Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

19 січня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовом до КМУ «Хотинська центральна районна лікарня» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначив, що відповідно до наказу № 22-ПВ від 02.09.2013 року «Медичні кадри», виданого КМУ «Хотинською центральною районною лікарнею», його лікаря хірурга переведено з 03.09.2013 року на посаду 1.0 ставки заступника головного лікаря по якості лікування хворих, та залишено за ним 0,25 ставки лікаря хірурга хірургічного відділення з оплатою згідно штатного розпису та відпрацьованого часу. Згідно із наказом №52-зн від 28.10.2014 року «Про усунення виявлених ревізією недоліків і порушень», виданим в.о. головного лікаря Хотинської Центральної районної лікарні [PERSON], [PERSON] звільнено з посади головного лікаря з контролю якості лікування хворих, згідно із п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України з 29.12.2014 року. Вважає його звільнення незаконним, оскільки воно було проведено без дотримання вимог трудового законодавства. Зазначає, що його персонально не було попереджено про звільнення з посади, з наказом про звільнення ознайомлено не було. Зазначає, що підтвердженням факту скорочення чисельності і штату працівників має бути наказ «Про приведення штатного розпису лікувально-профілактичного закладу до вимог чинною законодавства та скорочення чисельності працівників». Відповідно до вимог наказів МОЗ України №33 від 23.02.2000 року «Про типові штатні нормативи та типові штати закладів охорони здоров'я» та №735 від 30.08.2010 року «Про затвердження примірних етапів реформування первинного і вторинного рівнів надання медичної допомоги» видача установою наказу «Про приведення штатного розпису лікувально-профілактичного закладу до вимог чинного законодавства та скорочення чисельності працівників» повинна передувати пояснювальна записка та обґрунтування до неї на адресу засновника, який повинен затвердити зміни до штатного розпису. Про винесення наказу по КМУ «Хотинська Центральна районна лікарня» «Про приведення штатного розпису лікувально-профілактичного закладу до вимог чинного законодавства та скорочення чисельності працівників» [PERSON] повідомлено не було. Крім того, в наказі №52-зн від 28.10.2014 року «Про усунення виявлених ревізією недоліків і порушень» відсутні посилання на вказаний вище наказ. В наказі №52-зн від 28.10.2014 року «Про усунення виявлених ревізією недоліків і порушень» відсутні дані про виконання КМУ «Хотинська Центральна районна лікарня» вимог ст.49-2 КЗпП України. Також зазначає, що його не повідомлено про наявність вакантних посад та можливість переведення на іншу посаду на тому ж підприємстві, в установі, організації. Вказані повідомлення не надходили до дня звільнення [PERSON], а саме 29.12.2014 року. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлений позов, просить його задовольнити. Представник відповідача Скакун В.В. в судовому засіданні позов не визнав, зазначив, що позивач про звільнення був повідомлений, однак ознайомитися із наказом № 52-зн від 28.10.2014 року «Про усунення виявлених ревізією недоліків і порушень» відмовився, при цьому був складений акт від 28.10.2014 року про факт відмови отримання наказу, зазначив, що посаду заступника головного лікаря з контролю якості лікування хворих скорочено на виконання п.3 вимог Кельменецької об'єднаної державної фінансової інспекції в Чернівецькій області від 30.09.2014 року № 24-25-10/82 від 30.09.2014 року. За позивачем в Хотинській ЦРЛ рахується ще 0,25 ставки лікаря хірурга, інших аналогічних посад посаді лікаря з контролю якості лікування хворих в Хотинській ЦРЛ не має. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON],[PERSON] в судовому засіданні підтвердили той факт, що [PERSON] відмовився від ознайомлення та отримання під підпис наказу № 52-зн , про що був складений акт про факт відмови від отримання наказу від 28.10.2014 року. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому дані докази повинні бути належними та допустимими, як це передбачено ст.ст. 58-59 ЦПК України. Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України). Згідно із ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 61 ЦПК України). В силу ст. 43 Конституції України громадянину гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у вказаних випадках, зокрема: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства. Установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно із ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу. За умовами ст. 49-2 цього ж Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджаються не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Пленум Верховного Суду України в п.19 своєї постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. № 9роз'яснив, що, розглядаючи трудовий спір, пов'язаний зі звільненням за ст. 40 п. 1 КЗпП України, суд мав з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють звільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався звільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне звільнення. Судом встановлено, що згідно наказу №22-ПВ від 02.09.2013 року «Медичні кадри», виданого КМУ «Хотинською центральною районною лікарнею», [PERSON] лікаря хірурга переведено з 03.09.2013 року на посаду 1.0 ставки заступника головного лікаря по якості лікування хворих, та залишено за ним 0,25 ставки лікаря хірурга хірургічного відділення з оплатою згідно штатного розпису та відпрацьованого часу (а.с.4). Згідно із наказом № 52-зн від 28.10.2014 року «Про усунення виявлених ревізією недоліків і порушень», виданим в.о. головного лікаря Хотинської Центральної районної лікарні [PERSON], [PERSON] звільнено з посади головного лікаря з контролю якості лікування хворих, згідно із п.1 ст. 40 КЗпПУ з 29.12.2014 року (а.с.5). Відповідно до акту від 28.10.2014 року «Про факт відмови отримання наказу» комісія в складі в.о. головного лікаря Хотинської ЦРЛ [PERSON], головного бухгалтера Хотинської ЦРЛ [PERSON], інспектора відділу кадрів [PERSON], склали акт про те, що [PERSON] відмовляється від отримання наказу про звільнення (а.с.14), вказаний факт в судовому засіданні також підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON],[PERSON]. Згідно наказу №53-зн від 31.10.2014 року Хотинської ЦРЛ створено тимчасову комісію, для проведення заходів щодо ознайомлення та підписання наказу від 28.10.2014 року № 52-зн. (а.с.16). Згідно акту тимчасової комісії Хотинської ЦРЛ від 03.11.2014 року, [PERSON] повторно відмовився від ознайомлення з наказом, та відмовився від підпису (а.с.15). Відповідно до переліку вакантних посад по Хотинській ЦРЛ за період з 28.10.2014 року по 29.12.2014 рік існує тільки 3.0 ставки лікаря інтерна (а.с.36). Актом №24-25/189 від 19.09.2014 року Кельменецької об'єднаної державної фінансової інспекції в Чернівецькій області встановлено, що Хотинською ЦРЛ при введенні посади заступника з якості лікування хворих було допущено порушення п.2 Наказу МОЗ від 23.02.2000 року №33 «Про штатні нормативи та типові штати закладів охорони здоров'я» оскільки здійснено неправомірну заміну посад (посада лікаря замінена на посаду заступника головного лікаря) та введено посаду, яка чинними штатними нормативами не була передбачена. Вказаний акт Хотинською ЦРЛ в судовому порядку оскаржений не був. Таким чином, оскільки відбулись зміни в організації виробництва і праці, що супроводжувало скорочення штатної посади позивача, попередивши [PERSON] відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне звільненні за 2 місяці, Хотинська ЦРЛ не запропонувала позивачу іншу роботу на підприємстві, оскільки така була відсутня, як на дату повідомлення про звільнення (28.10.2014 року) так і на дату звільнення (29.12.2014 року), а перевести на посаду лікаря інтерна, лікаря який має стаж роботи не можливо. Крім того, за [PERSON] в Хотинській ЦРЛ зберігається посада лікаря хірурга хірургічного відділення 0,25 ставки. При цьому, суд вважає безпідставними доводи позивача на порушення відповідачем вимог ст. 49-2 КЗпП України, а саме те що йому не пропонувалася інша робота на даному підприємстві. Таким чином, скорочення дійсно мало місце, рішення про скорочення 1,0 посади заступника головного лікаря з контролю якості лікування хворих прийнялося на виконання п.3 вимог Кельменецької об'єднаної державної фінансової інспекції в Чернівецькій області від 30.09.2014 року №24-25-10/812. Про майбутнє скорочення позивач був попереджений за 2 місяці, від ознайомлення із наказом відмовився, іншої роботи яку могли б запропонувати позивачу не було, у зв'язку із відсутністю такої. Крім того, позивач і надалі працює на 0,25 ставки лікаря хірурга Хотинської ЦРЛ. У зв'язку з цим, відповідач правомірно звільнено позивача із займаної посади з підстав п. 1 ст. 40 КЗпП України. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то вони задоволенню не підлягають, оскільки суд не виявив жодних порушень з боку відповідача при звільненні позивача та правових підстав для поновлення останнього на роботі. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи наведені вище обставини, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено підстав для задоволення позовних вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. У зв'язку із відмовою у позовних вимогах, відповідно до ст. 88 ЦПК України, судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed