Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

20.02.2014 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідачки, третьої особи про витребування особистого майна з чужого незаконного володіння. В позові зазначила, що їй на праві власності належить житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] (даний будинок належить їй на праві свідоцтва про право на спадщину). В 2005 році до неї звернувся [PERSON] з приводу купівлі в неї вищевказаного житлового будинку. В той час він перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] Нею було передано відповідачці всі оригінали документів для оформлення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, а саме свідоцтво про право на спадщину з витягом реєстрації, технічний паспорт на житловий будинок, оригінал державного акту на земельну ділянку. В 2007 році [PERSON] і [PERSON] розлучились і ніхто не займався оформленням договору купівлі-продажу житлового будинку ([PERSON] знаходився в місцях позбавлення волі). Далі в позові зазначила, що в 2006-2007 році, без надання на те її згоди, відповідачка зареєструвалася у вказаному житловому будинку. По даний час питання про купівлю її будинку не вирішено в зв'язку з тим, що грошей за будинок вона по сьогоднішній день не отримала. При зверненні до відповідачки з проханням повернути їй належні документи, які вона передавала відповідачці для оформлення договору купівлі-продажу, остання відмовляється повернути документи. В зв'язку з цим вона була змушена звернутись до Гуляйпільського РВ в Запорізькій області з заявою про утримання належних їй речей відповідачкою, але їй було порекомендовано звернутись до суду. Прохає суд витребувати у відповідачки на її користь належні: свідоцтво про право на спадщину з витягом реєстрації, технічний паспорт на житловий будинок, оригінал державного акту на земельну ділянку та стягнути на її користь судові витрати. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з причин, викладених у позові, прохає задовольнити позов в повному обсязі, додатково суду пояснила, що гроші за будинок отримала у повному обсязі, документи на будинок і землю віддала добровільно для оформлення купівлі-продажу. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов не визнали, заявили про застосування позовної давності до вимог позивача, додатково суду відповідачка пояснила, що в неї були лише копії документів, а не їх оригінали, в квітні 2014 року вона виписалася з будинку, заперечує, що отримала оригінали документів. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши обставини справи, представлені докази та давши їм оцінку, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 28.12.2006 року [PERSON] уповноважила [PERSON] продати житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 27). 24.07.2007 року [PERSON] і [PERSON] розірвали шлюб. Після реєстрації розірвання шлюбу дружині присвоєне прізвище «[PERSON]» (а.с. 28). 10.01.2014 року в Гуляйпільському РВ ГУМВС України в Запорізькій області зареєстровано звернення [PERSON], [INFO], яка мешкає за адресою: [ADDRESS], про те, що з 2007 року [PERSON] не повертає їй документи на домоволодіння та земельну ділянку, які оформлені на її ім'я. Висновком ДІМ про результати розгляду звернення [PERSON] від 11.01.2014 року розгляд звернення [PERSON] припинено та рахується таким, що не містить ознак кримінального правопорушення (а.с. 7), про що [PERSON] повідомлено листом №37/456 від 11.04.2014 року (а.с. 8). 06.01.2014 року в Гуляйпільському РВ ГУМВС України в Запорізькій області зареєстровано звернення [PERSON], [INFO], про те, що 04.01.2014 року, близько 17.00 години, до неї додому прийшов її колишній чоловік [PERSON] та вчинив сварку. Висновком ДІМ про результати розгляду звернення [PERSON] від 10.01.2014 року розгляд звернення [PERSON] припинено та рахується таким, що не містить ознак кримінального правопорушення (а.с. 37), про що [PERSON] повідомлено листом № 37/440 від 11.01.2014 року (а.с. 39). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання або місця перебування фізичної особи № 2327/291 від 12.03.2014 року Гуляйпільського РС УДМС України в Запорізькій області, [PERSON], [INFO], уродженка м. Поліське Київської області, зареєстрована з 13.07.2006 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно зі ст.ст. 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів вказаною статтею передбачено визнання права. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Витребуванням власником свого майна з чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Предметом віндикаційного позову є вимога позивача до відповідача про витребування майна із чужого незаконного володіння, яка повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки. Майно може бути повернуте за позовом власника про витребування його майна на підставі ст.387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном ( безтитульний статус його володіння) та інше. За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна, виключає можливість його витребування і незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презюмує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлене рішенням суду ( ч. 3 ст. 397 ЦК України). В той же час, позивачкою суду не представлено жодних доказів того, що спірне майно (оригінали документів) передавалося відповідачці та знаходяться у її володінні (не надано розписок, листів, тощо). Доводи позивачки про усну домовленість з відповідачкою про оформлення договору купівлі-продажу не знайшли свого об'єктивного підтвердження у судовому засіданні. Не доведено також факт незаконності вибуття з власності спірного майна. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Також, в судовому засіданні встановлено, що вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння стосується не майна, визначення якого міститься в статті 190 ЦК України, а документів: свідоцтва про право на спадщину з витягом реєстрації; технічного паспорта на житловий будинок та оригіналу державного акту на земельну ділянку, що посвідчують право власності особи на майно, без зазначення будь-яких реквізитів. Приймаючи до уваги, що позивачем у судовому засіданні не доведено факт незаконного вибуття спірного майна з його володіння, а також те, що у відносинах між позивачем та відповідачами суд не виявив порушення прав позивача, суд вважає у задоволенні позову слід відмовити. Щодо питання про застосування до позовних вимог позовної давності слід зазначити наступне. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Про застосування позовної давності щодо заявленої позивачем вимоги відповідачем та її представником було заявлено в ході судового розгляду. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом наведеної норми закон пов'язує початок перебігу позовної давності не лише з днем коли особа достовірно довідалася про порушення свого права, а й з днем, коли вона в силу очевидних причин та факторів могла довідатись про таке порушення. Позивачем в позові зазначено, що нею в 2005 році були передані документи відповідачці [PERSON] З 13.07.2006 року відповідачка [PERSON] була зареєстрована в житловому будинку по [ADDRESS] (а.с.13), як зазначила відповідачка в судовому засіданні це відбулося з відома [PERSON] При цьому ж сама позивачка цього спростувати не змогла. Тому, саме з цього часу у позивачки почався відлік трирічного строку позовної давності на захист порушеного права. Вона не була позбавлена можливості звернутися за правовою допомогою з приводу законності проживання відповідачки в спірному будинку та користування ним, а також утримання відповідачкою відповідних документів, на протязі строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відтак, суд вважає, що початок перебігу строку позовної давності для позивача [PERSON] слід рахувати саме з 2006 року, а тому позивач безумовно пропустила визначений законом трирічний строк для звернення до суду з вищевказаним позовом. За таких підстав, в задоволені позову необхідно відмовити не через сплив строку позовної давності, а за не обґрунтованістю позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed