Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

20 листопада 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням останньої заяви про збільшення позовних вимог від 24.02.2015 року, просив визнати незаконним та скасувати наказ директора ВПУ № 11 м. Червонограда Львівської області за № 37-к від 23.10.2014 року про звільнення його з роботи з посади заступника директора з навчально-виховної роботи, поновити його на цій посаді, стягнути з відповідача на його користь 14359,35 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 20000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. На обґрунтування своїх вимог послався на те, що мотиви його звільнення, зазначені у наказі № 37-к від 23.10.2014 року, не відносяться до порушення трудової дисципліни; суб'єктивне та неупереджене ставлення до нього з боку директора училища, оскільки згідно з протоколом № 4 первинної профспілкової організації ВПУ № 11 м. Червонограда Вільної профспілки освіти і науки України відмовлено у задоволенні подання директора училища щодо надання згоди на його звільнення; відсутність у наказі про звільнення правової норми, яку він порушив. У судовому засідання позивач та його представник позов підтримали, дали пояснення, аналогічні викладеним у заяві, просили його задовольнити. Позивач пояснив, що унаслідок звільнення з роботи у нього погіршився стан здоров'я, тому він звертався до лікарів. Крім того, звільнення його у зв'язку з грубим порушенням трудових обов'язків набуло розголосу, зокрема, серед педагогічних працівників інших навчальних закладів, що негативно вплинуло на його відносини з ними. Представники відповідача та третя особа вимоги заперечили, вважають звільнення позивача з роботи законним. Доводи письмового заперечення, підписаного третьою особою, зводяться до того, що вчинене позивачем порушення трудових обов'язків за обставин, викладених у наказі про звільнення, було одноразовим та грубим. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що працює старшим майстром у ВПУ № 11. 25.09.2014 року в училище прийшов [PERSON] з гвинтівкою, яка не стріляла. Позивач зголосився відремонтувати цю гвинтівку. Позивач та [PERSON] пішли у закрійний цех, а він пішов до себе в кабінет, тому не бачив, щоб позивач стріляв, та й не міг чути пострілів, оскільки його кабінет знаходиться далеко. Жодних слідів від пострілів на стінах немає. Йому не відомо, чи [PERSON] раніше судимий. Свідок [PERSON] під час свого допиту у суді пояснив, що у вересні 2014 року він з [PERSON] чергував на прохідній. Коли близько 16:00 год. у приміщення училища увійшов [PERSON], він записав його в журнал. Через деякий час йому зателефонувала директор і він за 10 хв. разом з [PERSON] піднявся на другий поверх. Піднявшись на другий поверх, [PERSON] пішов прямо, а він залишився у вестибюлі на другому поверсі. Потім позивач, [PERSON] та [PERSON], вийшовши зі сторони закрійних майстерень, мали намір покинути приміщення, однак були затримані. Він не пам'ятає, чи була у них зброя. Пострілів він не чув. При вході у закрійну майстерню [PERSON] стояла за [PERSON] Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що 25.09.2014 року, близько 16:30 год., вона зайшла у майстерню, де побачила позивача, який тримав рушницю, та двох сторонніх осіб. Дуло рушниці було направлене на вікно. На столі знаходився стілець. Вийшовши, бачила, що у закрійний цех пішов майстер. Щоб хто-небудь стріляв вона не бачила, звуків пострілів не чула. Свідок [PERSON] під час свого допиту у суді пояснив, що працює сторожем у ВПУ № 11. Наприкінці вересня 2014 року, близько 17:00 год., він знаходився на прохідній, коли йому зателефонувала директор та сказала, що на другому поверсі знаходиться стороння особа, яку необхідно затримати. Піднявшись у закрійний цех, побачив [PERSON], [PERSON] та [PERSON] На столі стояв стілець, на якому була гвинтівка. Тоді позивачем були зроблені два постріли у мішень. яка знаходилася біля вхідних дверей, і кулі пролетіли на відстані 30-40 см від нього. Заперечив те, що [PERSON] була біля нього в закрійному цеху. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, покази свідків, з'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на таке. Установлено, що з 01.09.1998 року, на підставі наказу № 6-к від 01.09.1998 року, позивач працював на посаді заступника директора з навчально-виховної роботи ВПУ № 11. Згідно з п. 1 наказу ВПУ № 11 від 23.10.2014 року № 37-к «Про звільнення з роботи заступника директора з НВР [PERSON].» позивача звільнено із займаної посади 23.10.2014 року за одноразове грубе порушення трудових обов'язків на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України. Інші пункти цього наказу, а саме 2-6, стосуються покладання обов'язків на працівників училища, пов'язаних із прийняттям матеріальних цінностей, документів від позивача та проведенням розрахунку з ним унаслідок його звільнення. Підставою для видачі наказу про звільнення позивача з роботи стали: протокол № 2 від 26.09.2014 року «Про висловлення недовіри колективу до заступника директора з навчально-виховної роботи», наказ № 116 від 15.09.2014 року ВПУ № 11 м. Червонограда «Про забезпечення безпеки учасників навчально-виховного процесу, працівників, мешканців гуртожитку, території училища в умовах особливого періоду», посадова інструкція, пояснювальна записка [PERSON] від 29.09.2014 року, розклад роботи гуртків, розклад роботи спортивних секцій, доповідні записки: сторожів [PERSON] та [PERSON], охоронця [PERSON], майстрів виробничого навчання [PERSON], [PERSON], [PERSON], учня групи № 51-52 [PERSON], техніка училища від 18.09.2014 року, довідка від 26.09.2014 року. Виходячи з оспорюваного наказу, одноразовим грубим порушенням позивачем своїх трудових обов'язків є те, що 25.09.2014 року, в період між 16:00-17:00 год., позивач, старший майстер [PERSON] та стороння особа з кримінальним минулим у приміщенні закрійної навчально-виробничої майстерні ВПУ № 11 м. Червонограда влаштували стрільбу з пневматичної гвинтівки у бік вхідних дверей, які виходять на загальний коридор навчально-виробничого корпусу, що створювало реальну загрозу життю та здоров'ю учнів і працівників. В цей час в приміщенні училища, в тому числі і в навчально-виробничих майстернях знаходились майстри виробничого навчання, викладачі, керівники гуртків та учні, які в будь-який момент могли зайти в приміщення закрійної майстерні, де розташовані учнівська роздягальня та лаборантська майстрів, згідно з розкладом проводились уроки виробничого навчання і заняття гуртків та спортивних секцій, працювала бібліотека, проводились консультації. Результати дослідження доповідних записок, які стали підставою для видачі наказу про звільнення позивача з роботи, свідчать, що жодна з них не містить даних про те, що 25.09.2014 року у приміщенні закрійної навчально-виробничої майстерні ВПУ № 11 м. Червонограда взагалі ким-небудь було влаштовано стрільбу, тим більше про напрямок вчинення пострілів зі зброї. Так, [PERSON] у своїх поясненнях зазначила, що бачила позивача з рушницею у приміщенні закрійної (а.с. 62). Учень [PERSON] пояснив, що [PERSON] попросила його про допомогу, про яку йому відразу відомо не було, а коли вони підійшли до дверей, які ведуть у перехід до швейних майстерень, він побачив, що охоронець училища тримав двері, які з іншого боку хтось намагався вибити (а.с. 63). [PERSON] бачила позивача з рушницею в руках, [PERSON] та [PERSON], коли вони почали залишати закрійний кабінет (а.с. 64). [PERSON] дав пояснення про подію 24.09.2014 року, яка не стосується справи (а.с. 65). [PERSON] бачила, як позивач зайшов у закрійний цех з рушницею у руках. Через деякий час у цьому цеху вона бачила позивача та двох невідомих мужчин, які між собою розмовляли (а.с. 67). [PERSON] дала пояснення про подію 24.09.2014 року (а.с. 68). [PERSON] пояснив, що бачив у закрійному цеху позивача, [PERSON] та сторонню особу, при цьому позивач та [PERSON] мали в руках зброю (а.с. 69). З пояснень позивача випливає, що 25.09.2014 року з пневматичної гвинтівки у приміщенні училища ні він, ні інші особи пострілів не здійснювали, а сама гвинтівка була несправною (а.с. 42-46). Отже, доповідні записки працівників училища та пояснювальна записка позивача від 29.09.2014 року, на які, зокрема, відповідач послався як на підставу звільнення, не підтверджують те, що 25.09.2014 року позивач, старший майстер [PERSON] та стороння особа з кримінальним минулим влаштували у приміщенні закрійної навчально-виробничої майстерні ВПУ № 11 м. Червонограда стрільбу з пневматичної гвинтівки у бік вхідних дверей, які виходять на загальний коридор навчально-виробничого корпусу, що створювало реальну загрозу життю та здоров'ю учнів і працівників. Щодо протоколу № 2 зборів трудового колективу ВПУ № 11 м. Червонограда від 26.09.2014 року «Про висловлення недовіри колективу до заступника директора з навчально-виховної роботи», необхідно зазначити, що його дані ґрунтуються лише на виступах працівників училища, а останні, у свою чергу, - на оголошених зазначених вище доповідних записках сторожів та майстрів в/н, а отже, носять похідний характер, та які не підтверджують обставин, у зв'язку з якими позивача звільнено з роботи. Крім того, згідно із законодавством України висловлення недовіри зборами трудового колективу не може бути підставою для застосування до працівника дисциплінарного стягнення. Інші документи, на які зроблено посилання в оспорюваному наказі: розклад роботи гуртків та спортивних секцій, довідка від 26.09.2014 року (про розклад занять на І семестр), посадова інструкція та наказ № 116 від 15.09.2014 року ВПУ № 11 м. Червонограда «Про забезпечення безпеки учасників навчально-виховного процесу, працівників, мешканців гуртожитку, території училища в умовах особливого періоду», не вказують на обставини, з якими пов'язане звільнення позивача, у зв'язку з чим на увагу не заслуговують. Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в абз. 1, 2 п. 18 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 (далі - постанова ПВСУ від 06.11.1992 року № 9) при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Ураховуючи недоведення відповідачем обставин, з якими він пов'язував звільнення позивача з роботи, зазначені в оспорюваному наказі, суд дійшов висновку про незаконність звільнення, тому оспорюваний наказ підлягає скасуванню з поновленням позивача на роботіз дня його звільнення - 23.10.2014 року. Суд звертає увагу на те, що у переліку документів, які стали підставою звільнення позивача, стосовно сторожа [PERSON] зазначено лише про його доповідну записку (слід вважати від 25.09.2014 року) та немає посилання на доповнення до неї від 20.10.2014 року, (а.с. 88), у зв'язку з чим слід зробити висновок про те, що пояснення [PERSON] від 20.10.2014 року не були враховані при видачі оспорюваного наказу. При цьому суд не бере до уваги пояснення [PERSON] від 20.10.2014 року та його покази, дані у судовому засіданні, згідно з якими 25.09.2014 року позивач, будучи в приміщенні закрійного цеху училища, здійснив два постріли по мішені, яка знаходилася на відстані 30-40 см. від нього ([PERSON].), вважає їх неправдивими, оскільки у своїх поясненнях у доповідній записці від 25.09.2014 року (а.с. 69), тобто у день, коли мала місце ця подія, [PERSON] дав інші пояснення, у яких не йдеться про вчинення ким-небудь пострілів, і такі його пояснення відповідали вищезазначеним поясненням інших працівників училища. Такого висновку суд дійшов з урахуванням тієї обставини, що давання [PERSON] додаткових пояснень мало місце майже через місяць від часу події, за три дні перед звільненням позивача з роботи та після відмови Первинної профспілкової організації ВПУ № 11 м. Червонограда Вільної профспілки освіти і науки України у зв'язку з цією подією у наданні згоди на звільнення позивача з роботи на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України (вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи) за поданням директора училища [PERSON] № 145 від 06.10.2014 року, що підтверджується протоколом № 4 від 08.10.2014 року (а.с. 240). Разом з тим допитані у суді свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили, що не бачили, як позивач здійснював постріли, та не чули звуків пострілів 25.09.2014 року з приміщення закрійної майстерні. Наведене узгоджується з поясненнями позивача у суді про те, що ні він, ні інші особи, присутні у закрійному цеху училища 25.09.2014 року, не здійснювали пострілів з пневматичної гвинтівки. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Згідно з роз'ясненнями ПВСУ, викладеними в п.п. 22, 27 його постанови від 06.11.1992 року № 9, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. На підставі п. 1 ст. 41 КЗпП за одноразове грубе порушення трудових обов'язків трудовий договір може бути розірвано лише з керівником підприємства, установи, організації (філії, представництва, відділення, іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також із службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів контролю за цінами. Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду. Вважаючи обставини, викладені в наказі про звільнення позивача з роботи, доведеними, та такими, що свідчать про одноразове грубе порушення ним трудових обов'язків, відповідач у своєму наказі не навів з посиланням на норми права, які саме трудові обов'язки порушені позивачем, у чому полягає їх грубе порушення, а безпідставно обмежився лише вказівкою на те, що дії та поведінка позивача є грубим порушенням положень з охорони праці та безпеки життєдіяльності, передбачених колективним договором, правилами трудового внутрішнього розпорядку та статутом. У зв'язку з цим суд вважає, що оспорюваний наказ не можна визнати обґрунтованим навіть за умови доведення обставин, з якими відповідач пов'язував звільнення. Посилання представника відповідача та третьої особи на порушення позивачем окремих положень колективного договору, правил трудового внутрішнього розпорядку та статуту училища, зроблені під час судового розгляду, судом до уваги не беруться, оскільки відповідачем не доведено, що врахування порушення саме цих положень правових норм стало підставою для висновку відповідача про одноразове грубе порушення позивачем своїх трудових обов'язків, що мало наслідком застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді звільнення з роботи. Відповідно до ч. 1 ст. 147-1, ст.ст. 148, 149 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Перевіривши оспорюваний наказ зазначеним вимогам закону, суд відзначає, що такий виданий правомочним органом (п.п. 2.2.8 контракту № 10, наказ Департамента освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації від 10.04.2014 року № 03-12/54-к, додаткова угода від 10.04.2014 року, (а.с. 89, 97, 98), у межах строку для застосування дисциплінарного стягнення та з дотриманням порядку його застосування. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно з п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Згідно з абз. третім п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до абз. першого п. 8 зазначеного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з поданим позивачем розрахунком, що ґрунтується на довідці училища № 5 від 10.02.2015 року, виданій відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (а.с. 225), кількість робочих днів позивача у серпні цього року склало 20. Його заробітна плата за 22 відпрацьованих робочих дні у вересні становила 3631,09 грн. Розмір середньоденної заробітної плати, зазначений у довідці, склав 165,05 грн., а середньомісячна заробітна плата - 3466,05 грн. Кількість робочих днів, що підлягають оплаті за час вимушеного прогулу з 23.10.2014 року по 24.02.2015 року, становить: за жовтень 2014 року - 7 робочих днів, за листопад 2014 року - 20 робочих днів, за грудень 2014 року - 23 робочих днів (згідно з листом Мінсоцполітики України від 04.09.2013 року за № 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2014 рік»); за січень 2015 року - 20 робочих днів, за лютий 2015 року - 17 робочих днів (згідно з листом Мінсоцполітики України від 09.09.2014 року за № 10196/0/14-13/13 «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2015 рік»), а всього - 87 робочих днів. Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить: 165,05х87=14359,35 грн., яку, виходячи з меж позовних вимог, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. Щодо позову у частині стягнення 20000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Суд погоджується з позивачем у тому, що незаконне позбавлення його конституційного права на працю негативно вплинуло на стан його здоров'я, що змусило його звертатися зі скаргами до лікарів у листопаді 2014 року (а.с. 14-15). Звільнення у зв'язку з порушенням трудової дисципліни погано позначилося й на репутації позивача серед колег, учнів. Тому суд дійшов висновку про доведення фату спричинення позивачеві моральної шкоди унаслідок незаконного звільнення. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, судом ураховано глибину, тривалість, характер моральних страждань позивача, настання у зв'язку з цим негативних змін у його житті, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Водночас суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Тому суд переконаний, що сума компенсації спричиненої позивачеві моральної шкоди складає 3000,00 грн., які підлягають стягненню на його користь з відповідача. Щодо вимоги про стягнення 20000,00 грн., то суд вважає, що така належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві шкоди. Отже, позовні вимоги задовольняються частково. Суд допускає негайне виконання рішення у частині вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць (п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України). Судовий збір підлягає стягненню лише з відповідача згідно з ч. 2 ст. 88 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням вимог як майнового, так і немайнового характеру, по 0,2 розміру мінімальної заробітної плати за кожну, що складає (1218х0,2)х2=487,20 грн.

Outcome: partial