Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

20.09.2021 року представник позивачки звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просить стягнути з ДП «Охтирський комбінат хлібопродуктів» на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату в розмірі 19911,99 грн.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2021 р. по 20.09.2021 р. (дату звернення до суду) в сумі 55294 грн. Свої вимоги мотивує тим, що в період з 03.03.1992 р. по 02.08.2021 р. [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем. 02.08.2021 року позивачка була звільнена з роботи на підставі ст. 36 КЗпП України згідно з наказом № 101-к від 02.08.2021 р. Відповідач остаточний розрахунок з позивачем не провів. На день звільнення відповідач не виплатив позивачці заробітну плату в розмірі 19911,99 грн., де 18806,11 грн. за липень 2021 р. згідно розрахункового листка, 1105,88 грн. за серпень 2021 р., що не включає в себе розмір компенсації за невикористану відпустку. Періодом затримки розрахунку при звільненні є період з 02.08.2021 р. по дату проведення фактичного розрахунку виходячи з середньоденного розміру заробітної плати, який складає 1105,88 грн. 29.09.2021 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по справі у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи. Крім цього, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 06.10.2021 р. відповідач отримав копію ухвали про відкриття провадження від 29.09.2021 р., позовну заяву та додані документи. 21.10.2021 р. від відповідача ДП «Охтирський комбінат хлібопродуктів» Державного агентства резерву України надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить частково задовольнити позовну заяву позивача [PERSON] та визначити розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] , який підлягає відшкодуванню позивачу, у розмірі 12000 грн. Свої заперечення мотивує тим, що у період з 14.06.2018 р. по 02.08.2021 р. [PERSON] працювала на посаді охоронника-пожежного команди ВВО ДП «Охтирський КХП». Станом на 31.08.2021 р. борг відповідача перед позивачем складав 25400,83 грн., з яких 7478,71 грн. за червень 2021 р., 14851,15 грн. за липень 2021 р., 845,82 грн. за травень 2021 р., 2216,15 грн. за серпень. 16.09.2021 р. позивачу виплачено 7478,71 грн., 28.09.2021 р. виплачено 17922,12 грн., загальна сума складає 25400,83 грн. Таким чином, на момент пред`явлення до суду позовної заяви (28.09.2021 р.) остаточний розрахунок між відповідачем та позивачем проведено, що підтверджується розрахунковими листками, зарплатними відомостями про виплату заробітної плати, тому в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати просить відмовити. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку зазначає, що в діях уповноважених працівників підприємства не було ані умислу, ані необережності, оскільки на рахунках підприємства не було достатньо грошових коштів на виплату всіх нарахованих сум [PERSON] у день звільнення. Середньоденний заробіток [PERSON] складає 829,80 грн. (28213,29 грн. (сума нарахованих позивачу виплат за останні два місці перед звільненням) : 34 дні (кількість робочих днів за два місяці)). Також, з урахуванням обставин справи та висновків, які містяться у постанові від 26.06.2019 р. у справі № 761/9584/15-ц Великої Палати Верховного Суду, просить зменшити розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, врахувавши розмір простроченої заборгованості, який на день звільнення складає 25400,83 грн., період затримки з 03.08.2021 р. по 28.09.2021 р., а також ту обставину, що причиною несвоєчасного проведення розрахунку з позивачем є те, що підприємство не мало достатньо коштів на рахунку через невиконання державою в особі Державного агентства резерву України взятих на себе зобов`язань перед ДП «Охтирський комбінат хлібопродуктів» за оплату послуг зі зберігання матеріальних цінностей державного резерву. Вважає, що ймовірний розмір майнових втрат позивача пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні позивача складає 12000 грн. Суд дослідивши докази у справі, дійшов наступного висновку. Встановлено, що з 03.03.1992 року по 02.08.2021 р. позивачка [PERSON] працювала в ДП «Охтирський КХП», зокрема з 14.06.2018 р. по 02.08.2021 р. позивачка працювала на посаді охоронника-пожежного команди ВВО ДП «Охтирський КХП», що підтверджується копією трудової книжки позивачки серії [NUMBER] , заповненої 03.03.1992 року (а.с. 6-7). Відповідно до розрахункового листка за серпень 2021 р. борг ДП «Охтирський КХП» перед [PERSON] на кінець місяця складає 25400,83 грн. (а.с. 35). Відповідно до розрахункового листка за вересень 2021 р. борг ДП «Охтирський КХП» перед [PERSON] на початок місяця складає 25400,83 грн., виплати проведено 16.09.2021 р. - 7478,71 грн., 28.09.2021 р. - 17922,12 грн. , борг підприємства на кінець місяця відсутній.(а.с. 35, 36). Таким чином, розмір заборгованості зі сплати заробітної плати [PERSON] на день звільнення становив 25400,83 грн. та був сплачений позивачці 16.09.2021 р. в сумі 7478,71 грн. та 28.09.2021 р. в сумі 17922,12 грн., що підтверджується зарплатними відомостями №90 від 16.09.2021 року та № 91 від 28.09.2021 року, відповідно до яких на картковий рахунок позивачки було перераховано відповідно 7478,71 грн. та 17922,12 грн. (а.с. 37,38). Даний розмір заборгованості та строки його погашення позивачем не спростовані. Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 3 КЗпП України передбачено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. В ч. 4 ст. 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно вимог ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. За приписами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, вказаними положеннями закону на підприємство, установу організацію покладено обов`язок провести із звільненим працівником повний розрахунок, виплату всіх сум, що йому належать. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом для існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Згідно з положеннями ст.ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум. Згідно вимог ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору, і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Судом встановлено, що у день звільнення відповідач не провів з позивачем розрахунок у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України. Встановлено, що під час розгляду справи в суді відповідачем 28.09.2021 р. погашено заборгованість по заробітній платі перед позивачем, а тому суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі задоволенню не підлягають. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац третій пункту 8 Порядку № 100). Судом встановлено, що у день звільнення відповідач не провів з позивачкою розрахунок у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України. Враховуючи, що відповідачем було порушено норми трудового законодавства у частині невиплати позивачу заробітної плати в розмірі 25400,83 грн., то наявні підстави для покладення на нього відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, у вигляді стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Переконливих та достатніх доказів на підтвердження того, що невиплата належних позивачу сум в день звільнення відбулася не з вини відповідача, а з інших об`єктивних причин, відповідачем суду не було надано. Розмір заробітної плати позивачки за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення позивачки з роботи, становить 28213,29 грн. (9407,18 грн. (червень 2021 р.) + 18806,11 грн. (липень 2021 р.)), що підтверджується копіями розрахункових листків за червень та липень 2021 року. Як вбачається з табелю використання робочого часу за червень та липень 2021 р. та розрахункових листків за червень та липень 2021 року кількість відпрацьованих робочих днів [PERSON] за два останні місяці перед звільненням становить 34 дні (17 днів у червні 2021 р. на 17 днів у липні 2021 р.). Тобто середньоденний заробіток [PERSON] на день звільнення становить 829,80 грн. (28213,29 грн. : 34 роб.дні). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. При цьому суд враховує лист Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2021 році» від 12.08.2020 № 3501-06/219. Суд приводить розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні: за виключенням святкових та вихідних днів, кількість робочих днів позивачки, починаючи з наступного дня з дати звільнення - 03.08.2021 року по 28.09.2021 року (день здійснення фактичного розрахунку з позивачкою) становить 40 робочих днів (за серпень 2021 року - 20 робочих днів, за вересень 2021 року - 20 робочих днів). Тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 33192 грн. виходячи з наступного розрахунку: 829,80 грн. (середньоденна заробітна плата) х 40 (кількість робочих днів з часу звільнення по день фактичного розрахунку) = 33192 грн. Таким чином, середній заробіток [PERSON] за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2021 року по 28.09.2021 року становить 33192 грн. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованому у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 01 квітня 2020 року у справі № 761/16407/15-ц, від 15 квітня 2020 року у справі № 331/1863/18. Така судова практика є незмінною (постанова Верховного Суду від 19 травня 2021 року в справі 202/8260/18, провадження № 61-2032св21). Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. З урахуванням фактичних обставин справи, розміру простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати позивачу при звільненні всіх належних сум, її характеру, періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, дій позивача та відповідача у спірних правовідносинах, з урахуванням наведених висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування правил статті 117 КЗпП України, суд вважає справедливим, пропорційним (співмірними) і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 20 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам (36 % від 908 гривні 00 копійок) 326,88 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial