Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

21 березня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою. На підтвердження позовних вимог, посилається на те, що він є власником земельної ділянки площею 3,80 га, що знаходиться на території Вороньківської сільської ради Чорнухинського району Полтавської області. Постановою державного виконавця ВДВС Чорнухинського РУЮ від 25.03.2015 року було накладено обтяження - арешт на все належне йому нерухоме майно. Підставою для накладення арешту стало виконавче провадження про стягнення з нього аліментів в розмірі ? частини всіх видів заробітку на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] Станом на 01.03.2018 року, заборгованість по аліментах відсутня. В позасудовому порядку зняти обтяження з майна не є можливим, а існування арешту позбавляє можливості розпоряджатися своїми правами, за таких обставин позивач змушений звернутися до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився надав на адресу суду заяву в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує. Представник Чорнухинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області в судове засідання не зявився, установа направила до суду заяву, в якій викладено прохання розгляд справи проводити у відсутність їхнього представника. \~Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 2 ст.30 ЦПК України, позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. [PERSON] є власником земельної ділянки площею 2,80 га, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серія ПЛ №236432 виданого 01 березня 2004 року (а.с.7). [PERSON] Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження та [PERSON] про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №22220523 від 25.03.2015 року накладено арешт на все нерухоме майно [PERSON] Водночас, у з'вязку з тим, що на належне [PERSON] майно накладено арешт на підставі вищевказаної постанови державного виконавця, він не має можливості розпоряджатися цим майном. Виходячи з вищевикладеного, враховуючи те, що інших способів зняття арешту з вказаного нерухомого майна та захисту прав позивача [PERSON] немає, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У відповідності до ч.5 ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження», арешт може бути знятий за рішенням суду. Оскільки згідно довідки Чорнухинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області №22 від 06.03.2018 року заборгованість по сплаті аліментів у [PERSON] станом на 06.03.2018 року відсутня, тому суд вважає позов про скасування обтяження у виді арешту нерухомого майна обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Оскільки, накладена заборона на відчуження майна порушує права позивача, як власника, то він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, володіння та розпоряджання своїм майном, що врегульовано ст. 391 ЦК України. Іншого способу зняти наявну заборону немає. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved