Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

20.09.2016 позивач звернулася із зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований по вул. Бугайченка, 3 у с. Осички Радомишльського району Житомирської області. Також зазначила про те, що в цьому будинку зареєстрований її брат [PERSON], який з 2008 року в будинку не проживає, крім того, відповідач майже 8 років проживає у Прилуцькому районі Чернігівської області. До даного часу відповідач значиться зареєстрованим в її будинку, що перешкоджає їй у вільному розпорядженні своєю власністю, а тому просила суд позбавити його права користування житловим приміщенням та зняти останнього з реєстрації місця проживання. В судовому засіданні позивач не зявилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, зменшила свої позовні вимоги, а саме: відмовилась від вимоги щодо зобовязання третьої особи зняти [PERSON] з реєстраційного обліку у будинку, що знаходиться по вул. Бугайчнка, 3 у с. Осички Радомишльського району Житомирської області, у іншій частині позов підтримала та просила суд його задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, за згоди позивача суд ухвалює заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Як встановив законодавець, умови укладання, зміни, розірвання договору найму житла та підстави визнання особи такою, що втратила право користування житлом, що належить до приватного житлового фонду визначається Цивільним кодексом України, а особливості укладання договорів найму житла, втрати права користування житлом, що належить до державного або комунального житлового фондів визначається Житловим кодексом України. Оскільки будинок [PERSON] належить їй на праві приватної власності, до правовідносин, що виникли між сторонами у зв'язку користуванням цим житлом, зокрема, при розгляді спору щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мають бути застосовані положення Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що, згідно договору дарування жилого будинку від 29.05.2012, [PERSON] належить на праві власності житловий будинок № 3 по вул. Бугайченка у с. Осички Радомишльського району Житомирської області (а.с.6,8,11). Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 29.05.2012, [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка розміром 0,8009 га, цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться у с. Осички Радомишльського району Житомирської області. Даній земельній ділянці присвоєно кадастрові номери: 1825087401:06:002:0132, 1825087401:06:002:0130, 1825087401:06:002:0131, 1825087401:06:001:0171, 1825087401:06:002:0133 (а.с.7,10). Закладаючи вищевказаний позов, [PERSON] посилалась на те, що відповідач у її будинку не проживає з 2008 року, при цьому надала акт депутата Осичківської сільської ради Радомишльського району Житомирської області (а.с.9). Відповідач не надав суду жодного спростування вказаним обставинам справи. Кожна сторона, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У п. 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що, застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, аналіз ст. 16, ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, враховуючи положення, передбачені ст. ст. 317, 383, 391 ЦК України, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Таким чином, власник будинку розпорядилась своїм майном і надала відповідачу право користування належною її житловою площею як члену сімї, а тому на відповідача поширюються вимоги ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно до Постанови Верховного Суду України від 16.01.2012, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою, і вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). За таких обставин, суд дійшов висновку, що [PERSON], внаслідок відсутності без поважних причин понад один рік, втратив право користування даним житловим приміщенням та може бути позбавлений права користування жилим приміщенням вул. Бугайченка, 3 у с. Осички Радомишльського району Житомирської області

Outcome: approved