Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

21.01.2016 р. Приватне акціонерне товариство «Лізинг інформаційних технологій» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 5 719,00 грн компенсації вартості наданого обладнання, 78 653,66 грн плати за прострочення щомісячних платежів, 76,68 грн компенсації понесених витрат, пов`язаних з отриманням виконання зобов`язання. Позов Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» обґрунтований тим, що 22.10.2012 р. позивач в особі Товариства з обмеженою відповідальністю «Розетка.УА», який діяв на підставі довіреності № 11080801 від 08.08.2011 р., та [PERSON] уклали договір № 120388857 про отримання обладнання загальною вартістю 8 579,99 грн, відповідач мав сплатити шість платежів по 1 430,00 грн, чого зроблено не було. Ухвалою суду від 04.02.2016 р. у справі відкрито провадження. Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01.04.2016 р. позов Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» задоволено. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.11.2019 р. скасоване заочне рішення від 01.04.2016 р., призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 22.11.2019 р. справу того ж числа передано судді Волковій С.Я. 15.01.2020 р.Приватне акціонерне товариство «Лізинг інформаційних технологій» подало заяву про зміну підстав позову, просить стягнути з [PERSON] 5 719,99 грн лізингових платежів, 9 402,47 грн інфляційне збільшення суми лізингових платежів за період з грудня 2012 р. по листопад 2019 р., 1 170,65 грн 3% річних за період з грудня 2012 р. по листопад 2019 р., 76,68 грн витрат, пов`язаних з отриманнях виконання, 125,84 грн інфляційне збільшення суми витрат позивача за період з червня 2013 р. по листопад 2019 р., 14,93 грн 3% річних на суму витрат позивача за період з 06.06.2013 р. по 30.11.2019 р., 68 142,77 грн неустойки за невиконання відповідачем обов`язку щодо повернення предмета лізингу за період з вересня 2014 р. по січень 2019 р., всього 84 653,33 грн. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини і дійшов наступних висновків. Надані суду документи свідчать про те, що 22.10.2012 р. між Приватним акціонерним товариством «Лізинг інформаційних технологій», Товариством з обмеженою відповідальністю «Розетка.УА» та [PERSON] укладено договір № 120388857 про отримання обладнання в системі LeaseІT. Відповідно до пункту 1.2 договору порядок отримання ІТ-обладнання та послуг клієнтом визначається Правилами отримання обладнання, інших товарів та послуг в системі LeaseІT, які є невід`ємною частиною договору. Загальна первісна вартість обладнання становить 8 579,99 грн. Згідно пункту 2.1 договору умови, за якими ІТ-обладнання, інші товари та послуги надаються клієнту, визначаються пакетом LeaseІT. [PERSON] обрано пакет LeaseІT Шістка 1, умовами якого є: платіж при отриманні обладнання (загальної суми платежів): 16,67%, кількість місячних лізингових платежів (крім першого): п`ять, розмір місячних платежів - щомісяця рівними частинами і, як слідує з укладеного договору, означених Правил, [PERSON] мав здійснити всього шість платежів по 1 430,00 грн щомісяця з моменту укладення договору до 20-го числа кожного місяця. Сторони у судовому засіданні не заперечували, що на момент пред`явлення первісного позову [PERSON] сплатив позивачу 2 860,00 грн., отже несплачена частина боргу [PERSON] становить 5 719,99 грн, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 5 719,99 грн заборгованості за договором. При цьому розмір зазначеної заборгованості враховується судом при розрахунку інфляційних нарахувань і 3% річних, нарахованих на суму простроченого зобов`язання, відповідач просить суд застосувати до вимог про стягнення інфляційних нарахувань і 3% річних на суму основного боргу наслідки спливу строку позовної давності, а саме: до вимог за період понад три роки з моменту заявлення даних вимог, тому суд при розрахунку інфляційних нарахувань і 3% річних на суму основного боргу виходить з наступного. Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно статті 260 ЦК країни позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Згідно статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність впливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Згідно статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання основного зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 р. у справі № 905/2324/17 наголосив, що стягнення 3% річних і інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Так, вимогу про стягнення інфляційних нарахувань і 3% річних на суму основного боргу позивачем заявлено 15.01.2020 р., отже стягнення даних нарахувань з урахуванням строку позовної давності можливе за період з 15.01.2017 р. по 15.01.2020 р., а перебування справи на розгляді у суді у даному випадку не має правового значення щодо перебігу строку позовної давності (статті 264 ЦК України). Позивач звернувся до суду із позовом 21.01.2016 р., саме цього дня строк позовної давності про стягнення основного боргу та додаткових нарахувань на нього був перерваний, з цього дня почався заново строк позовної давності щодо стягнення інфляційних нарахувань і 3% річних на суму основного боргу, відповідно, строк позовної давності на стягнення інфляційних нарахувань і 3% річних за весь період прострочення сплинув 21.01.2019 р. Як вказав Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 р. у справі № 905/2324/17, визнання боржником основного боргу саме по собі не є доказом визнання ним також і вимог позивача щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами. При розрахунку розміру інфляційних нарахувань і 3% річних на суму основного боргу суд також враховує правовий висновок Верховного Суду у постанові від 03.02.2020 р. у справі № 569/613/19 про те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді 3% та інфляційних втрат не є санкцією, передбаченою умовами договору за неналежне виконання умов договору та не входять до складу основного зобов`язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Отже факт пред`явлення позивачем позову про стягнення основного боргу жодним чином не впливає на перебіг строку позовної давності щодо стягнення інфляційних нарахувань і 3% річних, нарахованих на суму основного зобов`язання, тому розрахунок розміру інфляційних нарахувань і 3% річних на суму основного боргу починається з 15.01.2017 р. і закінчується 15.01.2020 р., сукупний індекс інфляції за цей період становить 129,84, сума боргу складає 5 719,99 грн, сума боргу з урахуванням інфляції складає 7 425,55, отже збитки від інфляції становлять 1 706,55 грн; сума відсотків за користування грошовими коштами за цей же період складає 515,27 грн. Приватне акціонерне товариство «Лізинг інформаційних технологій» заявило вимогу про стягнення з відповідача 68 142,77 грн неустойки, свої вимоги обґрунтовує частиною другою статті 785 ЦК України, яка визначає, що якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення, та обґрунтовує такі вимоги статтею 806 ЦК України, якою визначено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Втім надані суду документи свідчать про те, що укладений між сторонами договір має назву «Договір про надання обладнання в системі LeaseІT» та за своєю правовою природою є змішаним договором. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингодавцем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі), втім договір із [PERSON] укладено на п`ять місяців. Із означеної вище норми також випливає, що лізингодавець, а ним себе називає позивач, має набути у власність річ у продавця (постачальника), втім всупереч статті 81 ЦПК України позивач не надав доказів, що набув право власності на обладнання. З акту приймання-передачі майна № 120388857 від 23.10.2012 р. чітко вбачається, що обладнання [PERSON] передано саме Товариством з обмеженою відповідальністю «Розетка.УА». До того ж позивач, розраховуючи розмір неустойки, чергові платежі називає орендними, хоча договір таких положень не містить; згідно положень договору всі чергові платежі, які мав сплатити [PERSON] , у своїй сукупності становлять вартість обладнання, тобто фактично за договором відбувся продаж товару з розстроченням платежів. До того ж договір не припинений, тому до відносин, що склалися між сторонами, не можна застосовувати положення статті 785 ЦК України, та згідно пункту 8.1. договору договір діє до моменту розірвання з ініціативи будь-якої зі сторін або з підстав, передбачених цим договором та Правилами отримання обладнання, інших товарів та послуг в системі LeaseІT, але в будь-якому разі - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. За змістом пункту 7.4. договору в разі прострочення сплати платежу повністю або частково на строк, більше 30 днів, [PERSON] повинен самостійно повернути обладнання за адресою постачальника або за іншою адресою, вказаною оператором, тобто із вимогою про повернення обладнання до відповідача могло звернутися Товариство з обмеженою відповідальністю «Розетка.УА», отже у задоволенні вимог про стягнення з [PERSON] 68 142,77 грн неустойки слід відмовити. Приватне акціонерне товариство «Лізинг інформаційних технологій» заявило вимогу про стягнення з відповідача 76,68 грн витрат, пов`язаних з отриманням виконання, а також стягнення з відповідача інфляційне збільшення суми витрат, 3% річних на суму витрат, втім всупереч статті 81 ЦПК України позивач не надав доказів понесення витрат у зазначеній сумі, отже у задоволенні вимог в цій частині позову слід також відмовити. У зв`язку із частковим задоволенням позову, враховуючи ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 04.02.2016 р., якою Приватному акціонерному товариству «Лізинг інформаційних технологій» відстрочено сплату судового збору у справі на невизначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі, враховуючи заяву Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» від 15.01.2020 р. про зміну підстав позову, судові витрати у виді судового збору в розмірі 129,27 грн відповідно до статті 141 ЦПК України покладаються на відповідача [PERSON] , судові витрати у виді судового збору в розмірі 1 248,73 грн покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial