Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

20 червня 2017 року заявник [PERSON] звернулась в суд із заявою про встановлення факту смерті. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 06 січня 2017 року в Центрально-міському районі м.Горлівки Донецької області померла її сестра [PERSON], [INFO], що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть від 07.01.2017, виданим закладом охорони здоровя міста Горлівка ДНР, та свідоцтвом про смерть серії ДНР №052298, виданого 10 січня 2017 року Калінінським відділом запису актів цивільного стану м.Горлівка Державної [PERSON] Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки. Вказані документи не відповідають вимогам законодавства України, так як були видані на тимчасово окупованій території України, тому не можуть бути прийняті відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до п.п.1 п.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Просить встановити факт смерті [PERSON], [INFO], уродженки [INFO], громадянки України, яка померла 06 січня 2017 року у м.Горлівка Донецької області, щонеобхідно їй для оформлення спадщини. У судовому засіданні заявник [PERSON] заявлені вимоги підтримала, просить заяву задовольнити, пояснила суду, що [PERSON] проживала в м. Бахмуті як тимчасова переселенка, вони постійно підтримували звязок між собою, зокрема і через сусідів, постійно зідзвонювались. [PERSON] хворіла на серцево-судинні захворювання. На початку січня 2017 року до неї зателефонували сусіди сестри з м. Горлівки і повідомили, що [PERSON] впала в кому, а через три дні про смерть сестри. На похороні сестри присутня не була, оскільки не встигала оформити перепустку на тимчасово окуповану територію. Наприкінці травня 2017 року вона їздила в м. Горлівку, відвідала могилу сестри і забрала в сусідів документи про смерть [PERSON] Заінтересована особа Нововолинський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області в судове засідання не з'явилась, подала до суду письмову заяву, в якій просить заяву розглядати у відсутності представника відділу ДРАЦС. Свідок [PERSON] повідомила суду, що [PERSON] і [PERSON] є її рідними сестрами. [PERSON] проживала в м. Бахмуті як тимчасова переселенка, проте періодично їздила подивитись на стан своєї квартири в м. Горлівка. На початку січня 2017 року вона в черговий раз поїхала туди і зайшла до квартири сусідки [PERSON], де їй стало зле. [PERSON] повідомила телефоном [PERSON] про те, що її сестра [PERSON] впала в кому, а згодом і про смерть її сестри. Заслухавши пояснення заявника, показання свідка, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що заява є підставною і підлягає задоволенню у звязку з наступним. Заявник [PERSON] є сестрою померлої [PERSON], що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії УИ №416739 та серії І-ЕГ №257316, виданого 21.06.2017, згідно яких батьками [PERSON] та [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.6, 11). Згідно копії свідоцтва про шлюб серії ІІ-ЯК №0062349 вбачається, що 14 травня 1966 року заявник уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на «Віннічук» (а.с.12). За твердженням заявника,її сестра [PERSON] померла у Центрально-міському районі м. Горлівки Донецької області 06 січня 2017 року, причина смерті набряк головного мозку, внутрішньо-мозковий крововилив. На підтвердження факту смерті останньої заявником надані копіїлікарського свідоцтва про смерть, виданого закладом охорони здоровя міста Горлівка ДНР, а також копію свідоцтва про смерть серії ДНР №052298, виданого 10 січня 2017 року Калінінським відділом запису актів цивільного стану м.Горлівка Державної [PERSON] Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки (а.с.4, 5). Нововолинський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області відмовив заявнику [PERSON] у видачі повторного свідоцтва про смерть сестри [PERSON] у звязку з тим, що подане заявником свідоцтво про смерть, видане Калінінським відділом запису актів цивільного стану м.Горлівка Державної [PERSON] Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки є нелегітимним та не визнається на території України (а.с.21). Встановлення факту смерті [PERSON], що має юридичне значення, необхідно заявникові для оформлення у встановленому законом порядку свідоцтва про смерть. У відповідності до ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначені Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законним представниками померлої особи до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, вирішується судом з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України). Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтями 9, 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. У разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Оцінюючи свідоцтво про смерть, видане органом, який діє поза межами Конституції та законодавства України та не визнається на території України, суд виходить з того, що смерть фізичної особи громадянина України на окупованій території є юридичним фактом, що має наслідком виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав такої фізичної особи громадянина України. Положеннями ст. ст.3,8,9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання ж про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобовязані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Разом з тим, при вирішення питання щодо оцінки доказів у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, згідно висновків ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), »), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті оцінки медичних документів про смерть фізичної особи громадянина України, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території, зразків, визначених законодавством України, можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» смерть підлягає державній реєстрації. Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою (пункт перший); рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою (пункт другий). Відповідно до ч.1 п.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. На підставі п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику по справам про встановлення фактів, що мають юридичне значення», передбачено, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявником документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланням на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. З огляду на викладені обставини та норми матеріального права, суд приходить до висновку, що зібрані у справі докази в їх сукупності вказують на можливість задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті її сестри [PERSON], оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість заявнику реалізувати питання виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав як його, так і померлої фізичної особи, які за своє суттю є подіями та діями, які нерозривно повязані з фізичною особою і припиняють її можливість бути субєктом цивільних прав та обовязків. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах держаної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Рішення підлягає негайному виконанню відповідно до ч.4 ст.257-1 ЦПК України.

Outcome: approved