.2. 12 листопада 2007 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір дарування домоволодіння (а.с.101), за яким вона відчужила у власність [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами по [ADDRESS] . 4.3. 7 червня 2017 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку (а.с.42), за яким він відчужив у власність відповідача домоволодіння по [ADDRESS] . 4.4. Спірні правовідносини регулюються розділом ІІ «Речові права на чуже майно» книги третьої «Право власності та інші речові права» ЦК України. 5. Норми права та стала судова практика, якими керується суд при вирішенні спору. 5.1. Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які про-живають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. 5.2. Згідно з ч.1 ст.396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. 5.3. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, нарівні з власником майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування майном. 5.4. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 5.5. Як роз`яснив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 22 липня 2020 року у справі №279/3572/18 (провадження №61-16526св19), підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені частиною першою статті 116 ЖК України. Таке виселення може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують або псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватись у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. 5.6. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести пропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятись інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатись як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне спів-відношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавлення права на майно (рішення у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пункту 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватись, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. 5.7. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19) зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики Європейського суду з прав людини. 5.8. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 5.9. Згідно з ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, досто-вірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. 6. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору. 6.1. Дійсно, у зв`язку з відчуженням домоволодіння по [ADDRESS] у власність [PERSON] припинилось право власності [PERSON] на цей об`єкт нерухомого майна. Водночас, як вбачається зі змісту правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2020 року у справі №279/3572/18 (провадження №61-16526св19), припинення права власності [PERSON] на спірне домоволодіння не є безумовною підставою для припинення права її сина [PERSON] на проживання в цьому об`єкті нерухомого майна. Зокрема, в матеріалах цивільної справи відсутня копія судового рішення, що набрало законної сили, про визнання позивача таким, що втратив право користування домоволодінням. Тому суд критично оцінює копію акта від 3 квітня 2021 року (а.с.59), зі змісту якого вбачається, що [PERSON] декілька років поспіль не проживає у спірному будинку. У зв`язку з тим, що право позивача на користування цим об`єктом нерухомого майна у встановленому порядку не припинено, вказана обставина не має значення для правильного вирішення спору. Не має також значення копія рішення Гірської сільської ради №1831-92-VII від 18 червня 2020 року (а.с.58), яким [PERSON] був наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення в його власність земельної ділянки площею 0,09 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Адже здійснення позивачем права на приватизацію земельної ділянки не впливає на його право на проживання в спірному житловому будинку. 6.2. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] показали, що [PERSON] намагався вселитись в житловий будинок по [ADDRESS] . Однак [PERSON] викликала поліцію, на вимогу якої позивач був вимушений звільнити подвір`я домоволодіння. В спірному житловому будинку проживає свідок [PERSON] , тоді як [PERSON] змушений проживати у двоповерховому сараї по [ADDRESS] . З копій фотографій, на яких зображений цей об`єкт нерухомого майна (а.с.55, 56), вбачається, що вказана споруда не призначена для проживання людини. Вона не введена в експлуатацію, а також не зареєстровано право власності на неї. Ця обставина підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №216727451 від 17 липня 2020 року (а.с.17). Тому позивач вважається таким, що не має іншого житла, крім домоволодіння по [ADDRESS] . Позбавлення позивача можливості користуватись цим об`єктом нерухомого майна призвело до свавільного порушення права [PERSON] на повагу до його житла, гарантованого ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також до непропорційного втручання у право позивача на мирне володіння його майном, передбачене ч.1 ст.1 Першого протоколу до цієї Конвенції. 6.3. З огляду на це суд вважає, що з метою відновлення порушеного права позивача належить вселити [PERSON] в житловий будинок по [ADDRESS] , а також зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні позивачем цим об`єктом нерухомого майна та передати йому ключі від вхідних дверей до житлового будинку по [ADDRESS] . 6.4. Водночас, всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України [PERSON] та його представник [PERSON] не подали докази на підтвердження того, що діями [PERSON] позивачу були спричинені душевні переживання. Ця обставина свідчить про те, що факт заподіяння [PERSON] моральної шкоди залишився не доведеним. 6.5. З огляду на це суд вважає, що підстави для стягнення з [PERSON] на користь позивача моральної шкоди відсутні. Тому у задоволенні позову в частині цієї вимоги [PERSON] належить відмовити.

Outcome: approved