Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. В серпні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вище зазначеним позовом до відповідача ПАТ «ПУМБ», зазначивши, що при купівлі 11.05.2018 року у відділенні вказаного банку 200 доларів США помилково дала касиру зайву купюру номіналом 200 грн., що виявила лише після залишення приміщення банку. Повернувшись, того ж дня вона попросила перевірити цей за відеозаписом місця касира, надати їй відеозапис щодо купівлі нею 200 доларів США для перегляду у відділенні банку або на власний носій (флешку). Вона двічі зверталась з таким проханням письмово, а саме 11.05.2018 року і 15.05.2018 року, однак відеозапису їй не було надано. 26.05.2018 року відповідач повідомив її, що запис не може бути надано, оскільки наявна на ньому інформація містить банківську таємницю, адже на ній зафіксовані й інші клієнти банку, окрім позивача. Позивач просить: - визнати протиправною відмову банку надати їй відповідний фрагмент відеозапису, оскільки вона бажає отримати такий фрагмент лише в тій частині, де зафіксована вона особисто під час власної валютно-обмінної операції; - визнати протиправним порушення банком законодавчого терміну надання відповіді на її звернення від 15.05.2018 року, адже відповідь була здана до відділення поштового звязку після спливу 30-денного строку з дня звернення; - зобовязати відповідача надати їй запитуваний фрагмент відеозапису з камер спостереження, коли вона здійснювала купівлю 200 доларів США, оскільки цей фрагмент потрібен їй для захисту своїх прав, так як вона цілковито переконана, що надала зайву 200-гривневу купюру касиру, котра, на її думку, привласнила цю купюру; - стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду, спричинену їй банком за фактами ненадання їй фрагменту відеозапису та порушення строків відповіді на її звернення, в сумі 5000 грн. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала і просить їх задовольнити в повному обсязі. Пояснила, що є споживачем фінансових послуг, які надає позивач. Завдана їй моральна шкода виразилась в душевних стражданнях з приводу порушення її прав, необхідності змінювати свій усталений спосіб життя, а саме неодноразово звертатися з заявами до банку, готувати позов до суду, аби відновити власні права. На її усні звернення в банку до неї поставились зверхньо та нетерпляче, що потягло за собою погіршення стану її здоровя, а саме підвищення артеріального тиску. Представник відповідача, беручи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференцзвязку, проти позову заперечив і просить в його задоволенні відмовити, оскільки решту з наданих коштів при валюто-обмінній операції касир надала позивачу правильно; відеозапис не міг і не може бути наданий банком позивачу, оскільки він містить зображення інших клієнтів банку і становить банківську таємницю, а на даний час вже не зберігся; відповідь на звернення від 15.05.2018 року була підготовлена банком вчасно 12.06.2018 року і того ж дня здана ТОВ «Франко Пак» для відправки засобами поштового звязку; моральної шкоди позивач не вправі вимагати, оскільки ніяким законодавчим актом можливість її стягнення в аналогічній ситуації не передбачена. 2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою від 11.08.2018 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче засідання на 07.09.2018 року. 06.09.2018 року відповідач надіслав до суду відзив та докази для доручення до справи, а також клопотання про відкладення підготовчого засідання з причини несвоєчасного отримання судової повістки та з клопотанням проведення всіх судових засідань в режимі відеоконференцзвязку. 17.10.2018 року позивач надала суду відповідь на відзив. 3. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Встановлено, що 11.05.2018 року позивач [PERSON] придбала у відповідача ПАТ «ПУМБ» у відділенні № 3 ПАТ «ПУМБ» в м. Хмельницький 200 доларів США. Вважаючи, що помилково залишила в касі зайву купюру номіналом 200 грн., позивач того ж дня повернулася у відділення № 3 ПАТ «ПУМБ» і звернулася до керівництва відділення з проханням переглянути відеозапис з камер спостереження, на якому мало б бути зафіксовано відповідну валютно-обмінну операцію, з тим, аби підтвердити або спростувати свої сумніви у правильності проведеного з нею розрахунку. З огляду на відмову в перегляді відеозапису на її усне прохання, вона того ж дня виклала його письмово у своїй скарзі до керівництва відділення. Зазначені обставини підтверджуються квитанцією № 16139094 про здійснення валютно-обмінної операції від 11.05.2018 року (арк. спр. 5), скаргою від 11.05.2018 року (арк. спр. 7). 14.05.2018 року позивач звернулася з заявою до Зарічанського відділення Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області, що підтверджується талоном-повідомленням від 14.05.2018 року та листом Зарічанського відділення Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області від 04.06.2018 року (арк. спр. 91, 92). 15.05.2018 року позивач звернулася до керуючого відділення ПАТ «ПУМБ» з інформаційним запитом (арк. спр. 8), в якому просила надати їй на електронних носіях публічну інформацію, що стосується її особисто, або надати можливість переглянути повний фрагмент у приміщенні банку на моніторі компютера, коли вона здійснювала купівлю 200 доларів США 11.05.2018 року приблизно о 17.14 17.19 год. Відповідь на зазначений запит відповідач підготував 12.06.2018 року (арк. спр. 9 10) і того ж дня передав ТОВ «Франко Пак» для подальшого відправлення засобами поштового звязку позивачеві. Зазначені обставини підтверджуються договором про надання послуг № 723/44 від 24.03.2017 року між ПАТ «Франко Пак» та ПАТ «ПУМБ» (арк. спр. 62 65) та листом ТОВ «Франко Пак» (арк. спр. 66). Зазначена відповідь на запит від 15.05.2018 року була надіслана позивачу відповідачем 25.06.2018 року, про що свідчить дата на штемпелі ПАТ «Укрпошта», проставленому на конверті, в якому даний лист надійшов позивачеві (арк. спр. 11). У своїй відповіді відповідач, посилаючись на необхідність дотримання режиму зберігання банківської таємниці, повідомив позивача, що не може надати їй запитуваний нею фрагмент відеозапису, оскільки ним зафіксовані клієнти банку, які перебували в зазначений час у відділенні банку. 4. Докази, відхилені судом. Суд не бере до уваги наданого позивачем в якості доказу чека ПАТ «ПриватБанк» на суму 6000 грн. (арк. спр. 6), оскільки позивач стверджує, що зняла готівку за цим чеком перед валютно-обмінною операцією 11.05.2018 року, тоді як сам чек датований 20.07.2018 року. 5. Оцінка аргументів сторін та доводів щодо порушення прав, застосовані норми права. Позивач стверджує, що відмова банку надати їй відповідний фрагмент відеозапису є протиправною. Суд погоджується з таким твердженням з огляду на таке. За ч. 3 ст. 32 Конституції України, згідно якої кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею. Аналогічно в абзаці другому ч. 2 ст. 11 Закону «Про інформацію» зазначено, що кожному забезпечується\~ вільний\~ доступ\~ до\~ інформації,\~ яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (далі: Закон), інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема, є операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди. Отже, дані, наявні на відеозаписі систем спостереження відповідача, зафіксовані під час здійснення позивачем 11.05.2018 року валютно-обмінної операції з купівлі 200 доларів США, дійсно належать до інформації, що становить банківську таємницю, як це стверджує відповідач. Суд також погоджується з відповідачем в тій частині, що, згідно ст. 61 Закону, банки зобов'язані забезпечити збереження банківської таємниці. Однак відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 62 Закону, інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками на письмовий запит або з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи. З формулювання зазначеної норми вбачається, що в разі надходження від фізичної особи письмового запиту про розкриття інформації щодо себе, яка містить банківську таємницю, банк має не право, а обовязок такий запит виконати, надавши запитувану інформацію. Норма містить лише дві обставини, необхідні банку для виникнення цього обовязку: 1) інформація щодо фізичної особи містить банківську таємницю, 2) на розкриття цієї інформації надійшов письмовий запит відповідної фізичної особи. Жодних винятків, які передбачали б право банку відмовити клієнту у наданні йому інформації про нього самого, яка містить банківську таємницю, Закон не містить. Крім того, згідно п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким\~ чином\~ (крім\~ випадків,\~ передбачених\~ законом) обмежується\~ право\~ споживача на одержання необхідної,\~ доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Продукція, згідно п. 19 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються,\~\~ виконуються\~\~ чи\~\~ надаються\~\~ для\~\~ задоволення суспільних потреб. Інформація, згідно абз. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про інформацію», - це будь-які відомості та/або дані,\~ які можуть бути збережені\~ на\~ матеріальних\~ носіях або відображені в електронному вигляді. Інформація про товар (роботу,\~ послугу) це, згідно ч. 1 ст. 14 Закону України «Про інформацію», відомості та/або дані,\~ які\~ розкривають\~ кількісні,\~ якісні та інші характеристики товару (роботи, послуги). Таким чином, виконання валютно-обмінної операції відповідачем на користь позивача підпадає під розуміння послуги за вище наведеним визначенням, а дані, наявні на відеозаписі з камер спостереження, що зафіксували цю операцію, - підпадають під поняття інформації про відповідну послугу. Отже, відмова відповідача надати позивачу запитуваний нею фрагмент відеозапису є протиправною і порушує права позивача як споживача послуг, які надає відповідач. Що стосується доводів відповідача про наявність на відеозаписі інших, окрім позивача, осіб, дані яких не можуть бути розголошені, суд звертає увагу на те, що відповідач міг би забезпечити права як позивача на отримання інформації щодо себе, так і інших клієнтів банку на збереження в таємниці інформації про себе, здійснивши ретушування зображення будь-яких інших клієнтів банку, окрім позивача, на тому фрагменті відео, який позивач запитувала. Даний спосіб збереження права на приватність був запропонований, зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 28.01.2003 року у справі PECK v. THE UNITED KINGDOM. Надалі позивач стверджує, що банк протиправно порушив встановлений законом термін надання відповіді на її звернення від 15.05.2018 року, а саме перевищив тридцятиденний строк за Законом України «Про звернення громадян». Таке твердження позивача є обґрунтованим. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Пойменоване як інформаційний запит, звернення позивача до відповідача від 5.05.2018 року за своєю суттю є заявою щодо реалізації її права, тож на відносини між сторонами, що виникли за фактом такого звернення, поширюються вимоги Закону України «Про звернення громадян». Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів. Отже, відповідач мав би надати позивачу відповідь ініційоване нею звернення від 15.05.2018 року впродовж не більше одного місяця від дня його надходження (15.06.2018 року) або ж повідомити позивача про інший необхідний термін, чого ним дотримано не було. Відповідач стверджує, що його вини в несвоєчасному отриманні позивачем відповіді немає, адже лист був готовий вже 12.06.2018 року, а відправкою займалося ТОВ «Франко Пак». Відповідно до ч. 2 ст. 255 ЦК України, письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно. Тобто, оскільки відповідач надсилав відповідь позивачу звичайною поштою, то його обовязок щодо своєчасного розгляду звернення був би належно виконаний в тому разі, якби лист із відповіддю був зданий до установи зв'язку до закінчення останнього дня тридцятиденного строку з дня надходження звернення. Заперечення відповідача про те, що в тридцятиденний строк відповідь була передана банком підряднику ТОВ «Франко Пак», не спростовують доводів позивача про надання відповіді з перевищенням встановленого законом строку, адже ТОВ «Франко Пак» не є установою звязку. Суд також звертає увагу на те, що в своєму запиті від 15.05.2018 року позивач вказала адресу своєї електронної пошти. З цього випливає, що відповідач мав можливість взагалі не звертатися до послуг ані ТОВ «Франко Пак», ані ПАТ «Укрпошта», натомість своєчасно, в день складення відповіді, надіслати її позивачу засобами електронного звязку. Таким чином, надання позивачеві відповіді на її звернення від 15.05.2018 року відповідачем з перевищенням тридцятиденного строку, передбаченого ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», є протиправним. Надалі позивач вимагає зобовязати відповідача надати їй запитуваний нею фрагмент відеозапису з камер спостереження, на якому зафіксовано придбання нею 200 доларів США 11.05.2018 року. Відповідач стверджує, що такий відеозапис не зберігся, що суд оцінює критично, оскільки відповідач чітко не назвав тривалості часу, впродовж якого зберігаються відеозаписи з камер спостереження у відділенні № 3 ПАТ «ПУМБ» у м. Хмельницький, не надав доказів того, що відповідний відеозапис було втрачено або знищено. Пояснення відповідача про те, що записи зберігаються не менше трьох днів, не лише не є жодною перешкодою їх збереженню більше трьох днів, але й логічно означає, що вони зберігаються щонайменш три дні або довше. Крім того, про намір переглянути відеозапис позивач повідомила банк в той же день, коли цей запис був зроблений, і того ж дня написала скаргу з проханням переглянути даний запис. Із наданої їй відповіді на інформаційний запит вбачається, що при підготовці відповіді запис переглядався працівником банку (у відповіді детально описано хід валютно-обмінної операції за участю касира банку і позивача), а відповідь датована 12.06.2018 року, тобто запис мав би все ще існувати значно пізніше, ніж через три дні після його здійснення. За таких обставин, оскільки відмова відповідача надати позивачу запитуваний нею фрагмент відеозапису є протиправною, суд приходить до висновку, що відповідача слід зобовязати надати позивачу запитуваний нею фрагмент відеозапису. Останньою з вимог позивача є вимога стягнути на її користь з відповідача компенсацію моральної шкоди. Як підставу позивач вказує заподіяння їй моральної шкоди відповідачем і внаслідок відмови в задоволенні її вимог, і внаслідок перевищення строків надання відповіді на її звернення. Позивач зазначає, що внаслідок вище наведених протиправних діянь відповідача зазнала душевних страждань, була змушена змінювати свій усталений спосіб життя, потерпала від погіршення стану здоровя. Суд погоджується з наявністю підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України «Про звернення громадян», громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом. Крім того, за абз. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен\~ має\~ право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Для позивача в даному випадку це означає право на одержання інформації, необхідної для реалізації її прав, адже позивач вправі пересвідчитись, чи відповідач надав їй послугу якісно, тобто провів з нею правильний розрахунок при валютно-обмінній операції. Згідно ч. 1 ст. 31 Закону України «Про інформацію», у разі якщо порушенням права на свободу\~ інформації\~ особі завдано\~ матеріальної\~ чи моральної\~ шкоди,\~ вона має право на її відшкодування за рішенням суду. Отже, позивач правомірно заявляє вимогу про відшкодування моральної шкоди. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Судом встановлено, що як відмова в наданні позивачу витребовуваної нею інформації, так і перевищення строків надання відповіді на її звернення вчинені відповідачем протиправно. Щодо доводів відповідача про вину в несвоєчасній відправці листа ТОВ «Франко Пак», суд бере до уваги, що за ч. 2 ст. 1172 ЦК України замовник відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника, а ТОВ «Франко Пак» діяло власне на виконання завдання відповідача як замовника. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Саме на заподіяння таких страждань посилається позивач. Визначаючи розмір компенсації моральної шкоди, суд враховує характер правопорушення та вину відповідача, глибину та тривалість душевних страждань позивача (надання відповіді прострочено на 10 днів, вимог запиту не задоволено з 15.05.2018 року і до дня вирішення справи судом), відсутність доказів погіршення стану здоровя позивача внаслідок протиправних діянь відповідача, вимоги розумності і справедливості, внаслідок чого вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 1000 грн. компенсації завданої їй моральної шкоди. 6. Норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував. Обґрунтовуючи свої доводи позивач посилалася також на Закон України «Про захист прав споживачів» як такий, з якого виникає її право на відшкодування моральної шкоди. Однак в даному випадку таке право передбачено іншими, вище наведеними нормами законодавства. Дійсно, згідно ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Разом з тим, право на відшкодування майнової та моральної шкоди споживачі мають, згідно п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», у випадку, якщо такої шкоди завдано внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції). У даній справі суд не встановлює, чи була послуга, яку надав відповідач позивачеві, якісною або неякісною. Сама позивач також підкреслює це в позовній заяві. Не встановивши ж факту заподіяння шкоди внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), неможливо застосувати ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». З тих же підстав (оскільки предмет спору не включає в себе встановлення правильності розрахунку між сторонами) суд не застосовує у даній справі наведений відповідачем п. 3.18 Розділу 3 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 01.06.2011 року № 174, де вказано, що якщо готівка не була перерахована клієнтом у приміщенні банку (філії, відділення) під контролем працівника банку (філії, відділення), то претензії від клієнта щодо відшкодування недостачі не приймаються.\~ Позов у даній справі не містить вимог щодо відшкодування недостачі. 7. Судові витрати. Судові витрати у справі складаються з судового збору в сумі 704 грн. 80 коп., від сплати котрого позивач звільнена, отже, його слід стягнути з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial