Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

20.10.2015 року [PERSON], що діє в інтересах [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову зазначив, що позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який розірвано за рішенням суду від 26.08.2014 року. Від даного позивачка та відповідач мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO]. З лютого 2013 року відповідач залишив вагітну дружину, перейшовши проживати до своєї матері. Після народження дочки, відповідач не надавав жодної матеріальної допомоги на утримання дитини, у зв'язку із чим рішенням Шаргородського районного суду від 02.09.2013 року з останнього стягнуто аліменти. 07.11.2013 року відповідач звернувся до Шаргородського районного суду з позовом про виключення запису про нього, як про батька із актового запису про народження дитини, з метою уникнення відповідальності, пов'язаної з вихованням та утриманням дочки. Відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків по вихованню дочки, не цікавиться її життям, розвитком. З висновку органу опіки та піклування Шаргородської РДА від 28.08.2015 року вбачається, що доцільно позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої дитини [PERSON], [INFO] та стягнути судові витрати. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - [PERSON], що діє на підставі довіреності від 07.08.2015 року (а.с.5), позовні вимоги підтримали, просили позбавити [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітньої дитини: [PERSON], [INFO], оскільки відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дочки, не цікавиться розвитком, здоров'ям, умовами проживання дитини. Відповідач не може забезпечити дитині належні умови виховання, розвитку, що вбачається також із висновку Органу опіки та піклування Шаргородської РДА, тому вважають, що позов підлягає задоволенню. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав у повному обсязі, згоден на позбавлення його батьківських прав щодо дочки [PERSON]. Суду пояснив, що від шлюбу з позивачкою має неповнолітню дочку [PERSON], [INFO]. Свої батьківські обов'язки щодо виховання дочки [PERSON] він не виконує свідомо, так як з народження дитини він її не відвідував, не спілкувався з дитиною, хоча перешкод у цьому немає. Про фізичний та духовний розвиток дочки він не піклується. Ним сплачуються аліменти на утримання дитини в примусовому порядку, проте, крім сплати аліментів участі в утриманні дитини він не приймає. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Шаргородської РДА - Одудовський С.В. підтримав висновок від 28.08.2015 року і вважає, що позов [PERSON] про позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої [PERSON] підлягає задоволенню, оскільки відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, не цікавиться її розвитком, здоров'ям, не відвідує дитину за місцем проживання та не спілкується з нею. З метою прийняття рішення при зверненні позивачки про надання висновку щодо можливості позбавлення відповідача батьківських прав, представниками Органу опіки та піклування Шаргородської РДА обстежувалися матеріально-побутові умови проживання батьків та самої дитини. Проте, відповідач відмовився надати можливість обстежити його умови проживання, а також прийняти участь у засіданні Органу опіки та піклування, повідомивши, що йому байдуже, яке рішення прийме Орган опіки та піклування. Представник третьої особи - Служби в справах дітей Шаргородської РДА в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, повідомлення про згоду на участь у справі не повідомив, тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності третьої особи, що відповідає положенням ч.3 ст.36 ЦПК України. Вирішуючи спір суд встановив, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.11.2012 року, який розірвано, відповідно до рішення Шаргородського районного суду від 26.08.2014 року. (а.с.6, 18-19). Після розірвання шлюбу позивачці відновлено дошлюбне прізвище «[PERSON]» (а.с.18-19). Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO], записані її батьками в свідоцтві про народження, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану щодо актового запису про народження дитини від 29.07.2015 року за №00015640596 (а.с.10, 11). Факт батьківства [PERSON] щодо дитини [PERSON], [INFO], підтверджується висновком молекулярно-генетичної експертизи (а.с.17). Відповідно до рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 02.09.2013 року з відповідача на користь позивачки на утримання дочки [PERSON], [INFO], стягнуто аліменти (а.с.13-15). Рішення Шаргородського районного суду про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дитини виконується в примусовому порядку, що підтверджується постановою державного виконавця ВДВС Шаргородського РУЮ від про відкриття виконавчого провадження від 03.09.2013 року серії ВП №39625006 (а.с.16). Заборгованості по аліментах відповідач не має, що визнається сторонами в судовому засіданні, тому, в силу вимог ч.1 ст.61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Судом встановлено, що малолітня [PERSON], [INFO], постійно проживає із своєю матір'ю у [ADDRESS]. Крім того, судом встановлено, що вихованням, розвитком, лікуванням, щоденним утриманням малолітньої [PERSON] займається матір [PERSON] Батько малолітньої [PERSON] - [PERSON], [INFO], не проявляє щодо неї батьківської турботи та піклування, свідомо ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, що виявилося у тому, що він проживає окремо від доньки з часу народження останньої, не відвідав доньку за місцем проживання жодного разу, не спілкується та не здійснює догляду за нею, не турбується про її фізичний і духовний розвиток, здоров'я та побут, обмежившись лише сплатою аліментів, які утримуються із його постійного заробітку. Встановлені судом факти визнаються сторонами в судовому засіданні, тому, в силу вимог ч.1 ст.61 ЦПК України, не підлягають доказуванню. В судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечував щодо позбавлення його батьківських прав відносно доньки [PERSON], оскільки не має можливості і бажання здійснювати за нею догляд та займатися її виховання, при цьому, зазначив, що перешкод для участі у вихованні дитини немає. Відтак, суд вважає, що [PERSON] не спроможний забезпечити дитині - [PERSON] належного піклування, турботи та виховання. Зазначений факт підтверджено в судовому засіданні також висновком Органу опіки та піклування Шаргородської РДА від 28.08.2015 року (а.с.7-8), відповідно до якого опікунська рада вважає за доцільне та в інтересах дитини позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої дитини [PERSON] Таким чином, судом встановлено факт свідомого ухилення батька малолітньої [PERSON] - [PERSON] від виконання своїх обов'язків, свідомого нехтування своїми батьківськими обов'язками, оскільки він не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не цікавиться її щоденним утриманням, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування доньки, не проживає та не спілкуються з дитиною, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, умов проживання, побуту, не в змозі створити дитині належний рівень проживання, фізичного та духовного розвитку. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, ЗУ «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.ст.51-52 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Статтею 3 Конвенції про права дитини встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки батьків…, які відповідають за неї за законом… Держави-учасниці Конвенції забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї… (ст.9 Конвенції про права дитини). Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці Конвенції забезпечують дитині, здатній сформулювати свої власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства (ст.12 Конвенції про права дитини). Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення, визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ст.141 СК України). Згідно із вимогами ст. 150 СК України, батьки зобов'язані займатися вихованням дитини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.ч.1, 2 ст.155 СК України). Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ч.ч.1, 2, 3 ст.157 СК України). Відповідно до ст.15 ЗУ «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо, від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею… Таким чином, законодавчо закріплено право на спілкування з дитиною та участь у її вихованні того з батьків, хто не проживає спільно з дитиною та, відповідно, обов'язок того з батьків, з ким проживає дитина, не чинити перешкод у здійсненні такого права. При цьому, таке право повинно реалізовуватись саме в прямих контактах з дитиною, тобто при побаченні з нею, що є основною формою спілкування. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про охорону дитинства», контакт з дитиною - реалізація матір'ю, батьком, іншими членами сім'ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, в тому числі, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (п.2 ч.1 ст.164 СК України). Статтею 180 СК України, передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №3 від 30.03.2007 року (з наступними змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст.165 СК України). Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ст.171 СК України). Судом не опитано в судовому засіданні малолітню [PERSON], оскільки суд вважає, що внаслідок свого малолітства (повних два роки) дитина не може висловити свою думку з приводу спору щодо позбавлення батьківських прав. Відповідно до вимог ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки право малолітньої [PERSON] на належне виховання, турботу про здоров'я, фізичний та духовний розвиток з боку її батька - [PERSON] порушене, то воно підлягає судовому захисту, а позов - задоволенню. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов на підставі аналізу досліджених доказів. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено докази, надані сторонами, які відповідають вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Відтак, суд констатує той факт, що позивачкою надано належні, достовірні та допустимі докази необхідності позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітньої [PERSON], а також, що відповідач визнав позов у повному обсязі та не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав. При зверненні до суду позивачкою сплачено судовий збір в сумі 487, 20 грн. (а.с.1). Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, судові витрати позивачки по сплаті судового збору в сумі 487, 20 грн. підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved