Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

19 травня 2015 року позивач звернулась в суд з позовною заявою до відповідачів, в якій просить визнати недійсним договір дарування 1/5 ідеальної частки квартири [ADDRESS], що укладений 29.12.2014р. між [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним договір дарування 1/5 ідеальної частки квартири [ADDRESS], що укладений 17.03.2015р. між [PERSON] та [PERSON]; судові витрати покласти на відповідачів. В обґрунтування позову позивач зазначає, що власниками квартири [ADDRESS] являються вона - [PERSON] та її син - [PERSON]. Як позивачу стало відомо зі справи № 285/470/15 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом, яка знаходилась в проваджені Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської обл., 29.12.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 1/5 ідеальної частки квартири. [PERSON], в свою чергу, 17.03.2015р. на підставі договору дарування 1/5 ідеальної частини квартири, подарувала дану частку своїй дочці [PERSON] Як вбачається з дублікату свідоцтва-163 про право власності на житло виданий УЖКГЕ та КВ Новоград-Волинської міської ради на підставі наказу № 49 від 26.12.2014 року, відділ з приватизації об'єктів міської комунальної власності посвідчує, що квартира № 22 по Леніна,65 (нині - Шевченка, 31) в м. Новоград-Волинський Житомирської області належить на праві спільної сумісної власності гр. [PERSON] та членам сімї: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Позивач вважає, що спірні договори є недійсними, оскільки право на розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Жодної згоди, тим паче письмової і нотаріально посвідченої, позивач на укладення договорів не надавала. Оскільки договір дарування від 29.12.2014 року є недійсним, то [PERSON] набула власність з порушенням вимог законодавства, з чого і випливає недійсність наступного договору дарування від 17.03.2015 року. Представник відповідача подав заперечення на позовну заяву, які зводяться до того, що згідно з наказом від 06 листопада 2000 року №59 виконкому Новоград - Волинської міської ради Житомирської області та свідоцтвом про право власності на житло №163 квартира [ADDRESS] (на сьогоднішній день Шевченка, 31) на праві спільної власності належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Згідно витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно державного КП Новоград-Волинського міжміського БТІ вбачається, що частки співвласників спірної Квартири визначені, зокрема - по 1/5 частини за кожним. На момент приватизації квартири [PERSON] був неповнолітньою особою і відповідні дії від його імені вчиняла його законний представник [PERSON], в тому числі реєстрацію прав власності на її частку та частку [PERSON] Внаслідок здійснення [PERSON] вищевказаних дій за [PERSON] було зареєстровано 1/5 ідеальної частки спірної квартири. Відповідно до ст. 8 ч. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року передача квартир ( будинків ) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власник приватизованого майна має право розпорядитися квартирою на свій власний розсуд: продати, подарувати, здати в оренду, обміняти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Отже, укладаючи оспорюваний договір дарування від 29.12.2014р. [PERSON] законно розпорядився зареєстрованою за ним часткою в праві власності на спірну квартиру, тому укладений правочин відповідає вимогам закону. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, з підстав зазначених у позовній заяві. Позивач пояснила, що вона успадковувала після смерті інших співвласників саме частки квартири і тому являється власником 4/5 часток спірної квартири, її сину належить 1/5 частка. Відповідачі [PERSON], [PERSON], яка є законним представником [PERSON], та її представник у судовому засіданні надали пояснення, зазначивши, що позов не визнають у повному обсязі з підстав, викладених у письмових запереченнях, просили в позові відмовити. Стверджували, що квартира на момент укладання оспорюваних правочинів являлась спільною частковою власністю, що перевірялось нотаріусом при вчиненні нотаріальних дій та про що свідчить витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, поданий до заперечень. Представник третьої особи - органу опіки та піклування в судове засідання не прибула, подала заяву в якій зазначила, що проти позову заперечує, просить розгляд справи проводити без її участі. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не прибула, подала заяву в якій просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги не визнає. Заслухавши у судовому засіданні пояснення всіх учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та надані докази, повно і всебічно зясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва-163 дублікат про право власності на житло (виданого УЖКГЕ та КВ Новоград-Волинської міської ради на підставі наказу № 49 від 26.12.2014 року), відділ з приватизації об'єктів міської комунальної власності посвідчує, що квартира № 22 по Леніна, 65 (на даний час - Шевченка, 31) в м. Новоград-Волинський Житомирської області належить на праві спільної сумісної власності гр. [PERSON] та членам сімї: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). Як вбачається з копії витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 03.01.2008 року[ADDRESS], що знаходиться в м. Новоград-Волинський по вул. Шевченка, 31 належала [PERSON] та членам сімї [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності по 1/5 частці кожному (а.с.89). [PERSON] успадкувала після смерті батька - [PERSON] спадкове майно, що складається з 1/5 частки у праві власності на квартиру № 22, що знаходиться в м. Новоград-Волинський по вул. Шевченка, 31 - відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.03.2008 року (а.с.52 -53) та зареєструвала право власності на дану частку (а.с.54). Після смерті матері позивача [PERSON], відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.08.2014 року, позивач успадкувала спадкове майно, що складається з 1/5 частки у праві власності на квартиру № 22, що знаходиться в м. Новоград-Волинський по вул. Шевченка, 31 (а.с.55-56) та зареєструвала право власності на дану частку (а.с.57). 10.02.2014 року помер син позивача [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.08.2014 року [PERSON] успадкувала спадкове майно, що складається з 1/5 частки у праві власності на квартиру № 22, що знаходиться в м. Новоград-Волинський по вул. Шевченка, 31 (а.с.49-50) та зареєструвала право власності (а.с.51). 29.12.2014 року між дарувальником [PERSON] та обдарованою [PERSON] укладено договір дарування 1/5 ідеальної частки квартири № 22, що знаходиться в м. Новоград-Волинський по вул. Шевченка, 31 (а.с.5-6). 17.03.2015 року на підставі договору дарування 1/5 ідеальної частини квартири, [PERSON] подарувала дану частку своїй дочці [PERSON] (а.с.8-9). Відповідно до листа КП «Новоград-Волинське МБТІ» від 15.07.2015 року, право власності на квартиру № 22, що знаходиться в м. Новоград-Волинський по вул. Шевченка, 31 зареєстровано Новоград-Волинським МБТІ в реєстровій книзі №25 за реєстровим номером 41/88 на підставі «Свідоцтва-163 про право власності на житло» від 06.11.2000 року, за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 1/5 частині (а.с.58) Дані обставини підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами та матеріалами справи. За змістом ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (ст. 361 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. За змістом ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. За змістом ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до положень ч. 1 , ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК. За змістом статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як слідує з позовної заяви та встановлено в судовому засіданні, позивачем заявлено позов про визнання недійсними договорів дарування на підставі того, що спірна квартира належить їй та відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва-163 дублікат про право власності на житло (виданого УЖКГЕ та КВ Новоград-Волинської міської ради на підставі наказу № 49 від 26.12.2014 року), яке ніким не оскаржувалась і не скасовувалось, відтак відсутність її письмової та нотаріально посвідченої згоди, як співвласника спірної квартири, на вчинення оспорюваного правочину щодо розпорядження спільним майном, потягло за собою недійсність цього правочину. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що станом на день вчинення оспорюваного договору дарування 1/5 ідеальної частки квартири № 22, що знаходиться в м. Новоград-Волинський по вул. Шевченка, 31, укладеного 29.12.2014 року між [PERSON] та [PERSON], зазначена квартира належала на праві спільної часткової власності позивачці [PERSON] та її сину [PERSON] - відповідачу у справі, при цьому: позивачу на той час належало уже 4/5 часки вказаної квартири (за наслідками спадкування), а відповідачу належала 1/5 частина квартири. Дані обставини підтверджуються наданими сторонами та дослідженими у судовому засіданні доказами. За таких обставин, положення закону про обовязковість згоди співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, яка має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена, що застосовується до режиму спільної сумісної власності, до даних правовідносин не застосовується. Відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Закон не вимагає письмової та нотаріально посвідченої згоди співвласника такої власності на розпорядження іншим співвласником своєю частиною у ній. Відповідно до ч. 2\~ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року\~передача квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку). Згідно з свідоцтвом-163 дублікат про право власності на житло[ADDRESS] по Леніна,65 (нині - Шевченка, 31) в м. Новоград-Волинський Житомирської області належить на праві спільної сумісної власності гр. [PERSON] та членам сімї: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). З витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно державного КП Новоград-Волинського міжміського БТІ вбачається, що частки співвласників спірної квартири визначені, зокрема - по 1/5 частини за кожним (а.с.89) \~\~\~\~ \~\~Згідно зі\~ст. 12 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~власник приватизованого майна має право розпорядитися квартирою на свій власний розсуд: продати, подарувати, здати в оренду, обміняти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON], укладаючи оспорюваний договір дарування 1/5 ідеальної частки квартири № 22, що знаходиться в м. Новоград-Волинський по вул. Шевченка, 31, від 29.12.2014 року, законно розпорядився зареєстрованою за ним 1/5 часткою в праві власності на спірну квартиру, тому укладений правочин відповідає вимогам закону Окрім того, представник позивача у судовому засіданні стверджував, що оскільки при вчиненні договору дарування від 17.03.2015 року [PERSON] виступав саме законним представником [PERSON], що суперечить вимогам чинного законодавства, то це також є підставою для визнання його такого правочину недійсним. Такі твердження не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, оскільки спростовуються встановленими у судовому засіданні обставинами справи та дослідженими доказами, а саме: копією свідоцтва про народження дитини (а.с.48), копією Рішення № 61 від 11.03.2015 року «Про захист житлових і майнових прав дитини» (а.с.73), копіями заяв (а.с.74,75). Як вбачається із зазначених документів, орган опіки та піклування прийняв рішення, яким надав дозвіл [PERSON] діяти від імені малолітньої дитини [PERSON] при укладанні договору дарування 1/5 частини квартири № 22, що знаходиться в м. Новоград-Волинський по вул. Шевченка, 31. Як слідує із змісту самого договору, [PERSON] виступав в якості представника обдарованої та діяв від її імен на праві, наданому йому саме рішення органу опіка і піклування, а не виступав законним представником малолітньої дитини в розумінні ч. 1, 2 ст. 242 ЦК України. Отже, з огляду на викладене та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи; в судовому засіданні встановлено відсутність передбачених ст. 203 ЦК України підстав недійсності оспорюваних правочинів, - суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Згідно з вимогами статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку із відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати з відповідача не стягуються.

Outcome: dismissed