Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

20 лютого 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. В позовній заяві зазначає, що [INFO] у с.Руденко Радехівського району Львівської області помер [PERSON] - батько Позивача [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданим 11.09.2003 року Радехівським відділом РАГС Львівської області. У подальшому, [INFO] у с.Руденко Радехівського району Львівської області померла [PERSON] - мати Позивача [PERSON] , що стверджується Свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданим 28.02.2002 року Кустинською сільською радою Радехівського району Львівської області. Після смерті спадкодавців [PERSON] та [PERSON] відкрилася спадщина у склад якої увійшло, окрім іншого, будинковолодіння [ADDRESS] . Позивач та Відповідач є спадкоємцями за законом першої черги. Відповідно Позивач, як спадкоємець першої черги за законом, звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак оформити спадкові права на майно не виявилося можливим, оскільки право власності на будинковолодіння спадкодавцями не було зареєстроване у встановленому законом порядку. Згідно даних, викладених у довідці КП ЛОР «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» №435 від 29.01.2019 року, станом на 31.12.2012 року, житловий будинок [ADDRESS] на праві власності не зареєстрований. Зазначає, що згідно технічного паспорта виданого КП ЛОР «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 31.01.2019 року будинковолодіння [ADDRESS] зведене в 1968 році. Враховуючи вказані обставини, просить визнати за ним право власності на будинковолодіння [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.4-6). Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися. Представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, та просить суд за наявності підстав прийняти рішення про задоволення позовних вимог, в тому числі здійснити заочний розгляд справи (а.с.50). Відповідач в судове засідання не з`явився. Проте, подав до суду заяви про розгляд справи без його участі, позов визнає, просить суд прийняти рішення про задоволення позовних вимог (а.с.37, 47). За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. Суд встановив, що [INFO] у с.Руденко Радехівського району Львівської області помер [PERSON] - батько Позивача [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданим повторно 11.09.2003 року Радехівським відділом РАГС Львівської області (а.с.13). Надалі, [INFO] у с.Руденко Радехівського району Львівської області померла [PERSON] - мати Позивача [PERSON] , що стверджується Свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданим 28.02.2002 року Кустинською сільською радою Радехівського району Львівської області (а.с.14). Після смерті спадкодавців [PERSON] та [PERSON] відкрилася спадщина у склад якої увійшло, окрім іншого, будинковолодіння [ADDRESS] . Позивач та Відповідач є спадкоємцями за законом першої черги. Родинні відносини підтверджуються повторним свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] від 22.01.2019 року та повторним свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] від 07.04.2006 року (а.с.11, 12). Відповідно Позивач, як спадкоємець першої черги за законом, звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак оформити спадкові права на майно не виявилося можливим, оскільки право власності на будинковолодіння спадкодавцями не було зареєстроване у встановленому законом порядку. Згідно даних, викладених у довідці КП ЛОР «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» №435 від 29.01.2019 року, станом на 31.12.2012 року, житловий будинок [ADDRESS] на праві власності не зареєстрований (а.с.16). Згідно з технічним паспортом, виданим КП ЛОР «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» 31.01.2019 року будинковолодіння [ADDRESS] зведене в 1968 році (а.с.17-21). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Нормами п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За змістом ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст.549 ЦК УРСР). Відповідно до довідки №139, виданої 21.01.2019 року Лопатинською селищною радою Радехівського району Львівської області, станом на 05.08.1992 року в житловому будинку, який знаходиться в [ADDRESS] були зареєстровані та проживали: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.15). Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово- комунальному господарству від 13 грудня 1995 року. Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.48 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва і діяли до вступу в дію Цивільного кодексу Української PCP 18.07.1963 року №1540-IV. Зокрема за вказаними Указом і постановою підставою виникнення права власності на нерухоме майно був сам факт збудування такого з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття його в експлуатацію. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на нерухоме майно із проведенням його реєстрації. Відповідного висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію у постанові від 18.12.2013 року у справі №6-137цс13. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ч.4 ст.З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-IV, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Відповідно до наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року №127 «Про затвердження Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна», не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 РОКУ. У відповідності до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них..., який затверджено Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства 13.06.2012 року №304, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Приймаючи до уваги вищенаведене, визнання позову відповідачем, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими, відповідно такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до ст.141 ЦПК України із відповідача в користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати.

Outcome: approved