Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

20.09.2019 року [PERSON] звернувся до Обухівського районного суду Київської області із позовною заявою, в якій з урахуванням уточнених позовних вимог просить визначити місце проживання неповнолітньої дитини, дочки - [PERSON] [INFO] з батьком - [PERSON] , а також стягнути обґрунтовуючи позов тим, що позивач та відповідач 18.06.2011 року уклали шлюб, від шлюбу в них народилась спільна дочка - [PERSON] . 11.07.2016 року Рішенням Обухівського районного суду Київської області шлюб між ними був розірваний, вони проживають окремо. До даного часу сторони не дійшли згоди щодо визначення місця проживання дитини. Дочка проживає почергово з позивачем та відповідачем, та переважно знаходиться на утриманні позивача. Позивач вважає, що основними причинами визначення проживання дитини разом з ним є: за згодою матері визначено місце проживання дитини з батьком, у відповідача відсутні належні умови проживання для дитини, за її згодою возив неодноразово дочку на відпочинок, відповідач не має власного житла, та постійно винаймає його. На відміну від відповідача, позивач має постійне власне житло, поруч знаходиться школа, офіційно працює, приймає активну участь у вихованні дитини, має цивільну дружину. За заявами позивача та відповідача щодо встановлення місця проживання дитини, рішенням № 228 виконавчого комітету Обухівської міської ради від 02.04.2019 року було встановлено доцільність проживання дитини з матір`ю, з таким рішенням позивач категорично не згодний, тому, що не були враховані всі обставини заяви, що ставить під сумнів об`єктивність даного рішення. Підставою для прийняття такого рішення став висновок та рекомендації соціального педагога учбового закладу, де навчається дитина. Тож, у зв`язку з вищезазначеним позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 31.10.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено по справі підготовче судове засідання. 12.02.2020 року протокольною ухвалою суду до участі у розгляді справи в якості третьої особи залучено орган опіки та піклування виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області. 18.02.2020 року відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 03.04.2020 року позивач [PERSON] подав до суду відповідь на відзив, в якому просив його позовну вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 19.06.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в уточненій позовній заяві, пояснив, від шлюбу сторони має неповнолітню дитину - доньку [PERSON] [INFO] . Шлюб між ними було розірвано 11.07.2016 року рішенням Обухівського районного суду Київської області. Після розірвання шлюбу дитина проживала в нього через день, а коли дитина пішла в школу, в нього з відповідачем почали виникати суперечки щодо місця проживання дитини. Вихованням дитини він займається більше ніж відповідач, дитина зареєстрована в нього в трикімнатній квартирі та в неї є окрема кімната та все необхідне, він проживає поряд з школою, також водив дитину на художню гімнастику та на англійську мову. На даний час він проживає з цивільною дружиною та батьком, йому в квартирі належить 1/4 частка квартири, а батьку 3/4. Цивільна дружина також допомагає йому у вихованні дитини. Свої житлові умови вважає кращими ніж у відповідача, оскільки в неї не має власного житла та вона постійно винаймає житло. Рішення органу опіки та піклування було визначено місце проживання дитини з матір`ю, проте він не згоден з таким рішенням, оскільки під час розгляду органом опіки та піклування питання про визначення місця проживання дитини, вони не перевіряли майновий стан відповідача. Відповідач його шантажує та не дає змоги бачитись з дитиною, а коли він хотів повезти доньку на відпочинок за кордон відповідач не надала йому дозволу. Також пояснив, що його матеріальний стан кращий та він має змоги забезпечувати дитину всім необхідним, його цивільна дружина також працює і заробляє кошти. Коли дитина перебуває у матері вона постійно знайомиться з новими чоловіками, відповідач буває агресивною та занадто емоційною, внаслідок чого залякує дитину. Під час розгляду комісією питання про визначення місця проживання дитини, дитина обрала проживати з матір`ю, проте йому вона казала, що хоче проживати з ним. Відповідач забороняє доньці спілкуватись з його цивільною дружиною. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та з урахуванням уточненої позовної заяви просив позов задовольнити. Надав аналогічні пояснення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила в повному обсязі та просила відмовити в їх задоволенні, пояснила, що вони з відповідачем перебували у шлюбі, в якому в них народилася донька [PERSON] , проте після розлучення у них почали виникати сварки з приводу місця проживання дитини. На даний час вона разом з донькою проживає у власній однокімнатній квартирі, в доньки є своя вільна зона. Під час розгляду питання комісією про визначення місця проживання дитини, дитина сказала, що хоче проживати з нею. Вона може сама виховувати та доглядати з а дитиною. Працює на двох роботах, проте все встигає. Ті речі, які позивач купує дитині, вона користується ними тільки, коли перебуває у нього вдома. Позивач сплачує аліменти на утримання дитини в розмірі 1700-2000 гривень. Представник відповідача [PERSON] в судовому засідання проти позовних вимог заперечив в повному обсязі ат просив відмовити в їх задоволенні, пояснив, що повні вимоги є необґрунтованими, оскільки відповідач має всі необхідні та належні умови для дитини, належним чином виконує свої обов`язки щодо виховання дитини. Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини комісією органу опіки та піклування, дитина обрала, що хоче проживати з матір`ю. крім того позивач ухиляється від сплати аліментів. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в задоволенні позовних вимог [PERSON] просив відмовити в повному обсязі. Вислухавши позивача, відповідача, представників сторін, перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 18.06.2011 року було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Обухівського районного управління юстиції у Київській області. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Обухівського міськрайонного управління юстиції у Київській області. 11.07.2016 року рішенням Обухівського районного суду Київської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 18 червня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Обухівського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис 135, розірвано. Рішення набрало законної сили 22.07.2016 року. Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо визначення місця проживання спільної неповнолітньої дитини - доньки [PERSON] , [INFO] . Донька проживає почергово з позивачем та відповідачем. 21.02.2019 року позивач [PERSON] звернувся з письмовою заявою до органу опіки та піклування виконавчого комітету Обухівської районної міської ради Київської області. 25.03.2019 року позивач [PERSON] подав уточнення до заяви від 21.01.2019 року та заперечення щодо заяви [PERSON] від 21.02.2019 року. В своїх заявах позивач зазначив, що основними причинами визначення проживання дитини разом з ним є: за згодою матері визначено місце проживання дитини з батьком, у відповідача відсутні належні умови проживання для дитини, за її згодою возив неодноразово дочку на відпочинок, відповідач не має власного житла, та постійно винаймає його. При цьому позивач має власне житло, поруч знаходиться школа, офіційно працює, приймає активну участь у вихованні дитини, має цивільну дружину. За заявами позивача та відповідача щодо встановлення місця проживання дитини, рішенням № 228 виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області від 02.04.2019 року було встановлено доцільність проживання дитини з матір`ю [PERSON] . Підставою для задоволення даного рішення слугував висновок та рекомендації соціального педагога навчального закладу, де навчається дочка сторін. Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно з ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Згідно з вимогами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ч. 3 ст. 151 СК України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Згідно ч.2 ст.157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до ч. 3 ст. 157 СК України той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Згідно ч.2 ст.159 СК України суд визначає способи участі одного із батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з врахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною в присутності іншої особи. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме, статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначала, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Суд погоджується із доводами позову про те, що позивач як батько дитини належно і в достатній мірі піклується про дитину, належно виконує батьківські обов`язки, спроможний забезпечити дитину належними житлово-побутовими умовами, за матеріальним станом спроможний забезпечити утримання, виховання і розвиток дитини на належному рівні. Однак, під час розгляду справи встановлено, що мати дитини також у достатній мірі спроможна забезпечити такі ж потреби дитини на належному рівні. При цьому в судовому засіданні мати дитини - відповідачка у справі переконливо довела своє відповідальне ставлення до забезпечення гармонійного розвитку дитини, створенню належних житлово-побутових умов, тому суд вважає доведеним належне виконання нею своїх материнських обов`язків, виявлення турботи про дитину та опіки. В судовому засіданні суду не повідомлено даних про наявність виключних обставин, які б виправдовували розлучення дитини із матір`ю, негативно характеризуючих даних про відповідачку у цьому спорі не здобуто. Обидві сторони мають постійні місця проживання та роботи, офіційні джерела доходу, позитивно характеризуються, мають міцні соціальні зв`язки. За таких обставин, з матеріалів справи вбачається майже однакове становище матері та батька щодо дотримання умов для визначення місця проживання дитини. Враховуючи викладене вирішальним у цьому спорі суд вважає бажання дитини, яка органу опіки та піклування, психологам повідомила про те, що бажає проживати із матір`ю та відчуває тісний емоційний зв`язок з нею. Крім того, в найкращих інтересах дитини суд вважає недоцільним розлучення дитини із матір`ю з огляду на вік і стать дитини. Таким чином, з огляду на сукупність встановлених під час судового розгляду обставин, в найкращих інтересах дитини, суд вважає доцільним залишити дитину проживати із матір`ю. Суд вважає, що заявлений позов про визначення місця проживання дитини не в повній мірі узгоджується із інтересами неповнолітньої дитини, оскільки висновком та рекомендаціями соціального педагога учбового закладу, де навчається дитина, на підставі якого було прийнято рішення виконавчим комітетом Обухівської міської ради встановлено доцільність проживання дитини разом з матір`ю. Дотримуючись рівності сторін, щодо місця проживання дитини, суд вважає не обґрунтованими позовні вимоги, так як перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи,поданим відповідно од цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторонам повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, можливість створення матір`ю дитини належних умов для її виховання, її більшу турботу і увагу до дитини, відсутність виняткових обставин, які б обумовлювали необхідність розлучення дитини та її матір`ю, враховуючи рішення виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області, виходячи із найвищих інтересів дитини, оцінивши всі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. За таких обставин в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed