Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

21.02.2014 позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом в якому просила стягнути з відповідачки [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 3742,20 грн. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка послалася на те, що 03.12.2012 відбулась дорожньо-транспортна пригода з вини відповідачки [PERSON], в результаті якої було пошкоджено автомобіль «Тойота», д.н.з. [NUMBER], яким керувала позивачка, та завдано власнику останнього [PERSON] матеріальної шкоди у зазначеному вище розмірі. В ході розгляду справи судом встановлено, що на час ДТП цивільно-правова відповідальність відповідачки [PERSON] була застрахована в страховій компанії ПрАТ «СК «Лафорт» згідно полісу АВ 7779070. Ухвалою суд від 21.05.2014 до участі у справі в якості третіх осіб залучено [PERSON] та ПрАТ «СК «Лафорт». Ухвалою суду від 14.08.2014 ПрАТ «СК «Лафорт» залучено до участі в розгляді справи в якості співвідповідача, а також прийнято до розгляду заяву представника позивачки про зміну підстав позову та збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення страхового відшкодування, різниці між страховим відшкодуванням та реальною вартістю завданих збитків, витрат на проведення оцінки завданих збитків. Згідно вказаної заяви позивачка просила на підставі п. 3 ч. 1 ст. 20, Закону України «Про страхування», ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» стягнути з відповідача ПрАТ «СК «Лафорт» страхове відшкодування в розмірі матеріального збитку 3540,91 грн., на підставі ст. 1194 ЦК України стягнути з відповідачки [PERSON] різницю між страховим відшкодуванням та реальною вартістю завданих збитків у розмірі 860,20 грн., на підставі ст. 22 ЦК України стягнути з відповідачки [PERSON] витрат на проведення оцінки завданих збитків у розмірі 500,00 грн. Крім того заявлено вимогу про стягнення судових витрат - витрат на оплату судового збору та правову допомогу. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] проти позову заперечував, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] різниці між страховим відшкодуванням та реальною вартістю завданих збитків, а також витрат на проведення оцінки завданих збитків. Вважав, що вказані збитки, мають бути відшкодовані за рахунок страховика. Відповідач ПрАТ «СК «Лафорт» свого представника для участі у розгляду справи не направив. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. З заявою про розгляд справи у його відсутності до суду не звертався. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причину своєї неявки не повідомив. З урахуванням думки сторін та положень ст. 169 ЦПК України, суд ухвалив провести розгляд справи у відсутності представника відповідача ПрАТ «СК «Лафорт» та третьої особи. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 03.12.2012 о 10.00 у м. Києві на проспекті Повітрофлотському сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Тойота», д.н. [NUMBER], належному на праві власності [PERSON], під керуванням [PERSON] та автомобілем «Мітсубіші» д.н. [NUMBER] під керуванням відповідачки [PERSON] Внаслідок вказано дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «Тойота», д.н. [NUMBER], отримав механічні пошкодження переднього бамперу, що вбачається із довідки Солом'янського ВДАІ РУ ГУМВС України в м. Києві (а.с. 5). Згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку від 04.07.2014 №С14-360, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Тойота», д.н. [NUMBER], складає 4401,11 грн. Вартість матеріального збитку з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу складає 3540,91 грн. За змістом ч. 1 ст. 1187 ЦК України, діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів є джерелом підвищеної небезпеки. Згідно ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 21.12.2012 встановлено, що ДТП від 03.12.2012 за участю автомобіля «Тойота», д.н. [NUMBER], сталася з вини відповідачки [PERSON] Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Пунктом 7 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Таким чином враховуючи наведене, суд вважає вину відповідачки [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 03.12.2012 року доведеною. З матеріалів справи вбачається, що на час скоєння ДТП відповідачка [PERSON] мала чинний договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладений з ПрАТ «СК «Лафорт», поліс АВ №7779070, з лімітом відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну потерпілих - 50000,00 грн. Згідно положень ч. 1 ст. 979 ЦК України п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування», за договором страхування на страховика покладено обов'язок у разі настання страхового випадку виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату). Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Статтею 29 Закону №1961-IV передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Згідно п. 35.1 ст. 35 Закону №1961-IV, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування. Пунктом 36.2 ст. 36 Закону №1961-IV передбачено, що страховик не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Судом встановлено, що 04.12.2012 позивачка звернулася до ПрАТ «СК «Лафорт» з заявою про виплату страхового відшкодування. Разом з тим, відповідач ПрАТ «СК «Лафорт» на час розгляду справи страхової виплати не здійснив. Таким чином, з огляду на наведені вище положення закону, суд вважає обґрунтованою вимогу позивачки про стягнення з ПрАТ «СК «Лафорт» вартості матеріального збитку в розмірі 3540,91 грн., у зв'язку з чим приходить до висновку про задоволення позову в цій частині. Також згідно ст. 1194 ЦК України передбачено обов'язок особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди, сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Обґрунтовуючи вимоги про стягнення з відповідачки [PERSON] різниці між страховим відшкодуванням та реальною вартістю завданих збитків що складає 860,20 грн., позивачка посилається на те, що згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку від 04.07.2014 №С14-360, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Тойота», д.н. [NUMBER], складає 4401,11 грн. Згідно протоколу огляду, що є додатком 1 до вказаного звіту, слідує, що на час проведення такого огляду автомобіль «Тойота», д.н. [NUMBER], не відремонтований. Частиною першою ст. 60 ЦПК України, на кожну сторону покладено обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Положеннями частини другої ст. 1192 ЦК України, передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Враховуючи, що вартість відновлювального ремонту відповідно до наданого звіту про визначення вартості матеріального збитку від 04.07.2014 №С14-360 визначена згідно калькуляції, а також те, що на час його складання автомобіль «Тойота», д.н. [NUMBER], не був відремонтований, суд знаходить вказаний доказ неналежним та вважає що позивачкою не доведено розмір позовних вимог в цій частині. Таким чином суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачки [PERSON] різниці між страховим відшкодуванням та реальною вартістю завданих збитків. У відповідності до ч.1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Вбачається, що витрати на проведення оцінки завданих збитків у розмірі 500,00 грн. не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України. Фактично за змістом вказаної статті вказані витрати є непрямими збитками, які не підлягають відшкодуванню у порядку даної статті. З наведених підстав суд приходить до висновку про відмову задоволенні вимог позивачки про стягнення з відповідачки витрат на проведення оцінки завданих збитків. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Статтею 79 ЦПК України, визначено, що до судових витрат відносяться, зокрема, судовий збір та витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз відносяться до судових витрат. Таким чином відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України, з відповідача ПрАТ «СК «Лафорт» на користь позивачки підлягають стягненню витрати на проведення оцінки завданих збитків у розмірі 500,00 грн. та судовий збір у розмірі 243,60 грн. Також до судових витрат згідно ст. 79 ЦПК України відносяться витрати на правову допомогу. З матеріалів справи вбачається, що позивачка просить стягнути з відповідачів витрати на правову допомогу в розмірі 2000,00 грн. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно з ст. 56 ч.1 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Разом з цим, суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON], який представляв інтереси позивачки, є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Крім того позивачкою не надано доказів, які підтверджують, що нею фактично понесені витрати на правову допомогу у зазначеному розмірі. Виходячи з наведеного підстави для її відшкодування відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: partial