Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-21 00:00:00

21.02.2018 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Купреєва С.П. про визнання недійсним договору дарування квартири, що був укладений між [PERSON], інтереси якої при укладенні договору за довіреністю представляла [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Купреєвою С.П. та зареєстрований в реєстрі за №6647 від 02.11.212 року. Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] Після її смерті позивач дізнався від брата - відповідача у справі та його дружини про існування спірного договору дарування. Матір позивача станом на дату укладення оскаржуваного договору мала похилий вік, проблеми із здоров»ям і потребувала постійного догляду та допомоги. Як відомо позивачу з моменту укладення договору дарування і до моменту смерті матір проживала в квартирі [ADDRESS] Крім того, відповідач та його дружина здійснювали певний догляд за матір»ю позивача, яка також була і матір»ю відповідача і фактично з нею проживали. Час від часу, по мірі можливості догляд здійснював і позивач з його дружиною, однак фактично у квартирі матері вони не проживали. Зважаючи на те,що спірна квартира була єдиним житлом матері і фактично вона не була передана за договором дарування, матір в ній проживала до дня смерті, користувалася пільгами на житлово-комунальні послуги, також, відповідно до всього зазначеного вище,можна зробити висновок про те, що дійсним наміром померлої матері позивача було укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. Таким чином існують підстави вважати, що договір дарування є правочином, який вчинено під впливом помилки, а тому він має бути визнаний недійсним. Ухвалою суду від 28.02.2018 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 02.04.2018 р. відкрито провадження по справі, призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою суду від 02.07.2018 року закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. Представники позивача у справі в судовому засіданні підтримали в повному обсязі викладене в позовній заяві та просили суд про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідача у справі в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що вони жодним чином не доведені позивачем у справі. Третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Купреєва С.П. надіслала до суду листа в якому просила проводити судове засідання без її участі, крім того надіслала на запит суду завірену належним чином копію довіреності, яка була видана [PERSON] на ім»я [PERSON] для вчинення договору дарування на ім»я [PERSON], який було в подальшому здійснено та 02.11.2012 року посвідчено ПНКМНО. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності третьої особи за наявності зібраних по справі матеріалів, про що не заперечували сторони. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, заслухавши пояснення сторін, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, а також ст.ст. 1, 2-5, 12 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Судом встановлено, що 14.09.2012 року [PERSON] уповноважила [PERSON] представляти її інтереси для вчинення договору дарування квартири на ім»я [PERSON], що підтверджується завіреною належним чином копією довіреності, що посвідчено ПНКМНО Коханенко О.Г., який було в подальшому здійснено та 02.11.2012 року посвідчено ПНКМНО Купреєвою С.П. Згідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі статтею 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними доказами в розумінні ст.77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Отже, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволені позову [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним, виходячи з наступного. Позивач як сторона договору повинен був довести, що його матір помилялася щодо правової природи правочину. Всупереч наведених норм, на підтвердження того, що при укладенні договору дарування особа, що діяла від імені дарувальника помилялася щодо природи цього правочину і що ця помилка має істотне значення, а також, що договір укладений шляхом обману, позивач та його представник не надали суду жодних доказів. Статтею 229 ЦК України визначені правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки. Згідно п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», під помилкою треба розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета або інших істотних умов правочину, яке вплинуло на її волевиявлення і за відсутності якої за обставинами справи можна вважати, що правочин не був би укладеним. В постанові Верховного Суду України від 16.03.2016р. у справі №6-93цс16 зазначено, що згідно із ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин помилилася щодо обставин , які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд бере до уваги той факт, що [PERSON] ще 22.10.1996 року на випадок її смерті було зроблено розпорядження про те, що належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] вона заповідає відповідачу [PERSON].(а.с.70). Таким чином, судом встановлено відсутність передбачених ст.229 ЦК України підстав для визнання оспорюваного позивачем договору дарування недійсним. Відповідно до ч. 1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною два цієї статті передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Оскільки позивач [PERSON] та його представник жодними належними та допустимими доказами не довели, що при укладенні договору дарування дійсно мала місце помилка, а також, що договір укладений шляхом обману, і це має істотне значення, та беручи до уваги, що дані доводи сторони позивача повністю спростовані наявними у матеріалах справи доказами, тому вимоги позивача є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки в задоволенні позовних вимог суд відмовляє, позивачу не повертаються судові витрати, на підставі вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed