Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

20.01.2015 [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій, уточнивши позовні вимоги (а.с.71), просить припинити право власності [PERSON] на 1/16 частки квартири [ADDRESS]; припинити право власності [PERSON] на 1/16 частки квартири [ADDRESS]; визнати за ним право власності на вказані частки квартири; грошові кошти, внесені ним на депозитний рахунок Новозаводського районного суду м. Чернігова, виплатити відповідачам у відповідності до їх часток в сумі 36 252 грн.; судові витрати покласти на відповідачів. Обґрунтовуючи позовну заяву тим, що на підставі договору дарування від 19.02.2013, укладеного з [PERSON], йому належить на праві власності 3/4 частини квартири [ADDRESS]. Вказує, що [PERSON] була власником 1/4 частин вищезазначеної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], як на обов'язкову частину спадкового майна. На час смерті [PERSON], [PERSON] була зареєстрована по [ADDRESS], а одразу після смерті зареєструвалася в спірному житлі та змінила замки в квартирі, щоб інший співвласник - [PERSON], не міг потрапити до квартири. Вселитися до спірної квартири [PERSON] зміг лише за рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21.09.2012. Зазначає, що після дарування йому [PERSON] 3/4 частин квартири [ADDRESS], він вселився до квартири, де мешкає на даний час. Наприкінці листопада 2014 року він в усній формі запропонував [PERSON] викупити її 1/4 частку квартири, на що остання повідомила, що вона поділила свою 1/4 частку на трьох і подарувала 1/16 частці своєму зятю [PERSON] та онуку [PERSON], після чого вона привезла до квартири особисті речі та почала з грудня 2014 року іноді ночувати у спірній квартирі. Зазначає, що [PERSON] з квітня 2013 року по грудень 2014 року не проживала в спірній квартирі, а заселилася лише після пропозиції викупити її частку, яка є незначною, а відповідачі взагалі жодного разу не приходили та не мешкали в квартирі. [PERSON] фактично проживає в 7/20 частин будинку [ADDRESS], які 17.12.2004 подарувала своїй доньці [PERSON] Посилаючись на ст. 365 ЦК України, вказує, що 1/4 частки квартири [ADDRESS] є такою, що неможливо виділити та відокремити внаслідок того, що дана частка менше площі найменшої житлової кімнати, тобто вона є незначною та не може бути виділена в натурі. Вказує, що спільне володіння та користування майном є неможливим, а таке припинення права власності відповідачів не завдасть останнім істотної шкоди, оскільки фактично вони проживають в 7/20 частин будинку [ADDRESS], які належать [PERSON], яка є дружиною та матір'ю відповідачів. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити, з підстав викладених у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, відповідно до ч. 8 ст. 76 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи (а.с.156). Від нього надійшли письмові заперечення (а.с.153-154), в яких просить відмовити в задоволенні позову та справу розглядати без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Судова повістка, направлена на адресу його реєстрації місця проживання, повернулася не врученою (а.с.133). Згідно наданих в судовому засіданні пояснень [PERSON] (матері відповідача), [PERSON] за останнім місцем реєстрації свого проживання тимчасово відсутній. За таких обставин та беручи до уваги інші обставини справи, відповідно до ч. 5 ст. 74 та ч. 8 ст. 76 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи (а.с.156), причини його неявки суду не відомі. Тому, беручи до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України явка до суду є правом, а не обов'язком сторони у справі, суд вважає можливим розглядати справу за його відсутністю на підставі наявних у справі доказів. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, в матеріалах справи наявні її письмові заперечення (а.с.100-101), в яких просить відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Представник третьої особи Реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.130), з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався. Позивач [PERSON], допитаний у судовому засіданні в якості свідка, показав, що він проживає у квартирі [ADDRESS], а відповідачі жодного разу не з'являлися у зазначеній квартирі, оскільки проживають по іншій адресі. Зазначив, що виділити належні відповідачам по 1/16 частці квартири неможливо, оскільки дані частки є незначними. Користуватися разом вказаним майном не можуть, розділити в добровільному порядку майно також не можуть, бо запропоновану ним грошову компенсацію відповідачі не бажають отримувати, посилаючись на невеликий її розмір. Заслухавши пояснення сторін, покази позивача, допитаного в якості свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступник підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить: 3/4 частки - [PERSON] (а.с.3,23-24,27-28), 2/16 частки - [PERSON], 1/16 частки - [PERSON], 1/16 частки - [PERSON] (а.с.23-24). У силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи з цих положень правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них в праві власності є спільною частковою власністю. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, вони можуть домовитися про порядок володіння та користування майном , що є їхньою спільною частковою власністю. За ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим ( ч.2 ст. 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Відповідно до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном. При цьому слід враховувати баланс інтересів всіх співвласників. Така правова позиція зокрема зазначена в Постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 за результатами перегляду Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.06.2011 у зв'язку з неоднаковим застосуванням судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права - частини першої статті 365 ЦК України. В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 зазначено, що оскільки за чинним законодавством суд вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним. Як вбачається зі Звіту про проведення незалежної експертної оцінки частини житлової квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] від 25.12.2014 (а.с.38-70), розмір 1/4 частки зазначеної квартири є невеликим по розміру та становить 11,25 кв.м; 1/4 частка квартири є такою, яку неможливо виділити та відокремити внаслідок того, що вона менше площі найменшої житлової кімнати, тобто вона є незначною і не може бути виділена в натурі. Таким чином, частки відповідачів в спільній частковій власності - по 1/16 частці в кожного, є незначними і виділення їх в натурі є неможливим. Також, суд вважає доведеним, що спільне володіння і користування майном співвласниками є неможливим, бо сторони по справі не пов'язані спорідненими узами та є абсолютно чужими сім'ями, між ними виникають конфлікти. Суд вважає доведеним, що спільне володіння і користування майном співвласниками є неможливим. Оскільки важливою обставиною для припинення права власності є недопущення завдання істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, суд перевіряє це питання та доходить наступного. На час подачі позову до суду жодний з відповідачів в спірній квартирі зареєстровані не були і участі в її утриманні не приймали (а.с.34), а під час розгляду справи - 17.02.2015 та 25.02.2015 останні зареєструвалися в спірній квартирі (а.с.142) і почали приймати участь в її утриманні (а.с.143-148). У судовому засіданні також встановлено, що фактично відповідачі у спірній квартирі не проживають, що підтверджується показами позивача, допитаного в якості свідка, та відповідними відмовними матеріалами органів внутрішніх справ за період з 2013 по початок 2015 років, в яких жодним чином не йде мова про проживання відповідачів (а.с.32,33,149-152). Крім того, судом встановлено, що відповідачі набули у власність спірне майно за безоплатними договорами (а.с.23,24). Твердження відповідача [PERSON] про те, що припинення права власності в спірній квартирі спричинить йому істотної шкоди, нічим не обґрунтовується, оскільки фактично його доводи зводяться до того, що він не може погодитись з розміром грошової компенсації за свою частку в квартирі, оскільки на ці кошти не є можливим придбати житло. Суд не вважає, що ця позиція є переконливою, оскільки цілком зрозуміло, що маючи у власності тільки 1/16 частку квартири, сподівання на можливість купити окреме житло за рахунок відчуження такої незначної частки є безпідставним. Крім того, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести суду ті обставини на які вона посилається в обґрунтування своїх доводів чи заперечень. Позивач надав суду звіт про вартість майна та неможливість його розділу, який приймається судом як доказ по справі, в той час як відповідачі не надали суду відповідних доказів та жодним чином не обґрунтували поважності причини їх ненадання, які б його спростували. Таким чином, суд не вбачає, що припинення права власності відповідачів на 1/16 частку кожного в спірній квартирі дійсно завдасть їм істотної шкоди За таких обставин та беручи до уваги інші обставини справи, зумовлені тим, що спірна частка майна добровільно була відчужена іншим співвласником майна третьою особою [PERSON], суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про припинення права власності відповідачів на належні їм частки в спільній частковій власності на квартиру [ADDRESS] та визнання безпосередньо за ним права власності на ці частки спірної квартири є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Позивачем було внесено на депозитний рахунок суду вартість 1/8 частини квартири [ADDRESS] у розмірі 36 250,00 грн., згідно квитанції Полікомбанку № 725387 від 02.02.2015 (а.с.158). При припиненні права власності відповідачів на їх частки в спільній частковій власності, внесені позивачем грошові кошти підлягають виплаті відповідачам у рівних частках. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню в дольовому порядку понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у розмірі 362,50 грн. (а.с.10). На підставі викладеного,

Outcome: approved