Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-20 00:00:00

21.07.2015 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1000 грн. щомісячно. В обґрунтування позову зазначила, що син проживає разом з нею і перебуває на повному її утриманні. Відповідач ухиляється від надання будь-якої матеріальної допомоги своєму синові, хоча має таку можливість, оскільки неофіційно працює і отримує дохід. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги визнала частково на суму 300 грн. щомісячно, мотивуючи тим, що відповідач не має постійного місця роботи та живе за рахунок тимчасових заробітків. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обовязків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обовязку батьків з утримання свої дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Згідно зі ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Згідно положень статей 141, 180-182 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Батьки зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Способи виконання обовязку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. З матеріалів справи вбачається, що сторони є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO]. 09.11.2010 року шлюбні відносини між сторонами припинено. Дитина проживає спільно з позивачем окремо від відповідача, що підтверджується довідкою Несолонської сільської ради з місця проживання від 11.06.2015 року. Домовленості про утримання сина сторони не досягли. Жодних документів, які б підтверджували непрацездатність відповідача чи неможливість його працевлаштування або будь-яких доказів на спростування доводів позивача в частині стягнення з нього аліментів саме у твердій грошовій сумі, суду надано не було. Крім того, наявність будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання ним матеріальної допомоги своїй дитині, на момент розгляду справи не існує. Представником відповідача в судовому засіданні не було надано доказів на підтвердження того, що доходи і матеріальне становище позивача надають їй можливість забезпечити чотирнадцятирічному хлопчику належний життєвий рівень при отриманні аліментів у розмірі 300 грн., що становить менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач є здоровою працездатною особою 44 років, постійного місця роботи не має, але при цьому на обліку у службі зайнятості, як безробітний, не перебуває, інших утриманців не має, не достатньо приймає участі в вихованні сина, відтак він спроможний частково сплачувати аліменти. На думку суду, позовні вимоги дещо завищені, а тому враховуючи визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, задовольняє їх частково стягує аліменти в розмірі 650 грн., що буде відповідати, як інтересам дитини, так і матеріальному становищу та стану здоровя платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості. На думку суду, визначена судом сума аліментів є реальною, дає змогу забезпечити мінімальні життєві потреби хлопчика і матеріальний стан відповідача, навіть з відрахуванням аліментів, буде задовільним та стабільним, що в свою чергу не тільки не звільняє його від обовязку утримувати сина, а навіть дозволяє йому виконувати свої зобовязання щодо оплати аліментів у розмірі, визначеному судом. Як відповідач, так і позивач, в рівних частках повинні утримувати свою дитину до досягнення ним повноліття, що разом із присудженою сумою аліментів забезпечить належне її утримання. Також суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір.

Outcome: partial