Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

20.07.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . За вказаною адресою, крім позивача зареєстрований відповідач, який не являється членом її родини. Відповідач з грудня 2019 року в будинку не проживає, його особистих речей в будинку немає. Реєстрація особи, яка не проживає за вказаною адресою створює перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні своїм майном, оскільки несе більші витрати на її утримання, а саме сплату комунальних послуг. Будь-якої домовленості про збереження за відповідачем житлової площі за період його непроживання не існує. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06.08.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін в судове засідання. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. В судове засідання відповідач повторно не з`явився, повідомлявся належним чином про час і місце розгляду справи, в тому числі шляхом публікування оголошення про його виклик на офіційному сайті Фастівського міськрайонного суду Київської області, причини неявки суду невідомі, заяв про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. У встановлений строк відзиву від відповідача на позовну заяву до суду не надійшло, а тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] , позивач по справі, є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором даруванням частини жилого будинку від 09.12.200 року, свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 26.07.2010 року та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 07.07.2015 року. З копії домової книги вбачається, що в будинку [ADDRESS] зареєстровані позивач по справі та відповідач [PERSON] . Згідно акта обстеження житлово-побутових умов від 10.06.2020 року за підписами голови самоорганізації населення [PERSON] , секретаря комітету самоорганізації населення [PERSON] , голову вуличного комітету [PERSON] та сусідів, у помешканні [PERSON] зареєстрований її знайомий [PERSON] , але не проживає в будинку зі слів сусідів з грудня 2019 року. Зі слів [PERSON] комунальні платежі не сплачує. Особистих речей в будинку немає. Згідно пояснень позивача, [PERSON] являється сином її давної знайомої, який виявив намір влаштуватися на роботу до ПАТ «Вентиляційні системи» та йому необхідно було зареєструвати місця проживання у Київській області. Вона надала дозвіл на реєстрацію, при цьому він буде проживати та сплачувати 50% вартості комунальних послуг. Проте жодного разу витрати ним оплачені не були, а в грудні 2019 року він виїхав з будинку, забрав особисті речі, але з реєстрації не знявся. Згідно листа ПАТ «Вентиляційні системи» від 16.06.2020 року [PERSON] було звільнено за прогул без поважних причин з 30.04.2020 року. Також факт непроживання відповідача в будинку [ADDRESS] підтвердила допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] . Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] перешкоджає проживанню відповідача в спірному будинку, а також будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, небажання відповідача надавати докази, давало суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Статтею 6 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням підлягають задоволенню.

Outcome: approved