Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

20.04.2017 року до суду звернулася [PERSON], заінтересована особа: Гуляйпільський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про встановлення факту смерті. В обґрунтування своєї заяви [PERSON] зазначила, що 18 березня 2017 року в Пролетарському районі [ADDRESS], помер громадянин України [PERSON], [INFO], у віці 68 років, причина смерті: двохстороння гнійна пневмонія. Померий їй доводиться чоловіком, відповідно до свідоцтва про одруження серії ІІ-ЖИ № 125939 від 01 грудня 1969 року та похований на території, яка непідконтрольна державній владі України в м. Донецьку Донецької області. Документами, що підтверджують факт смерті є довідка про причину смерті № 868 від 18.03.2017 року, свідоцтво про смерть [PERSON] серії ДНР № 056550 від 21.03.2017 року, які були отримані заявницею. Видані органами на території м. Донецьк, довідка та свідоцтво про смерть не засвідчують у встановленому порядку факту смерті громадянина [PERSON], [INFO], що створює перешкоди та робить неможливими оформлення її спадкових прав, як спадкоємця за законом, на майно, що залишилось після смерті чоловіка, а також отримання свідоцтва про його смерть встановленого зразка. Гуляйпільський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області відмовив заявниці в реєстрації смерті, оскільки для підтвердження факту смерті [PERSON], [INFO], заявниця предявила документи, видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення факту смерті для заявниці має юридичне значення, оскільки свідоцтво про смерть видане на території, так званої, Донецької Народної Республіки є недійсним, так як видане органом, який не має права їх видати, бо знаходиться на тимчасово окупованій території України. Просила встановити факт, що [PERSON], [INFO], уродженець [INFO] Федерації, громадянин України, помер 18 березня 2017 року у віці 68 років за адресою: [ADDRESS], Україна, причина смерті: двохстороння гнійна пневмонія. Заявниця [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час і місце його проведення була повідомлена належним чином телефонограмою, надала письмову заяву, в якій вказала, що повністю підтримує свої вимоги, прохала їх задовольнити з підстав, що нею викладені, та розглянути справу без її участі, у звязку зі станом здоровя. Представник заінтересованої особи - Гуляйпільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області в судове засідання не зявився, про час і місце його проведення були повідомлені належним чином, надали через канцелярію суду письмову заяву, в якій просили справу розглянути без їх участі, проти задоволення заяви [PERSON] не заперечували. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 2 ст.158 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи та надавши їм оцінку, суд дійшов висновку про те, що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. Заявниця, [PERSON], [INFO], уродженка с. Кочелаєво Ковилківського району Мордовії, паспорт громадянина України серії ВВ № 534581, виданий 21.08.1998 року Пролетарським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області, зареєстрована за адресою: [INFO], звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті її чоловіка [PERSON] (а.с.6). Згідно свідоцтва про шлюб серії ІІ-ЖИ № 125939, виданого Кочелаєвською сільською радою Ковилківського району Мордовської АССР 01.08.1969 року, зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], та заявниці присвоєно прізвище «Воробйова» (а.с.8). За таких обставин, встановлено, що померлий [PERSON] був чоловіком заявниці. 18.03.2017 року у м. Донецьк Донецької області помер чоловік заявниці [PERSON], [INFO], причина смерті: двохстороння гнійна пневмонія, що підтверджується довідкою про причину смерті № 868, виданою відділом судово-медичних експертиз Республіканського бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоровя Донецької Народної Республіки від 18.03.2017 року (а.с.9). Свідоцтво про смерть [PERSON] серії ДНР № 056550 від 21.03.2017 року, видане Пролетарським відділом запису актів цивільного стану м. Донецька Державної [PERSON] Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, за фактом його смерті, актовий запис № 322, є невстановленого державного зразка (а.с.10). Згідно відмови у проведенні державної реєстрації смерті № 17.18-06-157/808 від 13.04.2017 року, заявниці [PERSON] Гуляйпільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області відмовлено у державній реєстрації смерті гр. [PERSON], оскільки нею для підтвердження факту смерті предявлено документи, форма яких не відповідає формі, визначеній законодавством України. Суд, задовольняючи заяву, виходить з такого. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до абзац 2 ч.1 ст.257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ч. 4 ст. 49 ЦК України реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до закону. Зокрема, відомості про смерть фізичної особи підлягають внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному КМУ. За ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обовязковою. Відомості про смерть особи підлягають обовязковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органами державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Судом встановлено, що до суду звернулася заявниця, яка позбавлена можливості в установленому законом порядку вирішити питання щодо прийняття спадщини після смерті її чоловіка та отримати свідоцтво про його смерть встановленого державного зразка, з заявою про встановлення факту смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, а саме Пролетарський район м. Донецька Донецької області, який відповідно до постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та розпорядження Кабінету Міністрів України №1085-р від 07.11.2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, так як їй відмовлено у державній реєстрації смерті з підстави невідповідності лікарської довідки та свідоцтва про смерть формі, встановленої законодавством України. Суд вважає, що факт того, що [PERSON], [INFO], уродженець [INFO] Федерації, громадянин України, помер 18.03.2017 року, причина смерті: двохстороння гнійна пневмонія, знайшов своє підтвердження в наданих суду доказах, зокрема і побічно довідкою про причини смерті № 868, виданою відділом судово-медичних експертиз Республіканського бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоровя Донецької Народної Республіки від 18.03.2017 року та копією свідоцтва про смерть серії ДНР № 056550 від 21.03.2017 року, виданим Пролетарським відділом запису актів цивільного стану м. Донецька Державної [PERSON] Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, за фактом його смерті, актовий запис № 322. Відповідно до ст. 14 глави 4 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. А тому суд при оцінці доказів бере до уваги практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, суд при розгляді даної справи враховує висновки Європейського суду з прав людини, які зроблені у справах проти Туреччини, зокрема у справі Loizidou v Turkey, а також у справі Cyprus v Turkey, а також проти Молдови та Росії, зокрема у справі Mozer v Republic of Moldova and Russia, Haseu and Others v Moldova and Russia, де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у наданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зокрема зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади, протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це б становило позбавлення їх наймінімальнішіх прав, що їм належить. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та немайнових особистих прав заявника суд виходить з дотримання вимог ст.213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів в сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на окупованій території. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. З огляду на викладене, суд вважає, що дійсно для проведення державної реєстрації смерті є об'єктивні перешкоди. Згідно зі ст. 14 ЦПК України рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у звязку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 257-1 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню, оскарження рішення не зупиняє його виконання. Враховуючи вищенаведене, наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що є підстави для встановлення факту, який має юридичне значення щодо якого заявник звернулася з відповідною заявою. А тому заява підлягає задоволенню, як така, що ґрунтується на законі, підтверджена встановленими обставинами та перевірена наданими доказами.

Outcome: approved