Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

21 серпня 2018 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому зазначила, що є власницею квартири, розташованої за адресою: Донецька область, м.Костянтинівка, вул.Ціолковського, 21/73, в якій з 25 липня 2005 року зареєстрований її син [PERSON] В червні 2012 року [PERSON] з метою отримання освіти виїхав до [PERSON] Федерації, де залишився після закінчення навчання з метою постійного проживання. 18 лютого 2016 року [PERSON] отримав громадянство [PERSON] Федерації, постійно мешкає в м.Белгород та не має наміру повертатися. Позивач просить визнати відповідача особою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири, розташованої за адресою: Донецька область, м.Костянтинівка, вул.Ціолковського, 21/73, оскільки його реєстрація має наслідком нарахування надмірних комунальних послуг та порушує її права як власниці на оформлення субсидії на сплату вартості комунальних послуг та вільне володіння належним майном. В підготовче судове засідання позивач [PERSON] не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій підтримала заявлені позовні вимоги. Відповідачі [PERSON] в підготовче судове засідання не зявився, звернувся до суду із заявою, в якій просить розглянути справу за позовом [PERSON] за його відсутності, в повному обсязі визнає позовні вимоги про визнання його особою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS]. Оскільки позов визнаний відповідачем, суд відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України дійшов висновку про ухвалення рішення за результатами підготовчого провадження. З*ясувавши позицію сторін по справі, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що позивач [PERSON] (а.с.5-8) є власницею квартири, розташованої за адресою: Донецька область, м.Костянтинівка, вул.Ціолковського, 21/73 відповідно до договору купівлі-продажу від 28 серпня 1992 року (а.с.16). В зазначеній квартирі, окрім власниці, зареєстрований відповідачі по справі [PERSON], що підтверджується наявною в матеріалах справи адресною довідкою (а.с.23-24). Відповідно до актів перевірки паспортного режиму від 05 лютого 2018 року, від 16 серпня 2018 року [PERSON] з 27 липня 2005 року зареєстрований в [INFO], але з 2012 року в зазначеній квартирі не мешкає (а.с.17,18). Як вбачається з копії паспорта відповідача [PERSON], він є громадянином [PERSON] Федерації, з 07 жовтня 2016 року зареєстрований за адресою: [INFO] (а.с.13-15). Частиною 1\~статті 317 ЦК України\~передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною 1\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі\~статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до\~статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім*ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім*ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або закону. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Підстави стверджувати, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб відсутні; також у суду відсутні обґрунтовані сумніви щодо достовірності визнаних відповідачем обставин або добровільності їх визнання. Дослідивши вищевикладені докази у сукупності та зясувавши позицію відповідача [PERSON], який визнав позовні вимоги, суд дійшов висновку про те, що відповідач з власної волі змінив своє місце проживання, понад один рік без поважних причин не мешкає в належній позивачці квартирі, відсутні підстави вважати, що між сторонами по справі є будь-які домовленості щодо збереження права користування житлом, отже [PERSON] слід визнати особою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири, розташованої за адресою: Донецька область, м.Костянтинівка, вул.Ціолковського, 21/73. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Статтею 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено повернення судового збору за клопотанням особи, яка його сплатила. Приймаючи до уваги вищевикладене, оскільки відповідач [PERSON] визнав позов до початку розгляду справи по суті, з нього на користь позивача [PERSON] слід стягнути витрати повязані зі сплатою судового збору в розмірі 352 гривні 40 копійок. Оскільки позивачка [PERSON] не зверталась із клопотанням про повернення з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, у суду відсутні підстави для вирішення цього питання під час ухвалення судового рішення по справі. Позивачка не позбавлена можливості в майбутньому звернутись до суду із клопотанням про повернення з державного бюджету 50% судового збору в порядку, передбаченому ст.7 Закону України «Про судовий збір». На підставі ст. ст. 150 ЖК України, ст.ст.317, 319, 391, ч.2 ст.405 ЦК України

Outcome: approved