Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-09 00:00:00

1 жовтня 2013 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому вказувала наступні обґрунтування своїх вимог. З 24 листопада 2006 року до 26 лютого 2013 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем, від якого в них народилася дочка [PERSON], [INFO]. Батько дитини не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, не піклується про неї. Бажаючи виїжджати з дочкою за кордон на відпочинок, вона неодноразово зверталася до колишнього чоловіка за отриманням його згоди, але він відмовлявся це робити. Посилаючись на те, що відповідач безпідставною не надає дозволу на виїзд дочки за кордон, просила суд надати дозвіл на неодноразові тимчасові виїзди за кордон України разом з нею її дочки [PERSON] без дозволу батька. В судове засідання позивачки та її представник не з`явилися, але надали суду заяву, в якій позов підтримали, підтвердили викладені у ньому обставини та просили його задовольнити. Відповідач до судового засідання не з'явився, про його час та місце був повідомлений належним чином, згідно приписів абзацу 5 частини 5 статті 74 ЦПК України, не представив доказів проти задоволення позову, тому суд на підставі, статті 224 ЦПК України, за згодою позивача та представника позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про дату та час розгляду справи судом повідомлені своєчасно та належним чином. Суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін за наявних у справі доказів. Дослідивши докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, судом було встановлено, що 24 листопада 2006 року між сторонами був укладений шлюб, який був розірваний 26 лютого 2013 року. За час шлюбу в них народилася дочка [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дочка залишилися разом з позивачкою та перебуває на її утриманні. Відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, не піклується про неї. Позивачка, маючи на даний час достатнє матеріальне забезпечення, з метою найкращого виховання дитини та її оздоровлення, підвищення її морального та духовного розвитку, бажає здійснювати тимчасові виїзди з дочкою до інших країн на відпочинок та оздоровлення. Проте батько дитини ухиляється від надання свого дозволу на виїзд дитини з позивачкою за кордон. Згідно ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 17, п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженого Постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 березня 2004 року № 380), відомості про дітей, які їдуть за кордон з батьками (законними представниками), вписуються в паспорти батьків чи одного з батьків (законних представників) на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти. У разі заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до ч.ч. 2,4 ст. 150, ч.ч. 1,2 ст. 155 СК України батьки зобов'язані поважати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Статтею 5 Хартії прав сім'ї від 22 жовтня 1983 року передбачено, що «оскільки батьки дали життя своїм дітям, вони мають первинне і невід'ємне право виховувати їх; отже їх слід вважати первинними і головними вихователями власних дітей». У статтях 8, 9, 20 Конвенції про права дитини вживається термін «найкращі інтереси» дитини, а у ст. 3 зобов'язано усі державні та приватні установи, які займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні та законодавчі органи у всіх діях щодо дітей приділяти першочергову увагу «як найкращому забезпеченню інтересів дитини». Відповідачем не було надано доказів на підтвердження обґрунтування відмови у наданні дозволу на виїзд неповнолітньої дочки разом з матір'ю за кордон. В той же час, позивачка надала письмові докази того, що при виїзді за кордон її неповнолітня дочка буде мати належне забезпечення та виховання і це буде їй тільки на користь. Тому суд вважає, що відмова відповідача у дачі згоди позивачці на виїзд неповнолітньої дочки разом нею за межі України не має ніякого правового підґрунтя і є безпідставною та такою, що суперечить вимогам ст. 155 СК України, ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», так як є предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини і батьківське право не може здійснюватись всупереч цим інтересам. За такого, суд прийшов до висновку, що необхідно надати позивачці дозвіл на виїзд разом неповнолітньою дочкою за кордон без згоди батька. Враховуючи викладене,

Outcome: approved