Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

21 серпня 2020 року [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання дитини, визначивши третьою особою Соборний районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с. 1а - 3). Ухвалою судді Наумової О.С. від 25 серпня 2020 року відкрито провадження по справі та призначено проведення підготовчого судового засідання (а.с. 13 - 14). В обґрунтування позовних вимог позивачка у позовній заяві, з урахуванням уточнень від 21 вересня 2020 року. (а.с. 33 - 35), посилався на те, що у 2010 році вона познайомилась зі [PERSON] та між ними виникли близькі стосунки з наміром створити сім`ю, без укладення шлюбу. Під час сумісного проживання у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . На теперішній час сімейне життя із відповідачем не склалося, але за період проживання однією сім`єю, за місцем реєстрації позивачки, сторони вели спільне господарство, підтримували шлюбно-сімейні стосунки, мали спільний бюджет та будували плани на майбутнє. Коли народилась дитина, відповідач познайомив позивачку зі своїми родичами, вони разом проводили час, святкували, однією сім`єю гостювали у друзів позивачки. Відповідач періодично перераховував кошти на утримання дитини, на соціально-побутові потреби. Однак вихованням дитини займалася позивачки. Відповідач працює водієм-далекобійником, рідко бачиться з сином, а останнім часом взагалі перестав цікавитися вихованням дитини, проявляти турботу, виконувати обов`язки по утриманню дитини. Наразі позивачка разом з дитиною проживають за адресою: [ADDRESS] . При народженні дитини запис про батька був зроблений відповідно до ст. 135 СК України - за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по-батькові батька дитини були записані за вказівкою матері. Таким чином, у актовому записі в Книзі реєстрації народжень за № 375 від 14.03.2014р. та свідоцтві про народження [PERSON] серії [NUMBER] у графі відомостей про батька дитини, зазначено, що батьком є вигадана особа - [PERSON] . Позивачка дала дитині своє прізвище [PERSON] , а ім`я та по-батькові батька дитини - відповідача. Справжнім батьком зазначеної дитини є [PERSON] . У позові [PERSON] , з урахуванням його уточнень, просить суд визнати [PERSON] батьком [PERSON] , [INFO] , на підставі чого внести відповідні зміни до актового запису № 375 від 14 березня 2014 року в Книзі реєстрації народжень, вчиненого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, зазначивши в графі відомостей про батька [PERSON] . Також просить стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього [PERSON] у твердій грошовій сумі - у розмірі 6000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Судові витрати просить покласти на відповідача. Представник позивача Казанцев С.В. (діє на підставі ордеру серії № 1037307 від 25 вересня 2020 року - а.с. 44) надав до суду заяву, в якій просив завершити судове засідання за відсутності позивача та її представника, без фіксування судового процесу технічними засобами. Позовні вимоги підтримав в розмірі, визнаному відповідачем (а.с. 69). Відповідач в судове засідання не з`явився, 22.10.2020р. і 12.11.2020р. направив на електронну адресу суду заяви про визнання позовних вимог (а.с. 67, 70-71), в якій заначив, що він обізнаний з приводу розгляду справи судом про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання його сина - [PERSON] , уточнені позовні вимоги визнає у повному обсязі. Надав пояснення про те, що він дійсно у 2010 році познайомився з [PERSON] та між ними виникли близькі стосунки з наміром створити сім`ю. Від їх стосунків [INFO] у сторін народився син - [PERSON] . До моменту народження сина, сторони проживали протягом шести місяців однією сім`єю за місцем проживання позивачки, а саме за адресою: [ADDRESS] . Після народження сина [PERSON] , відповідач почав працювати дальнобійником та багато пересуватися країнами Європейського союзу, нажаль протягом 3-4 місяців його не було в Україні. Вважає, що це спричинило холодність та непорозуміння у стосунках з позивачкою і згодом їх стосунки було розірвано. До дитини відповідач намагався приїжджати у гості по кілька разів на рік, з [PERSON] проводили час разом, їздили у гості до спільних друзів з позивачкою, усі разом з хрещеною матір`ю [PERSON] та хрещеним батьком [PERSON] хрестили [PERSON] . Наприкінці 2014 року [PERSON] разом в [PERSON] приїжджали до м. Охтирка, у гості до його матері, [PERSON] , де проживали протягом кількох місяців однією сім`єю. В подальшому його мати неодноразово, за його проханням, робила грошові перекази коштів на картку позивача, надсилала речі для дитини та подарунки. Як зазначає відповідач, на даний момент він проживає та працює у місті Вільнюсі, у зв`язку з чим не має змоги часто приїздити до [PERSON] та в повному обсязі виконувати свої батьківські зобов`язання, допомагати позивачу вирішувати соціально-побутові питання відносно виховання [PERSON] та допомагати у організації гармонійного розвитку дитини. Зазначає, що зараз з [PERSON] спілкується у телефонному режимі та за допомогою сучасних відео програм. Окрім того, відповідач вказує, що він згоден сплачувати аліменти на утримання його сина і пропонує визначати фіксований розмір аліментів на утримання дитини, які буду перераховувати на картку позивачки щомісячно. Отже, [PERSON] у своїй заяві вказав, що визнає себе батьком [PERSON] , [INFO] та згоден сплачувати аліменти на утримання свого сина у твердій грошовій сумі у розмірі 6000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Просив розглядати справу без його участі, судові витрати покласти на сторони (а.с. 65 - 66). Від начальника Соборного районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Хоменко Н.М. (вих. № 1706/20.19-35 від 10.09.2020р.) через канцелярію суду надійшла заява, у якій представник третьої особи просить суд розглянути справу без їх участі. У вирішальній частині повинні бути зазначені вичерпні відомості про особу: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, та громадянство. Вказати конкретні, зміни які потрібно внести до актового запису про народження дитини із зазначенням відомостей які потрібно змінити, а які залишити без змін (а.с. 41). У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Згідно з ч. 3 ст. 128 СК України позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] народила сина [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 14 березня 2014 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 375 від 14 березня 2014 року (а.с. 9). Згідно з Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України № 00016110803 від 15 грудня 2015 року за актовим записом № 375 від 14 березня 2014 року зроблено запис про народження [PERSON] , [INFO] , батьки: [PERSON] , громадянин України, [PERSON] , громадянка України (а.с. 10). Пунктом 2 ч. 2 ст. 125 СК України встановлено, що якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за рішенням суду. Відповідно до ч.ч. 2, 3, 4 ст. 128 СК України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. У відповідності до ст. 134 СК України, на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Відповідно до п.п. 20 п. 1 Розділу III Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000р. № 52/2, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Крім того, п. 2.13.1 та 2.16.4 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011р. № 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14.01.2011 року за № 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису. На підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18 (провадження № 61-16732св19) зроблено висновок щодо застосування статті 130 СК України та вказано, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (касаційне провадження № 61-30047св18). Верховний суд у справі № 310/3095/17, провадження № 61-7887св19 (ЄДРСРУ № 87950883) констатує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства, що також узгоджується з практикою ЄСПЛ (Калачова проти Російської Федерації, № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року). Так, на обґрунтування своєї правової позиції позивачкою були надані суду фотокартки відповідача з дитиною (а.с. 11-12), письмові пояснення доньки позивачки [PERSON] , хрещеного батька дитини [PERSON] , подруги позивачки [PERSON] та знайомого позивачки [PERSON] (а.с. 13 - 16), в яких заявники підтвердили викладені в позовній заяві факти спільного проживання, ведення господарства позивачем та відповідачем, а також визнання відповідачем своїм сином [PERSON] , [INFO] . Також [PERSON] надала суду виписки за її картковими рахунками, з яких видно, що відповідач систематично переказував грошові кошти позивачці (а.с. 17 - 23). Крім того, в судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON] та [PERSON] . Так, [PERSON] повідомила суду, що вона є хрещеною матір`ю [PERSON] , знайома з позивачкою приблизно 20 років. З відповідачем знайома з 2010 - 2011 року, коли сторони почали жити разом. Від спільного проживання народився син [PERSON] . Відповідач був присутній на хрестинах дитини. У 2015 - 2016 рр. [PERSON] поїхав працювати за кордон, повертався у 2017 - 2018 рр. Зазначила, що [PERSON] є батьком [PERSON] , сторони жили разом, іншого чоловіка у позивачки не було. Відповідач як батько дитини гуляв з сином, придбавав подарунки. Після народження дитини проживав з позивачкою 2-3 місяці. Потім приїздив періодично. Позивачка з [PERSON] їздили в гості до матері відповідача до м. Охтирки. Однак зараз позивачка не підтримує відносини з відповідачем. Дитина знає, що відповідач є його батьком та називає його батьком, на даний час спілкується з ним телефоном. Відповідач має ще одну неповнолітню дитини від зареєстрованого шлюбу. Свідок [PERSON] повідомила суду, що вона знайома з позивачкою приблизно 16 років. Зі [PERSON] знайома з 2012 року, на той час позивачка з ним зустрічалась. Сторони проживали разом, під час спільного проживання у 2013 році позивачка завагітніла. Відповідачу 2014 році уїхав від позивачки. [INFO] позивачка народила сина [PERSON] . Відповідач повернувся в країну. Позивачка поїхала до нього до м. Охтирки. Пів року сторони проживали разом. Однак потім відповідач знову поїхав працювати за кордон, приїжджає на 2-3 дні по роботі. Позивач у двічі поданих суду заявах позовні вимоги визнав повністю. Згідно із ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно із ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до абз. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі, підтвердив, що він є батьком [PERSON] , [INFO] та не заперечує проти стягнення з нього на користь позивачки аліментів на утримання їх спільної дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 6000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч. 3 ст. 181, ч. 1 ст. 184 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від пред`явлення позову. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», прожитковий мінімум на дитину вікoм від 6 дo 18 рокiв починаючи з січня 2020 року - 2218 грн., з липня 2020 року - 2318 грн., з грудня 2020 року - 2395 грн. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі в межах платежу за один місяць. Отже, визнаний відповідачем розмір аліментів на утримання його дитини у розмірі 6000,00 грн. щомісячно не суперечить вимогам закону та має задовольняти потреби дитини у повному обсязі. Вирішуючи питання про стягнення оплати за отримання правничої допомоги з відповідача на користь позивачки у розмірі 6000,00 грн., суд дійшов такого висновку. Частина 3 ст. 137 ЦПК передбачає, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В такому описі слід зазначати перелік конкретних послуг та вартість кожної послуги, або, в разі погодинної тарифікації послуг адвоката - кількість годин, витрачених на надання кожної послуги. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 141 ЦПК). Більш широкого переліку документів, що підтверджують розмір витрат кодекс не містить, однак з даного приводу є чимало правових висновків Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20.09.2018р. суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі №823/2638/18 від 16.05.2019р. містить висновки про те, що надані позивачем договір, рахунок (з описом наданих послуг та вартості кожної з них окремо, а також кількість годин, витрачену на кожну з цих послуг) та квитанція про оплату цих послуг є належними і достатніми доказами для стягнення понесених витрат, а складення акту виконаних робіт не передбачено умовами договору, тому сам факт виставлення рахунку клієнту та його оплата свідчать про прийняття цих послуг. Таким чином, необґрунтованою є вимога щодо прайс-листа та акту виконаних робіт (послуг) за умови, що надані документи дозволяють встановити зміст наданих послуг та їх вартість В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі №826/856/18 від 22.12.2018р. зазначається, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Додаткова постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по справі №922/1163/18 від 06.03.2019р. містить висновок, що відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Отже, в договорі про надання правничої допомоги необхідно вказувати хоча б мінімальні ціни конкретних послуг адвоката, а в рахунку та акті виконаних робіт (якщо його підписання передбачено договором) потрібно вказувати детальний опис наданих послуг. Ну і, звичайно ж, не слід забувати долучати до матеріалів судової справи копії свідоцтв всіх адвокатів, які надавали правову допомогу, навіть якщо ця допомога не була пов`язана з безпосередньою участю в судових засіданнях. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 137 ЦПК). Витрати на професійну правничу допомогу покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК). При цьому суд зобов`язаний врахувати: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч. 3 ст. 141 ЦПК). За змістом норм ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. При цьому згідно зі статтею 30 згаданого Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Сума заявлених позивачем до відшкодування відповідачем судових витрат на правничу допомогу адвоката співмірна із складністю справи, кваліфікацією і досвідом адвоката, узгоджується з умовами укладеного між адвокатом та клієнтом договором про надання правничої допомоги № 030820/1 від 03 серпня 2020 року. Сам факт надання правової допомоги адвокатом та отримання її клієнтом підтверджується актом виконаних робіт (наданих послуг) № 12 від 18.09.2020р., а її фактична оплата - квитанцією № 12 від 18 вересня 2020 року про оплату 6000,00 грн. (а.с. 24, 36 - 39). Суд вважає, що позивачка [PERSON] належними доказами довела понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, тому вказана сума підлягає до стягнення з відповідача. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову, вважаю за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки понесені судові витрати по справі у розмірі 840,80 грн. (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved