Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

21 грудня 2019 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» до [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання та виселення, в якій позивач просить суд: - усунути перешкоди Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «Алькор Інвест» у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користуванням нерухомим майном - квартирою за адресою: [ADDRESS] ; - усунути перешкоди Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «Алькор Інвест» у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом зняття з реєстрації місця проживання - квартири за адресою: [ADDRESS] : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; - усунути перешкоди Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «Алькор Інвест» у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном, шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] ; - стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа за вказаним позовом була розподілена судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 13.01.2021 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду. відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 24.02.2020 року до суду надійшли письмові пояснення стосовно позову від представника третьої особи - Служби у справах дітей Одеської міської ради, в яких представник просить суд під час розгляду справи враховувати найвищі інтереси дітей та розгляд справи провести за його відсутності. 17.03.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] в якому остання просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, з посиланням на те, що позивач зобов`язаний у разі виселення відповідачів надати їм інше житлове приміщення. 14.04.2020 року до суду надійшли письмові пояснення на відзив на позовну заяву від представника позивача, які в судовому засіданні 30.07.2020 року судом було ухвалено долучити до матеріалів справи, однак не враховувати під час розгляду справи з урахуванням не відповідності до вимог ЦПК України. 30.07.2020 року судом також було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті в судовому засіданні. В судовому засіданні 27.01.2021 року представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, з підстав його необґрунтованості. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом на надання відзив на позовну заяву не скористався. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, однак у письмових поясненнях, зазначив про розгляд справи за його відсутності. За наслідком викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 27.01.2021 року за наявною явкою сторін по справі. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, відповідачки, дослідивши вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 березня 2007 року між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] був укладений кредитний договір №4к-70, згідно якого Банк надав [PERSON] кредит в розмірі 95000 доларів США. В якості забезпечення виконання зобов`язання за вищезазначеним кредитним договором, 26 березня 2007 року між Банком та [PERSON] укладено договір іпотеки на нерухоме майно, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І. 26 березня 2007 року та зареєстрований в реєстрі за №3023. За умовами вказаного договору, [PERSON] передав банку в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Як вбачається зазначена квартира, належала іпотекодержателю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.05.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В., зареєстрованого в реєстрі за №1650. На підставі вищевикладеного вбачається, що передана [PERSON] в іпотеку, належна йому на праві власності, квартира була придбана не за рахунок кредитних коштів отриманих за кредитним договором №4к-70 від 26.03.2007 року, оскільки останній укладений через три роки після набуття відповідачем права власності на вказану квартиру. Як встановлено судом, 23 квітня 2019 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» був укладений договір про відступлення прав вимоги, за умовами якого Банк відступив Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набув право вимоги банку до позичальників та поручителів зазначених у Додатках №1 і №2 до цього договору. Відповідно до витягу з Додатку №1 і №2 до Договору про відступлення прав вимоги від 23.04.2019 року, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» передав ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» право вимоги у тому числі за кредитним договором №4к-70 від 26.03.2007 року, укладеним з [PERSON] . Тієї ж дати, 23 квітня 2019 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» був укладений договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н.В., зареєстрований в реєстрі за №312, за умовами якого, первісний іпотекодержатель відступає та передає, а новий іпотекодержатель приймає та набуває всіх прав належних первісному іпотеко держателю за договорами іпотеки, які забезпечують виконання зобов`язань за кредитними договорами та перелічені у Додатку №1 до цього договору. Згідно з витягом з Додатку №1 до договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» передав ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» право вимоги у тому числі за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І. 26 березня 2007 року, зареєстрований в реєстрі за №3023, укладений з [PERSON] . На підставі вищевикладеного вбачається, що ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» набуло право вимоги за кредитним договором №4к-70 від 26.03.2007 року та іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І. 26 березня 2007 року, зареєстрований в реєстрі за №3023, які укладені з [PERSON] . Зазначені обставини не спростовувались відповідачами по справі. Відповідно до наданого до суду Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №182452744 від 26.09.2019 року, 26.09.2019 року за ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі: повідомлення за №0500036852278, виданого 02.05.2019 року Укрпошта; Листа-вимоги ТОВ «ФК «Алькор Інвест» від 26.04.2019 року за №48; Звіту про оцінку, складеного 11.06.2019 року ТОВ «Експертна оцінка майнових прав»; іпотечного договору від 26.03.2007 року, за р.№3023. На підставі викладеного вбачається, що ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» здійснило дії зі звернення стягнення в позасудовий порядок на предмет іпотеки за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І. 26 березня 2007 року, зареєстрований в реєстрі за №3023, та набуло право власності на квартиру [ADDRESS] , яка належала [PERSON] . Позивач звертаючись до суду з цим позовом стверджує, що відповідачі зареєстровані та мешкають у вказаній квартирі, яка належить позивачеві на праві власності, чим перешкоджають ТОВ «ФК «Алькор Інвест» у розпорядженні власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивач в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надав до суду доказів на підтвердження реєстрації та мешкання відповідачів у квартирі [ADDRESS] . Однак, судом під час вирішення питання про відкриття провадження по справі, у відповідності до ч.6 ст.187 ЦПК України, було отримано відомості про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачів по справі, як фізичних осіб. Відповідно до відповідей з відділу адресної довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області, судом встановлено, що: місце мешкання [PERSON] , [INFO] , з 06.08.2004 року зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , за якою також був зареєстрований [PERSON] , [INFO] , однак 26.09.2019 року знято з реєстрації. Судом також враховується, що під час розгляду справи, відповідачка та її представник не спростовували доводів позивача, про те, що [PERSON] та [PERSON] разом з неповнолітніми: [PERSON] і [PERSON] мешкають у вказаній квартирі. Стосовно вимог позивача, суд зазначає наступне. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах: від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Усталена практика Верховного Суду України та Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК Української РСР. Верховним Судом України зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) підтверджено, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики Європейського суду з прав людини, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, яким є стаття 109 ЖК Української РСР та закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника. Такий правовий висновок викладений також Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18). Як встановлено судом, [PERSON] квартира [ADDRESS] , була набута у власність не за рахунок коштів, отриманих у кредит від ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є позивач. Матеріалами справи не доведено, що відповідачі мають у власності інше житло. Також не доведено, що в передбаченому законом порядку (стаття 132-1 ЖК Української РСР, підпункт 2,3 Порядку формування фондів житла для тимчасового проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 422 від 31 березня 2004 року) відповідачам надавалось інше житло, яке відповідає санітарним і технічним нормам. В суду відсутні відомості про існування рішення компетентного органу місцевого самоврядування щодо надання відповідачам для тимчасового проживання житлового приміщення придатного для проживання, в яке їх можливо було б виселити у разі ухвалення судом відповідного рішення про задоволення позову ТОВ «ФК «Алькор Інвест». При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Вказаний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 367/2506/15-ц (провадження № 61-14134 св 18). Таким чином, суд доходить до висновку, що виселення відповідачів із іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, на яке позивач звернув стягнення, не можливе без надання іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням, за наслідком чого в цій частині вимог, позов ТОВ «ФК «Алькор Інвест», задоволенню не підлягає. Правовідносини з приводу визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, регулюються положеннями ЦК України, ЖК Української РСР. Так, відповідно до положень частини першої статті 316 ЦК України право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Разом з тим, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина 4 статті 9 ЖК Української РСР). За положеннями частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником. Враховуючи викладене, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у зв`язку з переходом права власності до кредитора, як на іпотечне майно, оскільки відповідачі фактично залишаються проживати у квартирі, підстави для їх виселення відсутні. Усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі положень статті 391 ЦК України також не передбачено змістом зазначеної норми права. У зв`язку із відсутністю підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, не підлягають задоволенню й вимоги про зняття відповідачів з реєстрації у квартирі. Зазначений правовий висновок, за аналогічними вимогами, узгоджується з правовими висновками викладеними також Верховним Судом у постановах від 04 травня 2020 року по справі № 562/382/18 та від 16 вересня 2020 року по справі № 688/1731/18. Європейський суд з прав людини вказує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41,42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року). Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом виселення, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). При вищевикладених обставинах, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги ТОВ «ФК «Алькор Інвест» не обґрунтованими, за наслідком чого у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. З урахуванням відмови у задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем у відповідності до ст.141 ЦПК України до відшкодування не підлягають. Відповідачами під час розгляду справи не заявлялось питання щодо стягнення з позивача понесених судових витрат.

Outcome: dismissed