Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

21 квітня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначав, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23.01.2020 року його було поновлено на посаді заступника директора філії «Центр з будівництва та ремонту колій» АТ «Українська залізниця» з 30.08.2019 року. Одночасно було вирішено питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30.08.2019 року по 01.11.2019 року в розмірі 109 687 грн. 50 коп. Водночас, середній заробіток за час вимушеного прогулу повинен обчислюватися за період, який починається з дня звільнення та закінчується днем поновлення на роботі. В зв`язку з чим, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період, що був неохоплений вищевказаним рішенням суду, а саме, за період з 02.11.219 року по 23.01.2020 року в розмірі 199 875 грн. 00 коп. Крім того, позивач посилаючись на те, що рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23.01.2020 року про поновлення його на роботі не виконано з вини відповідача (рішення в цій частині допущено до негайного виконання), [PERSON] просив стягнути з АТ «Українська залізниця» середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 24.01.2020 року по 15.04.2020 року в розмірі 202 312 грн. 50 коп. Разом з тим, [PERSON] заявлено вимогу про покладення солідарного обов`язку на працівників АТ «Українська залізниця» Козака Є.В.. [PERSON] щодо відшкодування АТ «Українська залізниця» матеріальної шкоди, заподіяної затримкою невиконання рішення суду, в розмірі 202 312 грн. 50 коп., судових витрат у розмірі 4 021 грн. 89 коп. 21.05.2020 на адресу суду від представника відповідача АТ «Українська залізниця» Пахомової В.А. надійшов відзив на позов, в якому остання просила відмовити в задоволенні позову [PERSON] в зв`язку з його безпідставністю, зокрема, з огляду на відсутність порушених прав позивача, пропуск останнім позовної давності для звернення з обумовленими вимогами до суду. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Надіслав на адресу суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Пахомова В.А. в судовому засіданні в задоволенні позовних вимог [PERSON] просила відмовити з підстав, зазначених у відзиві. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Згідно ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Тобто, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права особи. У трудовому праві під захистом прав та законних інтересів працівників розуміють сукупність заходів, спрямованих, зокрема, на відновлення порушених трудових прав громадян, відшкодування понесеної внаслідок цього шкоди. Водночас, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. За такого, при розгляді справи по суті суд повинен встановити наявність факту порушення права та застосувати конкретний спосіб захисту порушеного права, що залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Так, згідно ч.1, ч.2 ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника до моменту поновлення таких прав. При цьому, в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку за час затримки (ст. 236 КЗпП України). Отже, з викладеного слідує, що обумовлені виплати мають бути присуджені працівнику за умови встановлення судом порушення трудових прав останнього, в даному випадку, незаконного звільнення. Як встановлено в судовому засіданні, рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23.01.2020 року, ухваленим у справі за позовом [PERSON] до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позовні вимоги [PERSON] були задоволені в повному обсязі. Було ухвалено поновити останнього на посаді заступника директора філії «Центр з будівництва та ремонту колій» АТ «Українська залізниця» з 30.08.2019 року, наказ АТ «Українська залізниця» №1746/ос від 29.08.2019 року про звільнення визнано незаконним та скасовано. Одночасно було вирішено питання про стягнення з АТ «Українська залізниця» на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30.08.2019 року по 01.11.2019 року в сумі 109 687 грн. 50 коп. з утриманням обов`язкових платежів. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 13.05.2020 року вказане рішення суду було скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено в повному обсязі. Звільнення позивача було визнано правомірним. Отже, рішення суду, яким встановлено порушення трудових прав позивача, а також невиконання якого є підставою для відповідальності, встановленої законом, відсутнє, що, в свою чергу, свідчить про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача коштів, відповідно до ст.ст. 235, 236 КЗпП України. Враховуючи викладене, а також те, що [PERSON] не є особою, якій належить право вимоги щодо покладення обов`язку на посадових осіб по відшкодуванню шкоди, заподіяної АТ «Українська залізниця», обумовлені вимоги також не підлягають задоволенню. Що стосується заяви представника відповідача про застосування позовної давності. Так, відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Водночас, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. За такого, оскільки порушення трудових прав [PERSON] судом не встановлено, підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні. Згідно п.6 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством, справляється судовий збір. При цьому, за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру (ч.3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір»). За такого, враховуючи вищевикладене, кількість заявлених позивачем вимог, їх характер, позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 4 862 грн. 69 коп. (4 021 грн. 89 коп. (вимоги майнового характеру), 840 грн. 80 коп. (вимога немайнового характеру)). Таким чином, з позивача підлягає стягненню судовий збір, що не був сплачений в повному обсязі при зверненні з обумовленим позовом до суду. Щодо клопотання позивача про постановлення окремої ухвали. Відповідно до ч.1 ст. 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. За правовою природою окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду (зазначений висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2019 року в справі № 800/500/16). При цьому, окрема ухвала може бути винесена тільки на підставі матеріалів, досліджених у суді, та встановлення об`єктивних обставин, які свідчать про вчинення правопорушення. Ці обставини підлягають всебічному, повному та об`єктивному дослідженню в судовому засіданні. Між тим, встановлені в судовому засіданні обставини на підставі наявних у справі доказів, свідчать про відсутність правових підстав для постановлення окремої ухвали.

Outcome: approved