Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-22 00:00:00

1. Позиції сторін, процесуальні дії 1.1. [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про визнання протиправними дій щодо припинення страхових виплат, зобов`язання нарахувати і виплатити страхові виплати. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.12.2018 він є спадкоємцем [PERSON] , яка померла [INFO] . [PERSON] перебувала на постійному обліку та отримувала страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Ровеньки Луганської області. Відділенням не було змінено своє місце реєстрації в населенні пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження. Нарахування та виплату страхових виплат було припинено з 01.12.2014. В обґрунтування припинення страхових виплат відповідач посилається на те, що для реалізації свого права [PERSON] повинна була переміститись на територію, підконтрольну органам державної влади України, отримати довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та звернутись з відповідними документами до відповідача. У зв`язку з тим, що вона не зверталась до відповідача, свого права на продовження страхових виплат з 01.12.2014, на думку відповідача, [PERSON] не реалізувала. З огляду на викладене, позивач звернувся з даним позовом до суду та просить визнати дії відповідача щодо припинення [PERSON] страхових виплат з 01.12.2014 протиправними, а також зобов`язати відповідача нарахувати й виплатити позивачу невиплачені належні [PERSON] страхові виплати за період з 01.12.2014 по 06.12.2017. 1.2. Представник відповідача подав суду письмовий відзив, в якому зазначено, що особа, яка мала право на страхові виплати в разі смерті потерпілого на виробництві [PERSON] з 27.07.2004 перебувала на обліку та отримувала щомісячні страхові виплати як особа, яка мала на це право у зв`язку зі смертю годувальника у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Ровеньки Луганської області (далі - відділення), яке зараз знаходиться на тимчасово окупованій території. Відділенням не здійснено переміщення з тимчасово окупованої території в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, тому нарахування та виплату страхових виплат потерпілим (членам їх сімей) у відділенні припинено з 01.12.2014. Факт не переміщення відділення з тимчасово неконтрольованої на контрольовану територію підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, які знаходяться у вільному доступі. За даними реєстру потерпілих щомісячні страхові виплати [PERSON] за період з 01.12.2014 до 06.12.2017 не нараховувались. У зв`язку з тим, що [PERSON] за вказаний період щомісячні страхові виплати не нараховані, вона не набула права на ці страхові виплати. Таким чином, спадкоємець не має права спадкування зазначених страхових виплат, оскільки ці виплати не входять до складу спадщини. Відповідна правова позиція Управління узгоджується з судовою практикою, зокрема з постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2018 у справі № 820/4774/18. Враховуючи положення ч. 4 ст. 25 ЦК України, оскільки особа, яка мала право на страхові виплати в разі смерті годувальника-потерпілого на виробництві [PERSON] не скористалась порядком реалізації своїх прав, до органів Фонду на підконтрольній українській владі території після 01.12.2014 не зверталась, будь-якої інформації не запитувала, доказів переміщення з окупованої території не надавала, відсутні й правові підстави для нарахування їй страхових виплат за період з 01.12.2014 по день смерті. З огляду на викладене, відповідач вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Здійснення страхових виплат потерпілим, які не перемістилися з тимчасово окупованої території, не передбачено, що підтверджується постановою Верховного Суду України від 12.04.2017 по справі № 243/746/16-ц. 1.3 Представник позивача надав суду відповідь на відзив, в якому вказано, що законом не передбачено такої підстави для припинення страхових виплат, як не звернення до органів фонду соціального страхування та території підконтрольній органам влади з питання отримання щомісячних страхових виплат та заборгованості по виплатах та нездійснення відділенням переміщення з тимчасово окупованої території в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Не нарахування [PERSON] щомісячних страхових виплат за період з 01.12.2014 до 06.12.2017 порушило її гарантовані Конституцією України та Європейським судом з прав людини права, що у свою чергу мало наслідком порушення прав [PERSON] як спадкоємця. Аналізуючи фактичні обставини справи доречно зазначити, що вини [PERSON] у не нарахуванні їй страхових виплат немає. Внаслідок збігу обставин [PERSON] у період з 01.12.2014 до 06.12.2017 залишалась соціально незахищеною, а Фонд соціального страхування України не нараховував їй належні страхові виплати з підстав, не зазначених у законі, а з дискримінаційних мотивів - за ознакою місця проживання. 1.4 Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача в судовому засіданні 23.04.2020 присутня не була, надала заяву про відкладення розгляду справи. В судових засіданнях, які відбулися раніше (29.01.2020, 26.02.2020), представник відповідача була присутня та заперечувала проти задоволення позовних вимог з тих підстав, які викладені у письмовому відзиві. У задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи судом було вирішено відмовити, адже наявних у справі письмових доказів та аргументів, які викладені у позовній заяві та відзиві, достатньо для всебічного та повного з`ясування обставин цієї справи. Крім того, у клопотанні про відкладення розгляду справи представник відповідача не вказала, що вона має намір подати додаткові докази або заявити інші клопотання, у зв`язку із чим відкладення розгляду справи, на думку суду, призвело б лише до безпідставного затягування розгляду справи. 2. Обставини справи, зміст спірних правовідносин 2.1. Згідно із копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 08.10.1984 Дзержинською селищною радою міста Ровеньки Ворошиловградської області, [PERSON] народився [INFO] в селище Дзержинському міста Ровеньки Ворошиловградської області УССР. Його матір`ю вказана [PERSON] , а батьком [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] у місті Ровеньки Луганської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно 19.10.2018 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. 2.2. Згідно з копією нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 13.02.2018, останній повідомив органи нотаріату, що приймає за всіма підставами спадкування спадщину, яка залишилася після смерті [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом серії [NUMBER] , виданого 26.12.2018 державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори, спадкоємцем указаного в свідоцтві майна [PERSON] є її син [PERSON] . Спадкове майно, на яке видане свідоцтво, складається з суми недоотриманої пенсії (за дні життя) у розмірі 84988,46 грн. Представник позивача [PERSON] 05.07.2019 звернувся до відповідача з адвокатським запитом №05/07/19-1 щодо надання інформації з якої дати та на якій підставі [PERSON] було припинено нарахування та виплату відшкодування по страховим виплатам по виконавчому листу Ровеньківського міського суду Луганської області від 14.06.2005 у справі № 2-13 2005. Відповідно до копії відповіді Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області №3485/02-3 від 19.07.2019 [PERSON] , 1934 року народження, перебувала на постійному обліку та отримувала страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Ровеньки Луганської області. Нарахування та виплату страхових виплат потерплим (членам їх сімей) у відділенні припинено з 01.12.2014. Для реалізації свого права на страхові виплати [PERSON] повинна була переміститись на територію, підконтрольну органам державної влади України, отримати довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та звернутися до робочих органів виконавчої дирекції Фонду. [PERSON] до робочих органів виконавчої дирекції Фонду з відповідною заявою не зверталась, а отже, не реалізувала у встановленому нормативно-правовими актами порядку свого права на продовження страхових виплат з 01.12.2014. 2.3. Зміст спірних правовідносин зводиться до питання про те, чи правомірно не нараховувалися страхові виплати померлій матері позивача за час її життя в період з 01.12.2014 та чи увійшли вказані виплати за період з 01.12.2014 до складу спадщини. 3. Релевантні джерела права та акти їх застосування 3.1. Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України (далі ЦК) до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1227 ЦК передбачено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Частина перша статті 1269 ЦК передбачає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно статті 1270 ЦК для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. 3.2. Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV, який з 01 січня 2015 року діє у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VІІ та має назву «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначає економічний механізм та організаційну структуру загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві. Відповідно до підпункту «в» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-ХІV (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я, виплачуючи йому, зокрема, щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого. Статтею 40 вказаного Закону (в редакції до 01 січня 2015 року) передбачено, що страхові виплати потерпілому провадяться щомісячно в установлені Фондом соціального страхування від нещасних випадків дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком. Статтею 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що належні суми страхових виплат, що з вини Фонду не були своєчасно виплачені особам, які мають на них право, у разі смерті цих осіб виплачуються членам їхніх сімей, а в разі їх відсутності - включаються до складу спадщини. 3.3. Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. На час виникнення спірних правовідносин ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, запроваджено не було. У статті 38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (у редакції, чинній на час припинення страхових виплат) передбачено випадки припинення страхових виплат і надання соціальних послуг: на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; в інших випадках, передбачених законодавством. Згідно пункту 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-ХІV (у редакції від 28 грудня 2014 року № 77-VІІІ) особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначає Кабінет Міністрів України. Визначення того, хто є внутрішньо переміщеними особами надано у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (у редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Як зазначено в статті 2 цього Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції. Водночас частиною першою статті 3 вказаного Закону встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що враховується судом. Частиною 10 статті 7 вищевказаного Закону визначено, що внутрішньо переміщені особи з тимчасово окупованої території мають право на отримання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності і від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, безпосередньо у робочих органах Фонду соціального страхування України за фактичним місцем проживання, перебування. Про необхідність соціального захисту осіб, які перебувають на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях ідеться і в Законі України від 18 січня 2018 року № 2268-VІІІ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» . У статті 2 цього Закону передбачено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України. Підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі № 243/5697/16-ц, у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 227/2802/16-ц, у постанові Верховного Суду від 22 липня 2019 року у справі № 418/2434/18. 4. Оцінка доказів та аргументів сторін 4.1. Вищевказаними письмовими доказами підтверджується, що [INFO] померла [PERSON] , а позивач є її спадкоємцем за законом. З матеріалів справи також вбачається, що [PERSON] на підставі рішення суду отримувала страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Ровеньки Луганської області. Відповідачем не було повідомлено, на який строк були призначені страхові виплати [PERSON] , у зв`язку із чим суд приходить до висновку про те, що вона мала право на їх отримання щонайменше до дня своєї смерті [INFO] . Цей висновок суду підтверджується копією витягу з Реєстру потерпілих, наданого відповідачем, де відсутні відомості про кінцевий строк здійснення виплат. Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Ровеньки Луганської області та Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області постанова про припинення виплат [PERSON] у період з 01.12.2014 року по день її смерті не приймалась. [PERSON] страхові виплати не отримувала з 01.12.2014 у зв`язку з проведенням на території Луганської області, у тому числі в м. Ровеньки Луганської області, антитерористичної операції, що підтверджується змістом відзиву відповідача. Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що оскільки страхові виплати були призначені [PERSON] , нараховувалися та виплачувалися їй по 01.12.2014, постанова про припинення цих виплат органами Фонду соціального страхування України не виносилась, то неотримані суми страхових виплат, які належали померлій, входять до складу спадщини, право на які має позивач. На думку суду, такі неотримані суми є майном в розумінні статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тому що в даному випадку особа мала законне майнове право на отримання цих сум та правомірне очікування щодо отримання цих сум. Той факт, що ці суми не були їй нараховані, не впливає на їх здатність входити до складу спадщини, адже припинення нарахування цих сум відбулося не тільки без жодних законних підстав, а й без прийняття компетентним органом будь-якого рішення про таке припинення. 4.2. До жодного з вищевказаних Законів України не внесено такої підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної або ж не звернення особи до органів Фонду соціального страхування України за місцем фактичного проживання після внутрішнього переміщення. Суд враховує, що постановами Кабінету Міністрів України № 531 від 01.10.2014, № 637 від 05.11.2014, № 595 від 07.11.2014 встановлено спеціальний порядок здійснення страхових виплат для осіб, які тимчасово переселилися з району проведення АТО, тобто особливості виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам. Однак, зазначені підзаконні нормативні акти не регулюють питання щодо здійснення страхових виплат особам, які з районів проведення АТО не переселилися або особам, які отримали довідку про внутрішнє переміщення, проте не зверталися до органів соціального страхування за місцем переміщення щодо отримання належних їм страхових виплат. Крім того, вказані підзаконні акти не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Порядок надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції, який було затверджено постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 11.12.2014 № 20, також не є законом. Крім того, зміст пункту 2 розділу І, пункту 3 розділу ІІІ вищенаведеного Порядку свідчить про те, що переміщені особи мають право отримувати виплати за місцем фактичного переміщення (проживання), проте не мають такого обов`язку, тобто після внутрішнього переміщення вони не втрачають право на отримання належних їм виплат за місцем зберігання своєї страхової справи на непідконтрольній території України. Сама лише відсутність звернення за отриманням соціальних виплат до компетентних органів на підконтрольній території України не позбавляє таких осіб права на ці виплати. На правильність вищевказаного висновку суду вказує те, що пункт 2 розділу ІІІ вищевказаного Порядку визначає, що робочий орган виконавчої дирекції Фонду, де зберігається справа про страхові виплати, припиняє відповідні виплати лише в разі звернення особи, яка тимчасово переміщена, з відповідними документами щодо продовження цих виплат у робочому органі виконавчої дирекції Фонду за фактичним місцем проживання. Отже, сам по собі факт переміщення особи на підконтрольну українській владі територію та отримання нею про це відповідної довідки, не створює підстав для автоматичного припинення їй соціальних виплат за місцем зберігання її страхової справи. Такі виплати припиняються лише якщо особа виявила бажання отримувати їх за місцем свого внутрішнього переміщення. 4.4. Аналіз наведених вище норм Закону та підзаконних актів дає підстави для висновку про те, що ненадання особі, яка не є внутрішньо переміщеною особою, довідки про взяття її на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, або ж не звернення особи до робочих органів Фонду на підконтрольній Україні території з заявою про нарахування виплат, не є підставами для невиплати страхових платежів, оскільки таке право закріплене за особою положеннями Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (з 01 січня 2015 року в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VІІ), і може бути обмежене лише введенням воєнного чи надзвичайного стану на окремій території чи на всій території України. Враховуючи викладене, суд вважає, що [PERSON] страхові виплати були призначені щонайменше до дня її смерті [INFO] , тому остання мала право на нарахування та виплату страхових виплат незалежно від звернення до робочих груп Фонду на підконтрольній Україні території та її проживання на окупованій або підконтрольній території. [PERSON] за життя право на отримання страхових виплат не втратила, доказів на користь протилежного до суду надано не було, тому позивач як спадкоємець відповідно до положень статті 1227 ЦК України має право на отримання страхових виплат в порядку спадкування за законом. 4.5 Доводи відповідача про припинення з 01.12.2014 видатків на забезпечення діяльності відділення у м. Ровеньки, та як наслідок припинення нарахування та виплати страхового відшкодування, не заслуговують на увагу, оскільки Європейський суд з прав людини зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (KECHKO v. UKRAINE, № 63134/00, § 26, ЄСПЛ, від 08 листопада 2005 року). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України» (заява 10441/06), яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, зазначено, що органи влади не надали обґрунтування позбавлення права заявника на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, що було визнано порушенням статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою, статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (пункти 51-54). Україна від зобов`язань, визначених статями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала, оскільки у постанові Верховної Ради України № 462-VІІІ від 21 травня 2015 року, якою схвалено заяву Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод», зазначено про відступ від окремих зобов`язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України. 4.6. Суд вважає за необхідне звернути окрему увагу на те, що позивач є єдиним спадкоємцем після смерті своєї матері, прийняв всю спадщину в порядку спадкування за законом та отримав свідоцтво про право на частину спадщини у вигляді пенсійних виплат. Тобто спадщина, яка залишилася після смерті [PERSON] , вже не може бути визнана відумерлою в порядку статті 1227 ЦК, у зв`язку із чим залучення до участі в цій справі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини не було необхідним. 4.7. З метою утвердження єдності системи судів загальної юрисдикції та забезпечення єдності судової практики суд вважає за необхідне вказати, що подібний підхід до вирішення аналогічної категорії справ було застосовано Луганським апеляційним судом у постанові від 05.08.2019 по справі № 431/5398/18. Посилання представника відповідача на судову практику, яка викладена у постанові Харківського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2018 у справі № 820/4774/18, є неспроможними, адже вказана судова практика не є обов`язковою для суду. Крім того, суд вирішує цю справу виходячи з конкретних її обставин, які є відмінними від обставин, що викладені у справі № 820/4774/18. Посилання представника відповідача на постанову Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року по справі № 243/746/16-ц є помилковим, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц відступила від висновку цього суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах та надала висновок про те, що відсутність довідки про взяття на облік позивача як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району АТО, не може бути підставою для невиплати позивачу страхових виплат. 4.8. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати й виплатити позивачу невиплачені належні [PERSON] страхові виплати за період з 01.12.2014 по 06.12.2017. На думку суду, з урахуванням конкретних обставин цієї справи, саме такий спосіб захисту порушених прав є ефективним та достатнім для повного відновлення спадкових прав позивача. 4.9. Позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо припинення [PERSON] страхових виплат з 01.12.2014 задоволенню не підлягають, оскільки визнання дій протиправними не є ефективним способом захисту прав позивача. Задоволення цих вимог не створює будь-яких правових наслідків для позивача та не призводить до поновлення прав позивача. 5. Розподіл судових витрат 5.1. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що позивачем було сплачено судовий збір за подання цього позову в розмірі 768 грн. 40 коп. У відповідності до ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору в розмірі 384 грн. 20 коп. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (768,40 / 2).

Outcome: partial