Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

21.12.2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення з житлового будинку №75-А по вул. Залізничне селище в м. Миколаєві з посиланням на вимоги ст.ст. 71,72 ЖК України ст. 391 ЦК України. 11.01.2016 року позивач уточнив свої позовні вимоги та просив про виселення відповідача з підстав передбачених ст..ст. 150, 156 ЖК України ст. ст.ст. 383, 391 ЦК України. 25.03.2016 року остаточно визначившись зі своїми позовними вимогами, позивач уточнив свої вимоги в частині залучення до участі у справі в якості відповідачів [PERSON], яка також діє в інтересах малолітнього [PERSON], [INFO] та просив про виселення [PERSON], [PERSON] і малолітнього [PERSON] з житлового будинку №75-А по вул. Залізничне селище в м. Миколаєві з посиланням на вимоги ст.ст. 150, 156 ЖК України ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України. В позові позивач посилався на те, що він є власником житлового будинку №75-А по вул. Залізничне селище в м. Миколаєві, на підставі договору купівлі-продажу від 17.11.2015 року укладеного з [PERSON], зареєстрованого у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно. Зі згоди колишнього власника будинку [PERSON], з 07.11.2008 року у спірному будинку був зареєстрований та в подальшому вселився відповідач [PERSON], як член сімї власника. Відповідач [PERSON] є дружиною [PERSON] та разом з малолітній сином [PERSON] також мешкають у спірному будинку без реєстрації. Користуючись вказаним будинком відповідачі порушують його права як власника житла на вільне володіння, користування та розпорядження своїм нерухомим майном, позбавляють його можливості використовувати будинок для власного проживання та членів його сімї. Ухвалою суду від 13.05.2016 року було обєднано в одне провадження справу за позовом [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення зі справою за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу від 17.11.2015 року житлового будинку №75-А по ул. Залізничне селище в м. Миколаєві, укладеного між [PERSON] і [PERSON] недійсним, здійснити поділ спільного сумісного майна та визнати за нею право власності на ? частку вищевказаного житлового будинку. В подальшому позивач [PERSON] уточнила свої вимоги з посиланням на ст.ст. 217, 369 ЦК України, в частині визнання недійсним договір купівлі-продажу від 17.11.2015 року в частині ? частки житлового будинку №75-а по вул. Залізничне селище, що належить їй на праві спільної сумісної власності. В позові позивач [PERSON] на підтвердження своїх вимог зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 1989 року по 12.06.2007 року, від шлюбу мають сина [PERSON] В період спільного життя перебуваючи у шлюбі, [PERSON] придбав 25.06.1996 року житловий будинок №75-А по ул. Залізничне селище в м. Миколаєві та всією сімєю вони проживали у вказаному будинку. При цьому, між нею та [PERSON] існувала домовленість про користування майном, а саме [PERSON] буде проживати в у спірному будинку однією сімєю з батьком, всі платежі по утриманню спірного майна сплачувались нею та сином [PERSON] Оскільки спірний будинок придбаний [PERSON] в період їхнього шлюбу, він є спільним сумісним майном подружжя та після розірвання шлюбу здійснення права спільної сумісної власності не припиняє власності на майно, набуте за час шлюбу. Але [PERSON] у листопаді 2015 року без її згоди відчужив спірне нерухоме майно чим порушив її права як співвласника. Про порушення її права вона дізналась лише на початку 2016 року з позову [PERSON] про виселення з будинку сина [PERSON] В судовому засіданні представники позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали, підтвердили викладені обставини, просили позов задовольнити. В задоволенні позову [PERSON] просили відмовити у звязку з його безпідставністю та необґрунтованістю. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримав, підтвердив викладені обставини, просив про задоволення вимог позову. В судовому засіданні відповідачі [PERSON] та його представник, [PERSON] в задоволенні позову [PERSON] просили відмовити, посилаючись на те, що [PERSON] у спірному будинку зареєстрований та проживає тривали час разом зі своєю сімєю, у тому числі з малолітнім сином [INFO], сплачують всі комунальні платежі. Між його батьками існувала домовленість, що він буде проживати у будинку. Але у листопаді 2015 року [PERSON] в супереч домовленості продав спірний будинок, про що він дізнався лише з даної позовної заяви. У спірному будинку він проживає з дозволу свого батька [PERSON]. Позивач [PERSON] ніколи не предявляв своїх вимог щодо проживання його разом зі сімєю у будинку. Вказаний будинок є єдиним місцем його проживання та реєстрації, а також проживання його дружини та малолітнього сина, іншого житла у них немає. В судове засідання представник відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала, просила в їх задоволенні відмовити, у звязку з необґрунтованістю та безпідставністю. В судове засідання представник третьої особи Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської не зявився, надали до суду заяву, просили слухати справу за їхньою відсутністю та ухвалити рішення на розсуду суду, виходячи з інтересів дитини. В судове засідання третя особа [PERSON] не зявилась, про час та місце слухання справи була повідомлена, причини неявки суду не повідомила. В судове засідання третя особа [PERSON] не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений, причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як встановлено в судовому засіданні, 24.11.1989 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] (дівоче прізвище Шахурдіна) О.І. та [PERSON], актовий запис №558, який було розірвано 08.02.1994 року, актовий запис № 22, згідно [PERSON] з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб №00016684941 від 24.05.2016 року. В подальшому 30.08.1996 року було повторно зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис №299, який було розірвано 12.06.2007 року, актовий запис № 271, згідно [PERSON] з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб №00016231050 від 22.01.2016 року. 25.06.1996 року [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу №4671, зареєстрованого Південною товарною біржею, придбав житловий будинок №75-А по вул. Залізничне селище в м. Миколаєві, право власності за [PERSON] за вказаним договором зареєстровано в ММБТІ 16.07.1996 року. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.12.2008 року договір купівлі-продажу №4671 від 25.06.1996 року, зареєстрованого Південною товарною біржею, визнано дійсним. Позивач [PERSON] просила суд визнати житловий будинок №75-а по вул.. Залізничне селище в м. Миколаєві спільним сумісним майном подружжя, оскільки було придбано [PERSON] за час шлюбу та виходячи із рівності часток майна дружини та чоловіка у спільній сумісній власності також просила визнати за нею право власності на ? частку вищевказаного будинку. Так, відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, придбане сторонами в період шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Статтею 69 ч.1 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 57 ч.1 п. 1 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним до шлюбу. Отже, судом встановлено, що спірний житловий будинок придбаний [PERSON] 25.06.1996 року під час припинення шлюбних відносин з [PERSON], у звязку з чим не є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] щодо поділу спільного сумісного майна подружжя є безпідставними та задоволенню не підлягають. Не підлягає задоволенню і вимога [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частку житлового будинку №75-А по вул.. Залізничне селище в м. Миколаєві, оскільки вказана вимога є похідною від вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя та наслідує її процесуальну долю. Що стосується вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17.11.2015 року, згідно якого [PERSON] продав [PERSON] належній йому на праві власності спірний житловий будинок, в частині відчуження ? частки спірного будинку, суд приходить до наступного: Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. \~Відповідно до\~ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Згідно розяснень п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що відповідно до ст.ст. 215 і 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушені вчиненням правочину. Отже, на підставі викладено суд приходить до переконання, що вказана вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17.11.2015 року, не підлягає задоволенню, оскільки [PERSON] не є стороною оспорюваного договору купівлі-продажу та як встановлено судом вчиненням вказаного договору права та законні інтереси [PERSON] не порушені. Також судом встановлено, що 17.11.2015 року було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку №75-А по вул. Залізничне селище в м. Миколаєві, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №1234 та зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, згідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбав вказаний вище житловий будинок. Згідно довідки адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради №1089 від 21.12.2015 року за адресою: м. Миколаїв вул. Залізничне селище, 75-а, з 07.11.2008 року зареєстрований відповідач [PERSON] В квітні 2013 року, зі згоди колишнього власника житлового будинку [PERSON], його син як член сімї власника [PERSON] вселився у спірний житловий будинок разом зі своєю цивільною дружиною [PERSON], без її реєстрації, шлюб між якими було зареєстровано 17.01.2015 року, а 18.07.2015 року у подружжя народилась дитина син [PERSON], який також проживає разом з батьками за вказаною адресою без реєстрації. На теперішній час відповідачі [PERSON] та [PERSON] чинять перешкоди власнику спірного житлового будинку, не допускають його до своєї власності, відмовляються надати квитанції на оплату комунальних послуг, що підтверджується висновком інспектора Заводського ВП ГУ НП в Миколаївській області від 04.12.2015 року, за заявою представника [PERSON] [PERSON] 11.02.2016 року [PERSON] направив [PERSON] письмову вимогу про виселення з будинку №75-а по вул..Залізничне селище в м. Миколаєві, яка отримана особисто [PERSON] 16.02.2016 року, згідно повідомлення про вручення. Згідно положенням ч.2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, прроживання членів його сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Права власності власника не можуть бути обмежені, за виключенням передбаченим законом. У випадку порушення права власника, не повязанного з позбавленням права власності, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні. В разі коли такі перешкоди полягають у неправомірному користуванні житлом власника або іншим належним йому приміщенням для цілей проживання, останній вправі, відповідно до положень житлового законодавтва, вимагати виселення із належного йому приміщення. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містять також ст.. 405 ЦК України. У правової позиції Верховного Суду України, викладеного в постанові від 05.11.2014 року (спрва№6-158цс14), яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України, зазначено, що аналіз вищенаведених правових норм (ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України) дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку (квартири) користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок особи, членами сімї якого вони є (або буди). Із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Виникнення у членів сімї власника житлового будинку право на користування цим будинком є похідним від виникнення у власника права власності на будинок, а відтак припинення права власності особи на будинок, припиняє право членів його сімї на користування жилим будинком (квартирою). Так, дійсно відповідач [PERSON] вселився у спірний житловий будинок зі згоди колишнього власника [PERSON] як член його сімї, а відповідач [PERSON] та їхній малолітній син [PERSON], [INFO] також вселилися у будинок вже як члени сімї [PERSON] Проте, у [PERSON] з 17.11.2015 року припинилось право власності на спірний будинок. Отже, на теперішній ча, після зміни власника спірного жилого будинку, відовідачі продовжують проживати в спірному будинку без згоди нового власника [PERSON], будь-яких угод щодо користування спірним житлом не укладали, вони не є членами його сімї, тому правових підстав для продовження проживання відповідачів в спірному житлому приміщенні немає. Таким чином, на підставі викладенного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] щодо усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення [PERSON], [PERSON] і малолітнього [PERSON] з житлового будинку №75-А по вул. Залізничне селище в м. Миколаєві є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Одночасно відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів [PERSON] і [PERSON] підлягають стягненню на користь [PERSON] документально підтверджені судові витрати по спліт судового збору у розмірі 551,20 грн., судові витрати за позовом [PERSON] віднести за рахунок позивача.

Outcome: approved