Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

21.05.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення заробітної плати та компенсації за час затримки розрахунку при звільненні з ПАТ «Дельта Банк» третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що з 14.08.2017 року він працював на посаді головного юрисконсульта управління по роботі з неплатоспроможними клієнтами департаменту по роботі з Державною виконавчою службою та супроводження справ про банкрутство в ПАТ «Дельта Банк». З 25.12. по 27.12.2017 року його було відряджено до міста Ужгороду. 25.12.2017 року було вихідним (святковим) днем - Різдвом Христовим. Відповідно до ст. 121 КЗпП України та пп. 170.9.1 Податкового кодексу України врегульовано питання оплати відряджень державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №98 від 02.02.2011 року та наказу Міністерства фінансів України №362 від 17.032011 року днем вибуття у відрядження вважається день відправлення поїзда, літака, автобуса або іншого транспортного засобу з місця постійної роботи відрядженого працівника, а днем прибуття з відрядження - день прибуття транспортного засобу до місця постійної роботи відрядженого працівника. Замість днів відпочинку, не використаних за час відрядження, інші дні відпочинку після повернення з відрядження не надаються. Якщо працівник спеціально відряджений для роботи у вихідні або святкові й неробочі дні, то компенсація за роботу в ці дні виплачується відповідно до чинного законодавства України, а саме ст. 107 КЗпП України. Проте, зазначені позивачем вимоги законодавств України ПАТ «Дельта Банк» не виконано, взагалі не зараховано 25.12.2017 року, як робочий день, не виплачено заробітну плату за цей день взагалі. З 16.02.2018 року позивач звільнений за угодою сторін згідно з наказом №141-к/ТР від 16.02.2018 року. Вважає, що на момент звільнення позивача ПАТ «Дельта Банк» мало обов»язок сплатити йому заробітну плату за перебування у відрядженні в святковий день у подвійному розмірі, а саме 1 272, 72 грн., з огляду на те, що заробітна плата позивача за один робочий день складала 636, 36 грн. Просив, стягнути з відповідача ПАТ «Дельта Банк» на користь [PERSON] належну заробітну плату на час звільнення 1 272, 72 грн., а також середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку з розрахунку, що середній заробіток позивача за один день складав 636, 36 грн.. Провадження у справі було відкрито 25.05.2018 року, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін на 05.07.2018 року. 22.06.2018 року від третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до суду надійшли письмові пояснення на позов [PERSON] до ПАТ «Дельта Банк» про стягнення заробітної плати. 25.06.2018 року від відповідача ПАТ «Дельта Банк» до суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] Позивач [PERSON] скористався своїм правом відповіді на відзив ПАТ «Дельта Банк». У судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги, просили задовольнити їх з зазначених у позовній заяві підстав у повному обсязі, стягнувши з відповідача на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі, а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме по час ухвалення судового рішення за заявленими позовними вимогами. Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» заявлені [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила відмовити в його задоволенні. Представник відповідача підтвердила, що ПАТ «Дельта Банк» з 02.10.2015 року перебуває у стані ліквідації, запроваджену процедуру ліквідації продовжено до 04.10.2019 року. Позивач [PERSON] працював у ПАТ «Дельта Банк» з 14.08.2017 року по 16.02.2018 року на посаді головного юрисконсульта. Наказом від 22.12.2017 року №522-к/ТМ [PERSON] було відряджено у м. Ужгород до Господарського суду Закарпатської області з метою участі у судовому засіданні строком на три дні з 25 по 27.12.2017 року. Нормативно-правові акти на які послався позивач в обгрунтування заявлених ним позовних вимог для ПАТ «Дельта-Банк» носять рекомендаційний характер, оскільки останнє не утримується за рахунок коштів державного бюджету, а позивач, як працівник банку не був державним службовцем. У той же час на виконання пункту 7 Інструкції №59 від 13.03.1998 року про службові відрядження в межах України та за кордон має рекомендційний характер. На транспортному квитку позивача зазначена дата вибуття його транспотного засобу з місця постійної роботи 25.12.20017 року, відповідно останній вибув з міста Києва у відрядження 25.12. 2017 року, а прибув до м. Ужгород - 26.12.2017 року. Отже святковий день 25.12.2017 року є датою вибуття працівника у відрядження , тому за цей день працівнику не відшкодовуються заробітна плата у двухкратному розмірі. Позивачеві після повернення з відрядження в установленому законом порядку було надано інший день відпочинку, що було оформлено наказом з яким був ознайомлений позивач. З заявою про надання іншого дня відпочинку за фактом вибуття у відрядження у вихідний день позивач не звертався до ПАТ «Дельта -банк». Крім того стверджувала, що компенсація за роботу в вихідні або святкові й неробочі дні виплачується тільки у разі якщо працівник спеціально відряджений для роботи у ці дні, а дні відбуття або повернення із відрядження, які збігаються з вихідними, святковими або неробочими днями, не вважаються такими, у які працівник спеціально відряджений для роботи, отже, й компенсації за роботу в ці дні не виплачується. У відрядження позивач був направлений для роботи 26.12.2017 року до Господарського суду Закарпатської області в якому 26.12.2017 року був звичайний робочий день, відповідно позивач не направлявся у відрядження для роботи у святковий (вихідний) день. Третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб явку представника у судове засідання не забезпечив. Як видно зі змісту надісланих на адресу суду письмових поясненнь останнього, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не вбачає в діях уповновженої особи на ліквідацію ПАТ «Дельта-Банк» порушень трудового законодавства відносно позивача [PERSON] у зв»язку з відрядженням останнього з 25 по 27.12.2017 року до міста Ужгорода, для представництва інтересів відповідача в суді 26.12.2017 року. Стверджував, що [PERSON] був направлений у відрядження, однак виконння його трудових обов»язків під час відрядження припадало на 26.12.2017 року, що не було ні святковим, ні вихідним днем, а у зв»язку з направленням у відрядження з 25.12.2017 року, що було святковим днем, то позивачу було надано право на день відпочинку за його вибором. Представник третьої особи просив відмовити в задоволенні заявленого [PERSON] до ПАТ «Дельта-Банк» позову у повному обсязі. З урахуванням думки позивача та його представника, а також представника відповідача суд ухвалив розглянути справу за відсутності представника третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Заслухавщи позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «Дельта-Банк» не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що наказом №658-к/ТР від 10.08.2017 року начальника управління кадрового адміністрування департаменту персоналу ПАТ «Дельта Банк» [PERSON] було прийнято на посаду головного юрисконсульта управління по роботі з неплатоспроможними клієнтами департаменту по роботі з Державною виконавчою службою та супроводження справ про банкрутство з 14.08.2017 року, а наказом №141-к/ТР від 16.02.2018 року звільнено [PERSON] з 16.02.2018 року за угодою сторін , п. 1 ст. 36 КЗпП України, виплачено компенсацію за 12 календарних днів невикористаної відпустки за період роботи з 14.08.2017 по 16.02.2018 року. (а.с.4-5). Наказом №522-к/ТМ від 22 грудня 2017 року про відрядження, відряджено [PERSON] у м. Ужгород, господарський суд Закарпатської області, з метою участі у судовому засіданні, строком на три дні з 25.12. по 27.12.2017 року. Надано [PERSON] інший день відпочинку (відгул) за його вибором, у зв»язку з вибуванням у відрядження у вихідний день (а.с. 34). Як видно зі змісту зазначеного вище наказу про відрядження, [PERSON] був ознайомленний з наказом №522-к/ТМ від 22 грудня 2017 року про що свідчить його підпис на зворотній стороні цього ж наказу (а.с.35). Відповідно до правил ст. 121 КЗпП України, працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв»язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрат по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлених законодавством. За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада). Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку. Звертаючись до суду 21.05.2018 року з позовом про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати представник позивача стверджує, що відповідач відрядивши [PERSON] у відрядження у святковий(вихідний) день у порушення вимог ст. 107 КЗпП України та Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон ухваленої Кабінетом Міністрів України постановою №98 від 02.02.2011 року, що була затверджена наказом Міністерства фінансів України № 362 від 17.03.2011 року не зарахував 25 грудня 2017 року як робочий день та не виплатив заробітну плату за цей день взагалі, відповідно вважає, що відповідачем не було виплачену належну [PERSON] заробітну плату за відрядження у святковий день 25.12.2017 року в подвійному розмірі, а саме 1 272, 72 грн.. Статтею 73 КЗпП України встановлено святкові дні серед яких і 25 грудня - Різдво Христове. За змістом ст. 107 КЗпП України, робота у святковий неробочий день (частина четверта статті 73) оплачується у подвійному розмірі, а відрядникам за подвійними відрядними розцінками. Постановою Кабінету Міністрів України №98 від 02.02.2011 року внесено зміни до Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, яка була затверджена наказом від 17.03.2011 року №362 Міністерства фінансів України. Як видно зі змісту Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України у редакції наказу від 17.03.2011 року №362, що стосується загальних положень, то службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв»язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства). Заперечуючи проти позову, представник відповідача послалася на те, що ПАТ «Дельта Банк» не утримується за рахунок бюджтних коштів, а його працівники, в тому числі і позивач не є державними службовцями. Зокрема відповідач ПАТ «Дельта Банк» в особі представника Ньорби О.М. стверджував, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 року №150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 02.03.2015 року №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», відповідно до якого 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Дельта Банк». На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.10.2015 року №664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02.10.2015 року прийнято рішення №181 «Про початок здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації відповідача та призначено уповноважену особу Фонду провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова В.В., строком на 2 роки з 05.10.2015 року до 04.10.2017 року включно. 20.02.2017 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення №619 про продовження строку здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» на два роки до 04.10.2019 року, продовжено повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. на два роки до 04.10.2019 року. Зазначені твердження представника відповідача щодо ліквідації ПАТ «Дельта Банк» не заперечувалися позивачем та його представником. Так, статтею 110 ЦК України встановлено, що особливості ліквідації банків встановлюються законом про банки і банківську діяльність. Відповідно до статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк може бути ліквідований у разі відкликання Національним банком України банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Національний банк України приймає рішення про відкликання у банку банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб протягом п»яти днів з дня отримання такої пропозиції Фонду. Порядок відкликання банківської ліцензії у банку, що ліквідується за ініціативою власників, визначається нормативно-правовими актами Національного банку України. Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, повідомляє про це банк та надсилає рішення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Процедура ліквідації банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з дня внесення запису до Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Правилами статттей 47 і 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що: рішення уповноваженої особи Фонду є обов»язковими для виконання працівниками банку, що ліквідується; Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює повноваження серед яких - повноваження органів управління банку, звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю. Фонд має право залучати до своєї роботи інших осіб, оплата праці яких здійснюється за рахунок банку, що ліквідується, у межах кошторису витрат, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду. За даними Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців ПАТ «Дельта Банк», код ЄДРПОУ 34047020, перебуває у стані ліквідації, дані про центральний чи місцевий орган виконавчої влади до сфери управління якого належить державне підприємство або частка держави у статутному капіталі юридичної особи, якщо ця частка становить не менше 25% відсутні, відповідно частка держави у статутному капіталі ПАТ «Дельта Банк» відсутня. Зазначені обставини свідчать, що ПАТ «Дельта Банк» повністю або ж частково не утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів, а позивач, який був прийнятий на роботу до відповідача 14.08.2017 року, коли уже було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк», не є державним службовцем, відповідно Інструкція про службові відрядження в межах України та за кордон не розповсюджується на правовідносини, що склалися між сторонамиу справі у зв»язку з відрядженням ПАТ «Дельта Банк» [PERSON] у м. Ужгород з 25 по 27.12.2017 року. Крім того, суд приймає до уваги заперечення представника відповідача і в тій частині, що незважаючи на те, що ПАТ «Дельта Банк» не є установою, яка повністю або частково утримується за рахунок бюджетних коштів, відряджаючи [PERSON] у м. Ужгород 25.12.2017 року дотрималося Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон. Так Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, а саме пунктами 8,9,10 передбачено, що: днем вибуття у відрядження вважається день відправлення поїзда, літака, автобуса або іншщого транспортного засобу з місця постійної роботи відрядженого працівника; на працівника, який перебуває у відрядженні, поширюється режим робочого часу того підприємства, до якого він відряджений; якщо працівник спеціально відряджений для роботи у вихідні або святкові й неробочі дні, то компенсація за роботу в ці дні виплачується відповідно до чинного законодавства; якщо працівник відбуває у відрядження у вихідний день, то йому після повернення з відрядження в установленому порядку надається інший день відпочинку. Та обставина, що позивач тільки вибув у відрядження у вихідний (святковий) день, а виконував роботу під час відрядження у робочий день не заперечувалася останнім, відповідно, суд приходить до висновку, що відповідач правомірно прийняв рішення, що у зв»язку з вибуттям [PERSON] у відрядження в неробочий день він же має право на відпустку (відгул) про що і було зроблено розпорядження у наказі про його відрядження з 25 по 27.12.2017 року. При вирішенні заявленого позивачем спору, суд також приймає до уваги встановлені обставини, що ПАТ «Дельта Банк» перед відрядженням позивача у м. Ужгород 25.12.2017 року для участі у судовому засіданні Господарського суду Закарпатської області 26.12.2017 року належним чином ознайомило [PERSON] з наказом про відрядження, яким було встановлено, що у зв»язку з вибуванням у відрядження у вихідний день йому буде надано інший день відпочинку (відгул) за його вибором. Положеннями зазначеної вище Інструкції, а саме розділом ІІ визначено порядок відрядження в межах України, пунктом 4 якого передбачено, що за кожний день (включаючи день вибуття та день прибуття) перебування працівника у відрядженні в межах України, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками), йому виплачуються добові в межах сум, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 року №98. Визначення кількості днів відрядження для виплати добових проводиться з урахуванням дня вибуття у відрядження й дня прибуття до місця постійної роботи, що зараховується як два дні. При відрядженні працівника строком на один день або в таку місцевість, звідки працівник має змогу щоденно повертатися до місця постійного проживання, добові відшкодовуються як за повну добу. Сума добових визначається згідно з наказом про відрядження та відповідними первинними документами. За відсутності наказу добові витрати не виплачуються. Судом також встановлено, що позивачем було виконано розпорядження керівника про відрядження, умови відрядження, що стосується надання йому відпочинку (відгулу) за його вибором у зв»язку з вибуванням у відрядження у вихідний день про які роботодавець вказав безпосередньо в наказі про відрядження [PERSON] в установленому законом порядку не оскаржив, а вимогу про оплату його відбуття у відрядження у вихідний (святковий) день у подвійному розмірі його заробітної плати за один день заявив тільки після його звільнення за згодою сторін. Проте, з огляду на те, що роботодавець, відряджаючи позивача у відрядження визначив умови такого відрядження, в тому числі й надання йому дня відпочинку (відгулу) за його вибором у зв»язку з відбуттям у відрядження у вихідний день, відповідно ПАТ «Дельта Банк» не мало обов»язку виплачувати [PERSON] подвійну заробітну плату за 25.12.2017 року, як під час його відрядження, так само і під час виплати заробітної плати за грудень місяць 2017 року, а також і на момент його звільнення. Отже, суд приходить до висновку, що на момент звільнення [PERSON] відповідач ПАТ «Дельта Банк» не мав не виконаних зобов»язань перед позивачем щодо невиплати належної йому заробітної плати, відповідно не допустив порушень вимог ст. 116 КЗпП України при його звільненні, а відтак у відсутні підстави для застосування наслідків, передбачених правилами ст. 117 КЗпП України, щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати. Наразі, з огляду на висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову, заявленого [PERSON] в інтересах [PERSON], то відповідно до правил ст. 141 ЦПК України не підлягають задоволенню і вимоги щодо відшкодування позивачу судових витрат на правову допомогу, а судові витрати щодо сплати судового збору від яких був звільнений позивач при зверненні до суду з позовом необхідно віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed