Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

20 лютого 2017 року, [PERSON] звернулася до суду з названим позовом, в якому, просила суд, визнати за нею право власності, в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON], померлого 29.11.2015 р. на спадкове майно у виді однокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 22 кв.м, житловою площею 12,8 кв.м, коридору, вбиральні, кухні, балкону, яка належала спадкодавцю на підставі ордеру № 341 серії ИГ від 29.11.1988 р. виданого згідно рішення виконкому Овідіопольської с/р від 27.10.1988 р. № 279, мотивуючи це постановою державного нотаріуса Овідіопольської РДНК ГТУЮ в Одеській області Мінюсту України від 30.01.2017 р. про відмову у вчиненні нотаріальної дії з підстав відсутності належних правовстановлюючих документів на спадкову квартиру, які за життя не отримав спадкодавець. В судове засідання позивачка не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомила, надіславши на адресу суду письмову заяву, в якій повністю підтримала позов, просила його задовольнити та на підставі ст. 158 ч. 2 ЦПК України, слухати справу за її відсутністю (а.с. 25,53). Представниця відповідачів в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомила, надіславши до суду письмову заяву про згоду з позовом та проханням про слухання справи за її відсутністю (а.с. 25,51,52). Дослідивши матеріали справи та спадкову справу № 71/2016, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 1217 ЦК України передбачено спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України передбачено спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих. Обєктами реєстрації були будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером на вулиці, провулку, площі. Реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу Української РСР, що належали місцевим радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності. Інструкція втратила чинність згідно із наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56. На виконання постанови КМУ від 27 лютого 1995 року № 150 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» були прийняті Правила державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056. Правила встановлювали порядок державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб. До обєктів нерухомого майна, що підлягали державній реєстрації, відносяться: жилі будинки (домоволодіння), розташовані на земельній ділянці під окремим порядковим номером на вулиці, площі, провулку; нежилі будинки, дачі, садові будинки, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках; вбудовані в жилі будинки нежилі приміщення (як частини цього будинку); квартири в багатоквартирних будинках. Суд встановив, що спадкодавець [PERSON], який є батьком позивачки помер 29.11.2015 р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 436438 від 30.11.2015 р. та свідоцтвом про народження позивачки серії І-ЖД № 124861 виданого 10.06.1997 р. і яка є єдиною спадкоємицею за законом першої черги після смерті свого батька в порядку ст. 1261 ЦК України, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 71/2016 р. в якій мається лише заява позивачки про прийняття спадщини від 14.03.2016 р. (а.с. 8,15,28). Після смерті спадкодавця [PERSON], померлого 29.11.2015 р. відкрилася спадщина у виді однокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 22 кв.м, житловою площею 12,8 кв.м, коридору, вбиральні, кухні, балкону, яка належала спадкодавцю на підставі ордеру № 341 серії ИГ від 29.11.1988 р. виданого згідно рішення виконкому Овідіопольської с/р від 27.10.1988 р. № 279 (а.с. 5). При чому, позивачка, яка є донькою спадкодавця зареєстрована і постійно проживає за вищевказаною адресою з 09.06.2015 р., що підтверджується довідкою Овідіопольського РС ГУДМС України в Одеській області № 36 від 12.12.2015 р. та штампом у паспорті громадянки України (а.с. 6,13). Згідно матеріалів спадкової справи, позивачка є єдиною спадкоємицею за законом після смерті батька [PERSON], і яка, звернувшись до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, отримала письмову відмову нотаріуса у видачі такого свідоцтва у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкову квартиру (а.с. 48-49). Таким чином, як встановив суд, спадкодавець за життя не оформив своє право власності на вищевказану квартиру і не отримав правовстановлюючого документу на нерухоме майно, хоча отримав вищевказаний ордер № 341 серії ИГ від 29.11.1988 р. виданого згідно рішення виконкому Овідіопольської с/р від 27.10.1988 р. № 279. Аналізуючи приписи норм вищевказаного законодавства та статті 1218 ЦК України, суд дійшов висновку до складу спадщини входять лише ті права та обовязки, носієм яких за життя був сам спадкодавець і які належали йому на законних підставах, тому, не набуття права власності на річ спадкодавцем не дає законних підстав для виникнення такого права у спадкоємців померлого. Таким чином, суд вважає, що спадкодавець [PERSON], померлий 29.11.2016 р. у відповідності до Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України «Про внесення змін до п. 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна» від 09.08.2012 р. № 404, зареєстрованого в Мінюсті України 05.09.2012 р. за № 1538/21850 та згідно із Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» - за життя набув право власності на нерухоме майно у виді вказаної вище квартири, і відповідно позивачка, як єдина спадкоємиця після смерті [PERSON] має право на спадкування вищевказаного нерухомого майна, а тому вказаний позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved