Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

20 березня 2017 року позивач звернувся до суду з названим позовом до відповідачки з вимогою стягнути з неї аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі однієї четвертої частки заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з 20.03.2017 р. до досягнення ним повноліття. Позов обґрунтував тим, що з липня 2016 року син за своїм бажанням проживає з ним і перебуває на його утриманні, а рішенням апеляційного суду Київської області від 17.03.2017 р. його місце проживання також визначено з ним. У звязку з цим він звернувся з позовом про звільнення від обовязку сплачувати аліменти на сина та набув право стягувати аліменти на утримання сина з відповідачки, яка проживає окремо, з її слів займається підприємницькою діяльністю, має постійний значний дохід, має добре здоровя, а тому може сплачувати аліменти на утримання сина. Відповідачка подала заперечення, де не заперечуючи свого обовязку піклуватися про дітей просила відмовити у позові, обґрунтувавши їх тим, що зазначені у позовній заяві обставини не відповідають дійсності. Єгор проживає не з позивачем, а з бабусею матірю [PERSON] у м. Славутичі, а позивач проживає з жінкою у м. Чернігові і якщо [PERSON] перебуває на чиємусь утриманні, то тільки не батьковому. Рішення апеляційного суду Київської області про визначення місця проживання сина з батьком є неправильним, у звязку з чим на нього подана касаційна скарга. В судовому засіданні представник позивача підтримував позов, стверджуючи, що позивач хоча і проживає в Чернігові, але працює в Славутичі і кожен день по дорозі на роботу забирає у баби сина і відвозить у ДНЗ, після роботи забирає його і відвозить до баби, а вихідні дні повністю проводить з сином та надає кошти на його утримання. Крім того, рішенням апеляційного суду Київської області від 17.03.2017 р., яке набрало законної сили, місце проживання дитини визначено з ним. Під час розгляду вказаної справи у суді першої інстанції відповідачка надала відомості про те, що її доходи від підприємницької діяльності становлять більше 100000 грн.. Тому вона має можливість і обовязок сплачувати аліменти, на розмірі яких в ? частку її доходу вони з позивачем не наполягають і згодні навіть на мінімальний розмір аліментів, визначений законом. Відповідачка і її представник проти позову заперечували, посилаючись на те, що насправді дитина постійно проживає з матірю позивача у м. Славутичі, а він сам проживає у м. Чернігові з іншою жінкою і з дитиною може бачитися лише інколи. Її не допускають до сина, не дають можливості спілкуватися і брати участь у його вихованні. З цього приводу вона звернулася до органу опіки і піклування. Ці обставини встановлені під час судового розгляду попереднього спору між ними про місце проживання сина і зазначені у рішенні Славутицького міського суду Київської області від 10 жовтня 2016 року у справі № 377/475/16-ц. Рішення апеляційного суду Київської області від 16 березня 2017 року, яким скасовано вказане рішення Славутицького міського суду Київської області і ухвалено протилежне рішення, вважають неправильним і тому подали на нього касаційну скаргу. Оскільки син фактично з позивачем не проживає, то він не має права на отримання аліментів на сина. Щодо її матеріального становища, то вона не працює, перебуває у відпустці по догляду за молодшою дитиною до трьох років, отримує державну допомогу на цю дитину, підприємницькою діяльністю на даний час фактично не займається через відсутність такої можливості і доходів від неї не має. Крім того, відповідачка і її представник вважають неможливим стягнення аліментів з відповідачки за наявності не скасованого рішення про стягнення аліментів з позивача. З матеріалів справи судом встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбі, зареєстрованому 29 березня 2008 року, який розірвано за рішенням суду від 17.10.2016 р. у справі № 377/673/16-ц (а.с.2). Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO] (а.с.3). За рішенням Славутицького міського суду Київської області від 2 липня 2010 року у справі № 2-283/2010 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON], про стягнення аліментів, з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі однієї шостої частки заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 квітня 2010 року, до його повноліття (а.с. 4). Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 10 жовтня 2016 року у справі № 377/475/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа служба у справах дітей та сімї виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області про визначення місця проживання дитини з батьком та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини з матірю, у задоволенні первісного позову відмовлено та задоволено зустрічний позов і визначено місце проживання дитини [PERSON], [INFO], з матірю [PERSON]. Рішенням апеляційного суду Київської області від 16 березня 2017 року у справі № 377/475/16-ц, яке набрало законної сили, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Славутицького міського суду Київської області від 10 жовтня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення. Первісний позов задоволено. Визначено місце проживання дитини [PERSON], [INFO], з батьком [PERSON] (а.с.29-35) . Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 26 квітня 2017 року у справі № 377/177/17 між тими ж сторонами про звільнення від сплати аліментів позов задоволено. Звільнено [PERSON] від сплати аліментів у розмірі однієї шостої частки заробітку (доходу) щомісяця на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO], з дня набрання рішенням законної сили. При вирішення справи суд виходить з наступного правового регулювання спірних відносин. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. З аналізу норми частини 2 статті 181 СК України випливає, що право на отримання аліментів на дитину має той з батьків, з ким проживає дитина, а відповідний обовязок сплачувати аліменти на дитину той з батьків, хто проживає окремо від неї. Таке тлумачення цієї норми міститься також в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». В судовому засіданні відповідачка не заперечувала ту обставину, що з серпня 2016 року їх син [PERSON], [INFO], з нею не проживає. Крім того, рішенням апеляційного суду, що набрало законної сили 16 березня 2017 року, у спорі між батьками дитини про визнання місця її проживання, місце проживання цієї дитини визначено з батьком [PERSON]. Відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. Крім того, згідно правила частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином у позивача виникло право на отримання аліментів на сина, а у відповідачки виник відповідний обовязок сплачувати їх на користь позивача. Заперечення відповідача в цій частині не спростовують позову і не можуть бути підставою для відмови у його задоволенні. Відповідно до частини 2 статті 151 СК України батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Крім того, відповідно до положень статті 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Виходячи з цього, участь інших осіб, зокрема баби, у вихованні дитини не позбавляє того з батьків, з ким визначено місце проживання дитини, права на отримання аліментів на утримання дитини. Безпідставними є заперечення проти позову з мотивів наявності судового рішення про стягнення аліментів з позивача на користь відповідачки, оскільки це не є перешкодою для вирішення спору та для цільового використання аліментів на дитину. При визначенні розміру аліментів на дитину слід виходити з положень статті 182 СК України, відповідно до яких суд враховує стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (частина 1). В обґрунтування стягнення аліментів в розмірі ? частки доходу відповідачки представник позивача послався на те, що під час розгляду справи про визначення місця проживання дитини у суді першої інстанції відповідачка надала відомості про те, що її доходи від підприємницької діяльності становлять більше 100000 грн.. Відповідачка заперечувала, посилаючись на те, що вона не працює, перебуває у відпустці по догляду за молодшою дитиною до трьох років, отримує державну допомогу на цю дитину, підприємницькою діяльністю на даний час фактично не займається через відсутність такої можливості і доходів від неї не має. За правилом частини 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Беручи це до уваги, суд вважає, що позивачем та його представником не доведено вимогу про стягнення аліментів у розмірі ? частки доходу відповідачки. Разом з тим, суд вважає, що відповідачка не позбавлена можливості сплачувати аліменти на утримання сина у мінімальному розмірі, визначеному частиною 2 статті 182 СК України. Виходячи з цього, підстави для відмови у задоволенні позову відсутні і позов підлягає частковому задоволенню. Згідно правил статті 88 ЦПК України стягненню з відповідачки на користь держави підлягає судовий збір на суму 640 гривень, від сплати якого позивач звільнений відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial