Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

21.10.2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Воловецька селищна рада Воловецького району про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Також, в цьому будинку зареєстрований її син [PERSON] , який з 2008 року в зазначеному будинку не проживає, так як разом зі своєю сім`єю проживає в [ADDRESS] . Відповідач житлом не користується, матеріальної допомоги на утримання житла не надає, в добровільному порядку відмовляється знятися з реєстрації. У зв`язку з цим, наявність реєстрації відповідача [PERSON] перешкоджає позивачу [PERSON] як власнику будинку вільно розпоряджатись своїм майном, а також виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг. На підставі наведеного, позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: будинок [ADDRESS] . Позивач [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, проте надала суду заяву в якій просила розглянути справу без її участі, та ухвалити рішення про задоволення позову в повному обсязі, покликаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. У відповідності до ч. 1 ст. 278 ЦПК України відповідач відзив щодо позову не подав. Представник третьої особи Воловецької селищної ради Воловецького району Закарпатської області Попелич М.А. в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідно до вимог ч. 1 п. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзиву на позов і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що власником житлового будинку [ADDRESS] є позивач [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про право власності, посвідченим 12.09.2016 р. державним нотаріусом Воловецької державної нотаріальної контори Дідренцел В.Т., зареєстрованим в реєстрі за № 2-815 (а.с.8) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 1026415621215. (а.с.9-10). Із довідки Воловецької селищної ради Воловецького району Закарпатської області, за № 2106 від 09.10.2019 року (а.с.11) виданої [PERSON] , мешканці [ADDRESS] , вбачається, що склад її сім`ї наступний: вона- [PERSON] , [INFO], син [PERSON] , 1984 року народження. З Акта обстеження житлового будинку [ADDRESS] , складеного 09.10.2019 року, вбачається, що відповідач [PERSON] , [INFO] не проживає в цьому будинку з 2008 року. Цей факт підтверджується сусідами та депутатом виборчого округу [PERSON] (а.с.12). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Позивач є власником житлового будинку, а тому він має право володіти, користуватись і розпоряджатись цим будинком на власний розсуд. Водночас він має право на захист свого права власності. Суд дійшов висновку, що реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] в [ADDRESS] , порушує права [PERSON] , як власника будинку, на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користується ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК України, передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Водночас частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На підставі досліджених доказів та встановлених фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що право власності позивача [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] підлягає судовому захисту відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у житловому будинку, що належить позивачеві на праві приватної власності, оскільки був відсутній в цьому будинку без поважних причин понад один рік. Суд зазначає, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням є підставою для зняття її з реєстраційного обліку та є обов`язковим для виконання відповідними органами, уповноваженими на зняття такої особи з реєстраційного обліку.

Outcome: approved