Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

1. Позиції сторін, процесуальні дії 1.1. [PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, посилаючись на наступне. Позивач з 12.04.1992 по 04.05.2012 перебувала у шлюбі з відповідачем. Перебуваючи у шлюбі, сторони 12.04.2000 придбали у власність трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Між сторонами не досягнуто домовленості з приводу поділу їхнього спільного майна, відповідач не визнає права позивача на 1/2 частку квартири. Спірна квартира була зареєстрована на відповідача згідно договору обміну, проте набута в період шлюбу та в інтересах сім`ї. Враховуючи викладене, позивач звернулася до суду з даним позовом та просить: - визнати квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] ; - в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . 1.2. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що він визнає спірну квартиру об`єктом спільної сумісної власності подружжя. В спірній квартирі з 2000 по 2012 рік проживав він, його дружина та двоє їх дітей. Зараз він у спірній квартирі не проживає, при цьому за квартирою накопичився борг за комунальні послуги близько 200000 грн. Він не заперечує проти задоволення позову, проте заперечує проти стягнення з нього судового збору. 2. Обставини справи, зміст спірних правовідносин 2.1. Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 12.04.1992 Сєвєродонецьким міським РАГС Луганської області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 12.04.1992. Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу - [PERSON] . Згідно копії рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 04.05.2012 по справі №1227/2643/2012 позовну заяву [PERSON] задоволено та ухвалено розірвати шлюб, зареєстрований 12.04.1992 Сєвєродонецьким міським РАЦС Луганської області, актовий запис №227, між [PERSON] і [PERSON] . Рішення набрало законної сили 15.05.2012. 2.2. Згідно з копією договору обміну серії АВК № 101348, укладеного 12.04.2000 між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони, [PERSON] обміняв належну йому квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 2 договору обміну квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 24.01.1996 Сєвєродонецькою держнотконторою за реєстром № 415, та зареєстрованого Сєвєродонецьким бюро технічної інвентаризації 31.05.1996 за №749. Згідно довідок-характеристик, посилання на які міститься у пункті 2 вищевказаного договору, квартира [ADDRESS] є однокімнатною, площею 30,5 кв.м., вартістю 4110 грн., а квартира [ADDRESS] є трикімнатною, площею 57,4 кв.м., вартістю 10458 грн. Пунктом 4 договору обміну визначено, що обмін проведений в місті Сєвєродонецьку Луганської області по взаємній домовленості сторін без доплати. 3. Релевантні джерела права 3.1. Статтями 22, 24, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України, в редакції, яка була чинною станом на час укладення договору обміну спірної квартири (далі - КпШС), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. 3.2. Згідно статей 241, 242 Цивільного кодексу Української РСР в редакції, яка була чинною станом на час укладення договору обміну спірної квартири (далі - ЦК УРСР), за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. До договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає зі змісту відносин сторін. 3.3. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Така правова позиція сформована Верховним Судом та викладена в постановах від 24 травня 2019 року у справі № 360/303/17-ц, від 17 липня 2019 року у справі № 648/2988/16-ц, від 14 листопада 2019 року у справі №570/4823/15-ц. 4. Оцінка доказів та аргументів сторін 4.1. Суд зазначає, що станом на час укладення відповідачем договору обміну спірної квартири від 12.04.2000, чинним був Кодекс про шлюб та сім`ю України, а також Цивільний кодекс Української РСР. Саме вказані нормативно правові акти визначали правовий режим майна, набутого за договором обміну, а також набутого під час перебування особи у зареєстрованому шлюбі. Зі змісту статей 22, 24, 28, 29 КпШС вбачається, що вказаним кодексом була встановлена презумпція спільності майна подружжя, набутого за час шлюбу. Виключення з цієї презумпції передбачалися лише у таких випадках: 1) майно належало одному з подружжя до одруження; 2) майно було одержане одним із подружжя під час шлюбу в дар або в порядку успадкування; 3) майно є річчю індивідуального користування одного із подружжя (за винятком коштовностей та предметів розкоші). Водночас, ЦК УРСР визначав, що кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. До договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає зі змісту відносин сторін. Тобто, станом на 12.04.2000 договір міни житлових приміщень означав, що одна із сторін договору продає своє житлове приміщення, а взамін покупає інше житлове приміщення. При цьому, КпШС не передбачав жодних виключень стосовно правового режиму майна, набутого одним із подружжя за договором міни, в частині застосування презумпції спільності майна подружжя, набутого за час шлюбу. Крім того, КпШС на відміну від Сімейного кодексу України не визначав, що особистою приватною власністю дружини або чоловіка є те майно, яке набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному із подружжя особисто. Таким чином, майно, набуте в 2000 році одним із подружжя під час перебування у шлюбі за договором міни, прирівнюється до майна набутого за договором купівлі-продажу і презюмується спільною сумісною власністю подружжя. 4.2. Спірна квартира була набута відповідачем за договором міни 12.04.2000, тобто під час перебування сторін у шлюбі. Згідно копії паспорту позивача, вона з 13.07.2000 була зареєстрована у цій квартирі. Доказів того, що спірна квартира була придбана не в інтересах сім`ї сторін, а лише для особистого використання відповідачем, до суду надано не було. Заяву про застосування строків позовної давності відповідач ані усно, ані письмово не подавав, в той час як згідно діючого на час розгляду справи цивільного законодавства суд може застосувати строки позовної давності лише за заявою сторони (ч. 3 ст. 267 ЦК України). Таким чином, суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а спірну квартиру належить визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя та в порядку її поділу визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири. 5. Розподіл судових витрат, інші процесуальні питання 5.1. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 57745176 від 20.08.2021 про сплату судового збору у сумі 2664 грн. 00 коп. З урахуванням задоволення позовних вимог, а також з урахуванням прохання позивача про стягнення з відповідача лише 50% судових витрат, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 50 % суми сплаченого судового збору в розмірі 1332 грн. 00 коп. 5.2. Згідно із ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Отже, з урахуванням задоволення позову, підстав для скасування заходів забезпечення позову, які були застосовані ухвалою суду від 13.08.2021 по справі № 428/7574/21, станом на час ухвалення цього рішення суд не вбачає.

Outcome: approved