Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

20 червня 2018 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач просить визначити розмір ідеальних часток у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], а саме: за [PERSON], [INFO] - 20/100 частини квартири; за [PERSON], [INFO] - 21/100 частини квартири; за [PERSON], [INFO] - 59/100 частини квартири, та визнати за [PERSON], право власності на 41/100 частини квартири [ADDRESS], загальною площею 32,54 м?, житловою площею 16,7 м?, в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої [INFO] року. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07.05.1993 року, [PERSON] на праві власності належало 25,70 м? квартири [ADDRESS] та [PERSON] на праві власності належало 6,84 м? квартири [ADDRESS]. Згідно з актовим записом № 2248 від 28.10.2016 року, вчиненим Центральним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області, зареєстровано смерть [PERSON], яка померла [INFO] року. Згідно з актовим записом № 2221від [INFO] року, вчиненим Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, зареєстровано смерть [PERSON], який помер [INFO] року. В копії заповіту від 30.09.1993 року, засвідченого Першою Маріупольською державною нотаріальною конторою за № 2-4167, [PERSON] заповів належну йому долю у квартирі [ADDRESS] відповідачу [PERSON], яка є донькою позивача. Після смерті [PERSON], [INFO] року була відкрита спадкова справа № 45956123, що підтверджується Витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 17582990 від [INFO] року. Постановою державного нотаріуса Першої Маріупольської державної нотаріальної контори від 15.05.2017 року, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого [INFO] [PERSON], у зв'язку із відсутністю оригіналу заповіту чи його дублікату. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 20.10.2017 року за відповідачкою [PERSON] визнано право власності на 19,28 м? квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO] року. 01.03.2018 року позивач звернулась до Першої маріупольської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадщину за законом після смерті своєї матері, [PERSON], яка померла [INFO] року. Постановою державного нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлої матері, яке складається з частки квартири [ADDRESS]. Підставою відмови є те, що у наданому нею правовстановлюючому документі на зазначену квартиру (свідоцтво про право власності на житло [NUMBER] від 07.05.1993 року) визначення часток квартири проведено шляхом поділу загальної площі (32,54 м?) та визначені в квадратних метрах, а саме: [PERSON] належить - 25,70 м?, [PERSON] належить 6,84 м?, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Враховуючи той факт, що на теперішній час позивач позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті своєї матері у нотаріуса, вважає необхідним захистити права на спадщину у судовому порядку. Зазначає, що після смерті [PERSON], до нотаріальної контори звернулась [PERSON], яка спадщину прийняла шляхом подачі заяви, але не встигла оформити свої спадкові права у зв'язку зі смертю. Таким чином позивач, як спадкоємець за законом, має право на спадщину у вигляді двох часток, а саме: на 21/100 частини квартири, яка належала її матері, [PERSON] та на 20/100 частини квартири, яку вона не встигла оформити після смерті [PERSON] Просить визначити розмір ідеальних часток у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], а саме за: [PERSON], [INFO] - 20/100 частини квартири; за [PERSON], [INFO] - 21/100 частини квартири; за [PERSON], [INFO] - 59/100 частини квартири та визнати за [PERSON], [INFO], право власності на 41/100 частини квартири [ADDRESS], загальною площею 32,54 м?, житловою площею 16,7 м?, в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої [INFO] року. У судове засідання позивач не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала, не заперечувала проти їх задоволення. Фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалася у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Судом встановлено, що згідно з повідомленням від 28.11.2017 року наданим Маріупольським технічним бюро інвентаризації на запит [PERSON], однокімнатна квартира має житлову площу 16,7 м? і загальну 32,54 м?. Відповідачці [PERSON] належить частка квартири загальною площею 19,28 м?, що складає 59/100 частки квартири. [PERSON] належить частка квартири загальною площею 6,84 м?, що складає 21/100 частки квартири. [PERSON] належить частка квартири загальною площею 6,42 м?, що складає 20/100 частки квартири. Відповідно до свідоцтва на право власності на житло [NUMBER] від 07.05.1993 року, виданого держпідприємством по ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик», квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS], на праві приватної власності належить [PERSON] - 25,7 м?, [PERSON] - 6,84 м?. Реєстраційний напис на правовстановлюючому документі - №35383 від 20.05.2008 року. Згідно з рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 20.10.2017 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності у порядку спадкування, позовні вимоги задоволено, за відповідачкою [PERSON] визнано право власності на 19,28 м? квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO] року. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 24 вересня 2008 року, виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління Донецької області, [PERSON] помер [INFO] року, про що зроблено актовий запис №222. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 28 жовтня 2016 року, виданого Центральним районним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] померла [INFO] року, про що зроблено актовий запис №2248. Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15.05.2017 року №1168/02-31, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого 24 вересня 2008 року [PERSON] на майно, яке складається з частки квартири [ADDRESS]. Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01.03.2018 року №777/02-31, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої 27 жовтня 2018 року [PERSON] на майно, яке складається з частки квартири [ADDRESS]. Для визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування позивачу необхідно встановити розмір часток співвласників. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. При цьому необхідно визначити, якою є доля спадкодавця у праві спільної сумісної власності. Згідно з п.224 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженою наказом міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. №20/5, нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визнання) частки померлого у спільному майні. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні. Як передбачено ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно зі ст. 372 ЦК України майно, яке є у суспільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах з позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі з частки спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Позивач, заявляючи вимогу про визнання часток у праві спільної сумісної власності на квартиру, посилається на розмір часток, зазначених у повідомленні від 28.11.2017 року, виданому Маріупольським технічним бюро інвентаризації. Тому, з огляду на викладене, суд вважає, що позовна вимога про визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в частині кожному з її співвласників, а саме: [PERSON], [INFO] - 20/100 частини квартири; за [PERSON], [INFO] - 21/100 частини квартири; за [PERSON], [INFO] - 59/100 частини квартири, підлягає задоволенню. При цьому суд враховує роз'яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в п.3,4 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, де зазначено, що спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. При цьому, зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно з ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який пережив, та батьки. Відповідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу він не заявив про відмову від неї. Частиною 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який має бажання прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В силу вимог ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Таким чином, з урахуванням визнання позову відповідачем, за наведених обставин у інший спосіб, окрім як за рішенням суду, позивач, яка є спадкоємцем за законом, не може реалізувати своє право на прийняття спадщини, тому з метою захисту спадкових справ позивача суд задовольняє позов в повному обсязі, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved