Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

20.06.2018 року [PERSON] звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва із заявою про встановлення факту\~що має\~юридичне значення, в якій просив встановити юридичний факт, що вимушене його переселення в жовтні 2014 року з окупованої та незаконно анексованої Автономної [PERSON] Крим, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської [PERSON] проти України та окупації Російською [PERSON] території Автономної [PERSON] Крим та м. Севастополя, Україна. Свої вимоги мотивував тим, що до жовтня 2014 року він разом зі своєю сім'єю був зареєстрований та проживав за адресою: [INFO], Сімферопольське шосе[ADDRESS]. Вказана квартира належить їм на праві приватної власності, що підтверджується технічним паспортом на квартиру №99 від 20.12.2013 року. Як загальновідомо, у кінці лютого на початку березня 2014 року перекинуті з Російської [PERSON] війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської [PERSON] проти України. 22.10.2014 року він був вимушений переміститись із вказаного місця постійного проживання на тимчасово окупованій Російською [PERSON] території Автономної [PERSON] Крим до [ADDRESS], де зараз постійно проживає. Вказував про те, що метою встановлення такого факту є визначення його статусу як особи, що перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Україною 03 липня 1954 року, з відповідними правовими наслідками. Іншого порядку встановлення такого юридичного факту законодавством України не передбачено. На підставі ухвали судді Центрального районного суду м. Миколаєва Черенкової Н.П. від 09.07.2018 року матеріали заяви [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська [PERSON], передано до Заводського районного суду м. Миколаєва за підсудністю. Дані матеріали надійшли до суду 17.08.2018 року. 22.08.2018 року ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва відкрито провадження у даній справі. В судовому засіданні заявник та його представник заяву підтримали просили її задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені в ній. Вислухавши заявника, його представника, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Як загальновідомо, у кінці лютого на початку березня 2014 року перекинуті з Російської [PERSON] війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської [PERSON] проти України. Згідно з постановою Верховної [PERSON] України Про Заяву Верховної [PERSON] України «Про відсіч збройній агресії Російської [PERSON] та подолання її наслідків» від 21.04.2015 року №337-VIII, зазначені події розвивались за таким сценарієм: Збройна агресія Російської [PERSON] проти України розпочалася 20.02.2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської [PERSON] всупереч міжнародно-правовим зобовязанням Російської [PERSON] порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською [PERSON] про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської [PERSON] на території України від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків. 27.02.2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних сил Російської [PERSON] захопили будівлі [PERSON] міністрів та Верховної [PERSON] Автономної [PERSON] Крим. Водночас відбулося створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних сил Російської [PERSON], а Чорноморський флот Російської [PERSON] заблокував українські порти, де знаходилися кораблі Військово-Морських сил України. За цих обставин лідер партії «Русское единство» [PERSON] у незаконний спосіб проголосив себе головою [PERSON] міністрів Автономної [PERSON] Крим та закликав Президента Російської [PERSON] «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської [PERSON], порушуючи як міжнародне право, так і чинну українсько-російську договірно-правову базу, а також положення Будапештського меморандуму, звернувся до [PERSON] [PERSON] Федеральних зборів Російської [PERSON], яка своєю постановою від 01.03.2014 року, протиправно легалізуючи ці порушення, надала згоду на використання на території України Збройних сил Російської [PERSON]. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід'ємної частини України - Автономної [PERSON] Крим та міста Севастополя. 03.03.2014 року Державна прикордонна служба України повідомила про те, що протягом останніх діб спостерігаються чисельні випадки прибуття до Автономної [PERSON] Крим підрозділів Збройних сил Російської [PERSON] з порушенням міжнародних норм та угод. Так, 28.02.2014 року зафіксовано порушення повітряного простору держави України 10 бойовими гвинтокрилами Російської [PERSON]. Крім того, на аеродром «Гвардійський», всупереч забороні начальника гарнізону вказаного аеродрому, прибуло 8 військово-транспортних літаків Збройних сил Російської [PERSON] ІЛ-76. Також повідомляється, що 01.03-02.03.2018 року у порт Севастополя зайшли десантні кораблі Балтійського флоту Російської [PERSON] «Калінінград», «Мінськ», «Георгій Побєдоносєц» та Північного флоту «Оленігорський Горняк» (https://dpsu.gov.ua/ua/news/hronologija-nepravomirnih-dij-rosijskoi-storoni-v-avtonomnij-respyblici-krim/). Міжнародною розвідувальною спільнотою «InformNapalm» зафіксовано, що операцію щодо окупації Криму виконували військовослужбовці Збройних сил Російської [PERSON] з різних областей Росії. Зокрема, 15 окрема мотострілкова бригада Збройних сил РФ з місцем дислокації в Самарській області у 2014 році виконувала воєнні операції щодо окупації Криму, за що її особовий склад був нагороджений 4 медалями «За повернення Криму». (https://informnapalm.org/ua/vstanovleno-10-vijskovyh-z-15-yi-omsbr-zs-rf-braly-uchast-u-zagarbanni-krymu-vtorgnenni-na-donbas-infografika/). Непоодинокими були блокування українських військових та прикордонних пунктів пропуску в Криму. Зокрема, Державна прикордонна служба України повідомила про блокування російськими військовослужбовцями українських прикордонників для того, щоб російська військова техніка могла вільно проходити на півострів. Крім того, повідомляється, що техніка та матеріальні засоби доставлялись десантними кораблями Чорноморського флоту Росії. Як приклад, у період з 28.02.2014 року в бухті «Казача» з двох кораблів вивантажили спочатку 18 вантажних автомобілів «Урал», а згодом 17 автомобілів «Камаз» та один бронетранспортер (http://dpsu.gov.ua/upload/file/pu_10_2014.pdf). Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної [PERSON] Крим 16.03.2014 року провела так званий референдум про входження Автономної [PERSON] Крим до складу Російської [PERSON], однак результати цього «референдуму» не були визнані жодною країною світу, крім Російської [PERSON], що підтверджується Резолюцією Генеральної [PERSON] ООН 68/262 від 27.03.2014 року «Територіальна цілісність України». 17.03.2014 року Верховна [PERSON] Автономної [PERSON] Крим, розпущена постановою Верховної [PERSON] України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18.03.2014 року самоназвані представники Верховної [PERSON] Автономної [PERSON] Крим підписали з президентом Російської [PERSON] [PERSON] «Договір про прийняття до Російської [PERSON] [PERSON] Крим і створення у складі Російської [PERSON] нових суб'єктів». Законодавчим органом Російської [PERSON] 21.03.2014 року прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую [PERSON] Республики Крым и образовании в составе Российской [PERSON] новых субъектов Республики Крым и города федерального значения Севастополя». Виходячи із викладеного, результати референдуму від 16.03.2014 року про входження Автономної [PERSON] Крим до складу Російської [PERSON] є незаконними, Договір про прийняття до Російської [PERSON] [PERSON] Крим і створення у складі Російської [PERSON] нових субєктів є нікчемним в розумінні Віденській конвенції про право міжнародних договорів 1969 року, а Федеральний конституційний закон РФ «О принятии в Российскую [PERSON] Республики Крым и образовании в составе Российской [PERSON] нових субъектов Республики Крым и города федерального значения Севастополя» таким, що порушує норми та принципи Статуту ООН. Міжнародне право передбачає кілька випадків правомірності набуття території: 1) зміни, повязані із природніми процесами (акреція); 2) передання території за взаємною згодою держав (цесія); 3) поділ держави за згодою субєктів, з яких вона складається (втім, йдеться не про набуття території, а про припинення існування держави-попередниці та появу держав-наступниць як субєктів міжнародного права); 4) зміна приналежності території за рішенням уповноваженого судового міжнародного органу (адюдикація); 5) отримання суверенітету над територією за давністю володіння; 6) реалізація міжнародно-правового принципу самовизначення (сецесія, вихід частини території зі складу держави); 7) обєднання двох або більше держав в одну чи входження однієї держави до складу іншої. Що стосується Автономної [PERSON] Крим, то і офіційним документам, наприклад «Договору про прийняття до Російської [PERSON] [PERSON] Крим і створення у складі Російської [PERSON] нових суб'єктів» від 18.03.2014 р., заяві МЗС Росії «Щодо звинувачень у порушенні Будапештського меморандуму» від 01.04.2014 р., «Правовому обґрунтуванню позиції Російської [PERSON] щодо Криму та України», і заявам керівництва РФ властивий наголос на нібито «реалізації народом Криму права на самовизначення», у процесі якої відбувся вихід зі складу України, утворення незалежної держави і входження нової держави до складу Росії. Однак фактичні обставини справи докорінно суперечать цим твердженням, вимогам до правомірності самовизначення у формі сецесії, положенням міжнародно-правового принципу територіальної цілісності. Відповідно до міжнародного права «самовизначенням народу» аж ніяк не можуть бути дії, які передбачають керівництво іноземних збройних сил та підрозділів спецслужб (https://informnapalm.org/ua/zadorozhny-pro-krym/). Зображення російською владою процесів у Автономній [PERSON] Крим як таких, що відбувались у два етапи: перший сецесія та створення [PERSON] Крим і другий прийняття та входження цієї нової держави до складу РФ не мають фактичних та правових підстав. «[PERSON] Крим» не мала можливості отримати незалежну публічну владу, що є однією з необхідних вимог для визнання державності. Про відсутність навіть наміру здійснювати державний суверенітет свідчать і самі положення Декларації про незалежність Криму, і практично одночасне проведення «референдуму» 16.03.2014 р., проголошення його результатів 17.03.2014 р., ухвалення російським парламентом рішень про «приєднання» півострова, укладення «Договору про входження до складу Російської [PERSON]» 18.03.2014 р., і повна підпорядкованість «влади Криму» силовим структурам РФ. При цьому, «[PERSON] Крим» не могла відповідати жодній з міжнародно-правових вимог визнання утворення незалежною державою. Міжнародно-правовий аналіз подій у Криму 2014 р. доводить, що Російська [PERSON] не отримала суверенітет над півостровом відповідно до жодного із передбачених міжнародним правом способів набуття території. Натомість, відбулась військова окупація Автономної [PERSON] Крим та м. Севастополь. При цьому, Росією порушено практично усі обовязки держав, передбачені принципом територіальної цілісності та її ж міжнародно-правові зобовязання, зокрема, за Статутом ООН, Гельсінським заключним актом НБСЄ, ст. 5 Угоди про створення Співдружності Незалежних Держав 1991 р., п. 2 Будапештського меморандуму про гарантії безпеки у зв'язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 р., ст. 2 Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною та Російською [PERSON] 1997 р., Договором про україно-російський державний кордон 2003 р. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Згідно статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VII від 15.04.2014 року [PERSON] Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації 20.02.2014 року. [PERSON] визначив особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. З метою правової протидії агресору Верховною [PERSON] України також прийнято [PERSON] України «Про санкції» від 14.08.2014 року №1644-VII, яким визначено механізм впровадження спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів щодо Російської [PERSON]. На виконання зазначеного Закону Кабінетом Міністрів України видано розпорядження від 11.09.2014 року №829-р «Про пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів» саме у звязку з військової агресією Російської [PERSON]. Преамбулою Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року № 2268-VIII визначено ставлення міжнародного співтовариства на незаконну окупацію та анексію Автономної [PERSON] Крим Російською [PERSON]. Так, представники Організації Обєднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської [PERSON] Європи, Парламентської [PERSON] НАТО, Парламентської [PERSON] ОБСЄ, Парламентської [PERSON] ГУАМ, національних парламентів держав світу не визнають тимчасову окупацію Російською [PERSON] частини території України та підтверджують невіддільне суверенне право України на відновлення і збереження її територіальної цілісності в межах міжнародно визнаного державного кордону, включаючи територію Автономної [PERSON] Крим та міста Севастополя. Зазначають, що дії Російської [PERSON] на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права, закладені, зокрема, в Європейській конвенції, в Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року та в Загальній декларації прав людини від 10.12.1948 року. У цілісній сукупності усі наведені нормативно-правові акти відтворюють обставини, що відбувались на частині території України Автономної [PERSON] Крим та вказують на військову агресію Російської [PERSON] по відношенню до України, наслідком якої стала повна окупація та подальша незаконна анексія території Автономної [PERSON] Крим, яка засуджена міжнародними інстанціями. За змістом абзацу 2 постанови Верховної ради України «Про Заяву Верховної [PERSON] України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської [PERSON] та керівниками незаконних квазідержавних територіальних утворень «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04.02.2015 року №145-VIII, з 20.02.2014 року проти України триває збройна агресія Російської [PERSON] та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано [PERSON] Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки». Також постановою Верховної [PERSON] України від 27.01.2015 року №129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Обєднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської [PERSON] Європи, Парламентської [PERSON] НАТО, Парламентської [PERSON] ОБСЕ, Парламентської [PERSON] ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської [PERSON] державою-агресором. Результатом такого звернення стало визнання міжнародним співтовариством через схвалення 08.07.2015 року переважною більшістю членів Парламентської [PERSON] ОБСЄ двох резолюцій, зокрема Резолюції «Продовження очевидних грубих і невиправлених порушень Російською [PERSON] міжнародних норм і принципів ОБСЄ» та резолюції «Викрадені і незаконно утримувані громадяни України на території Російської [PERSON]», які засвідчили факт здійснення Російською [PERSON] збройної агресії проти держави України та факт протиправності утримання українських політичних вязнів в Російській [PERSON]. Відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної [PERSON] Організації Обєднаних Націй «Визначення агресії» від 14.12.1974 року застосування Російською [PERSON] збройної сили проти України становить злочин збройної агресії та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки у звязку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994 року та Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською [PERSON] від 31.05. 1997 року. Крім того, військові дії Російської [PERSON] на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, резолюція Парламентської [PERSON] Європи №1988 від 09.04.2014 року рішуче засуджує дозвіл [PERSON] [PERSON] Росії на застосування військової сили в Україні, російську військову агресію та подальшу анексію Криму, що є явним порушенням міжнародного права (http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/mpz/docs/1925_rez_1988_(2014).htm). Резолюція Європарламенту (2014/2965 (RSP)) від 15.01.2015 року щодо ситуації в Україні рішуче засуджує агресивну та експансіоністську політику Росії, що становить загрозу цілісності та незалежності України, а також потенційну загрозу для самого Європейського Союзу, включаючи незаконну анексію Криму та ведення неоголошеної гібридної війни проти України, у тому числі інформаційної війни, поєднуючи кібервійни, використання регулярних та нерегулярних збройних сил, пропаганда, економічного тиску, енергетичного шантажу, дипломатії та політичної дестабілізації, підкреслює, що такі дії є порушенням міжнародного права (http://council.mfa.gov.ua/ua/press-center/mfa-news/31704-shhodo-rezolyuciji-jevropejsykogo-parlamentupro-situaciju-v-ukrajini-vid-15-sichnya-2015-roku). Резолюція Парламентської [PERSON] Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» №2067 від 25.06.2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської [PERSON] та вводить термін «окупований» по відношенню до Автономної [PERSON] Крим та м. Севастополь (http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/mpz/docs/2128_rez_2067_(2015).htm). Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 19.12.2016 року підтримано резолюцію Третього комітету Генеральної [PERSON] ООН «Ситуація з правами людини в Автономній [PERSON] Крим та місті Севастополь (Україна)» та визнано Російську [PERSON] державою окупантом (http://mfa.gov.ua/ua/press-center/news/52392-u-tretyomu-komiteti-ga-oon-uhvaleno-rezolyuciju-situacija-z-pravami-lyudini-v-avtonomnij-respublici-krim-ta-misti-sevastopoly-ukrajina, http://korrespondent.net/world/3774834-henassambleia-oon-odobryla-rezoluitsyui-po-krymu). 31.10.2017 року Третім комітетом (фокусується на тематиці прав людини) Генеральної [PERSON] ООН була ухвалена резолюція «Положение в области прав человека в Автономной Республике Крым и городе Севастополе, Украина», відповідно до якої Російська [PERSON] вважається державою-окупантом. (http://undocs.org/ru/A/C.3/72/L.42). 19.12.2017 року Генеральна асамблея ООН схвалила оновлену резолюцію про стан дотримання прав людини в окупованому Росією Криму, яка підтверджує, що між Україною і Росією існує міжнародний збройний конфлікт. Разом з тим, у документі засуджується ретроактивне застосування Російською [PERSON] власних законів на окупованій території, примусове автоматичне присвоєння кримчанам російського громадянства та відсутність доступу до Криму для Моніторингової Місії ООН з прав людини в Україні (http://www.eurointegration.com.ua/news/2017/12/19/7075298/). Також резолюція вимагає від Російської [PERSON] «повністю і негайно» виконати проміжне рішення Міжнародного суду ООН від 19.04.2017 року у справі «Україна проти Російської [PERSON]» щодо відновлення прав і свобод громадян України на півострові і закликає російську окупаційну владу забезпечити освітній процес українською та кримськотатарською мовами, утриматись від збереження або накладання нових обмежень на можливості кримськотатарської спільноти зберігати свої представницькі інституції, включаючи Меджліс кримськотатарського народу (http://www.eurointegration.com.ua/experts/2017/04/19/7064723/). Крім цього, Гаазький трибунал визнав, що ситуація на території Криму та Севастополя є рівнозначною міжнародному збройному конфлікту між Україною та РФ. [PERSON] вказано в щорічному звіті попереднього розслідування прокурора Міжнародного кримінального суду [PERSON] від 14.11.2016 року. Судом також визначено, що встановлення факту правомірності початкової інтервенції, яка мала наслідком за собою окупацію територій України, не є необхідним. Таким чином, даний міжнародний конфлікт може бути розслідуваний згідно норм Римського Статуту (https://www.icc-cpi.int/iccdocs/otp/161114-otp-rep-pe-ukraine.pdf). Як наслідок, 15.11.2016 року Російський президент [PERSON] підписав розпорядження, відповідно до якого РФ виходить з угоди про Римський статут Міжнародного кримінального суду в Гаазі. Міжнародний кримінальний суд - орган, покликаний здійснювати правосуддя від імені світової спільноти щодо осіб, винних у скоєнні найтяжчих злочинів: геноциду, агресії, злочинів проти людяності та воєнних злочинів. Кожен з цих термінів трактується по-різному судовим правом різних країн, проте державу, яка приєдналася до Статуту МКС, підтверджують, що вони розуміють їх однаково (http://news.bigmir.net/world/1039174-Putin-razorval-soglashenija-RF-s-Mezhdunarodnym-sudom-Gaagi). Відповідно до щорічного звіту попереднього розслідування прокурора Міжнародного кримінального суду від 04.12.2017 року міжнародний збройний конфлікт між Україною і Російською [PERSON] розпочався не пізніше 26.02.2014 року, коли Російська [PERSON] задіяла особовий склад своїх збройних сил для отримання контролю над частинами території України без згоди уряду України. У звіті йдеться про утиски кримських татар, насильницьке переміщення 179 заарештованих осіб на територію РФ, примусову мобілізацію на військову службу жителів Криму, зникнення і вбивства, жорстоке поводження, порушення права на справедливе судочинство, захоплення майна. Також вказується, що право міжнародних збройних конфліктів можна застосувати і після 18.03.2014 року в тій мірі, в якій ситуація на території Криму і Севастополя буде рівнозначна триваючому стану окупації. (https://www.icc-cpi.int/itemsDocuments/2017-PE-rep/2017-otp-rep-PE-UKRAINE_RUS.pdf). Згідно з ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Факти збройної (військової) агресії Російської [PERSON] відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Отже наслідком саме збройної агресії Російської [PERSON] стала окупація та незаконна анексія Автономної [PERSON] Крим та м. Севастополя, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародною спільнотою. Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини. Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської [PERSON], покладається на Російську [PERSON] відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної [PERSON] Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року«Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року. Отже, вказаний [PERSON] і передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просять заявники. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. З урахуванням внесених змін до Конституції України Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», вказане Рішення Конституційного Суду України не втратило свого значення у контексті права на доступ до суду. У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8?рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов'язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Частина четверта статті 10 ЦПК України і стаття 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обов'язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною [PERSON] України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов'язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов'язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов'язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 129). Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHRу справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов'язань. Такі зобов'язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131). Таким чином, перша частина цих зобов'язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов'язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, §346; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 132). Згідно з частиною першою та пунктом п'ятим частини другої статті 234 ЦПК України 2004 року окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з частиною другою статті 256 ЦПК України 2004 року у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську [PERSON] як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне задовольнити заяву у повному обсязі та встановити юридичний факт, що вимушене переселення [PERSON], [INFO], в жовтні 2014 року з окупованої та незаконно анексованої Автономної [PERSON] Крим, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської [PERSON] проти України та окупації Російською [PERSON] території Автономної [PERSON] Крим та м. Севастополя, Україна.

Outcome: approved