Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

21 квітня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Старокиївський банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» про визнання договору в частині недійсним. Свої вимоги мотивував тим, що у провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває цивільна справа 753/20127/14-Ц за позовом ПАТ «Старокиївський банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 02/980/К/010 від 26 лютого 2009 року. Зазначив про те, що банк обґрунтовує свої вимоги тим, що 26 лютого 2009 року між ПАТ «Старокиївський банк» та ним був укладений кредитний договір № 02/980/К/010 з подальшими змінами та доповненнями до нього, відповідно до якого йому надано кредит у сумі 726 846,61 грн. зі строком користування до 29 квітня 2014 року зі сплатою 15% річних за користування кредитними коштами. 05 червня 2014 року заборгованість по сумі отриманого кредиту погашена. Однак, банком заявлені вимоги про одночасне стягнення з нього 36 342,33 грн. штрафу на всю суму кредиту за недотримання умов договору, а саме: за погашення кредиту в неналежній черговості, у відповідності до п. 4.4. кредитного договору, яка передбачає у випадку порушення позичальником вимог п. п. 3.3.5. - 3.3.13. сплату позичальник кредитору штрафу в розмірі 5 процентів від суми кредиту за кожний випадок. Вважає, що оскільки йому було надано споживчий кредит, то при укладенні та виконанні цього договору банк зобов'язаний дотримуватись вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а п. 4.4. кредитного договору щодо встановлення сторонами договору штрафу за порушення умов кредитного договору у розмірі 5 процентів за кожне таке порушення є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності й є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, тому повинен бути визнаний недійсним. Зауважив, що банком було допущене істотне порушення його прав як споживача фінансових послуг через невиконання вимог закону щодо надання повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом додаткової угоди до кредитного договору, у зв'язку з чим він був позбавлений можливості належним чином оцінити отриману послугу, а тому просив визнати недійсним п. 4.4. кредитного договору № 02/980/К/010 від 26 лютого 2009 року. У судовому засіданні представник позивача заявлений позов підтримав, просив задовольнити вимоги у повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечував, просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача про визнання частково недійсним кредитного договору № 02/980/К/010 від 26 лютого 2009 року. Заслухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про те, що заявлений позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 26 лютого 2009 року між ПАТ «Старокиївський банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 02/980/К/010 (а.с. 7-11). Відповідно до розділу 1 зазначеного кредитного договору кредитор надає позичальнику на споживчі цілі на умовах, визначених цим договором, грошові кошти в сумі 726 846,61 грн. зі сплатою 15% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості по 25 лютого 2010 року включно. Згідно п. 3.3. договору [PERSON], в свою чергу, зобов'язався використати кредит лише на цілі, визначені п. 1.2. договору; сплатити проценти за використання кредиту в порядку, визначеному п. п. 2.5., 2.6. договору; повернути в повному обсязі кредит в термін, визначений в п. 1.1. договору; сплатити неустойку в разі її виникнення, а також дотриматись положень цього договору, а також договору (-ів), що є та/або будуть укладені на забезпечення виконання зобов'язань позичальника за цим договором. Судом встановлено, до кредитного договору № 02/980/К/010 від 26 лютого 2009 року між сторонами 25 лютого 2010 року, 24 березня 2010 року, 23 вересня 2010 року, 22 вересня 2011 року, 24 вересня 2012 року було укладено додаткові угоди №№ 1-5 відповідно, та 30 квітня 2013 року - додаткова угода № 6, якою було встановлено термін користування кредитом до 29 квітня 2014 року (а.с. 12-18). Судом встановлено та не заперечувалось сторонами у справі, що 05 червня 2014 року заборгованість по сумі отриманого кредиту погашена [PERSON] Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно ст. 10 цього Кодексу визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду, позивач просив визнати недійсними п. 4.4. кредитного договору № 02/980/К/010 від 26 лютого 2009 року з тих підстав, що викладені в ньому умови є несправедливими по відношенню до нього як позичальника, суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та Конституції України, що стало підставою для порушення кредитором вимог про притягнення позичальника до подвійної цивільно-правової відповідальності. При укладенні договору кредитор не виконав вимоги закону з приводу надання позичальнику повної, своєчасної та достовірної інформації про фінансову послугу, що є предметом додаткової угоди до кредитного договору, що позбавило позичальника можливості оцінити таку послугу та передбачити можливі негативні наслідки. Як видно зі змісту оспорюваного п. 4.4. кредитного договору у випадку порушення позичальником вимог п. п. 3.3.5. - 3.3.13. сплату позичальник кредитору штрафу в розмірі 5 процентів від суми кредиту за кожний випадок. Відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень ч. 5 ст. 11 та ч. 1, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на порушення яких посилається позивач в обґрунтування заявлених вимог, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.; продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими; умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняти пропозиції (акцепту) другою стороною. Судом встановлено, що на момент укладення 26 лютого 2009 року сторонами у справі кредитного договору № 02/980/К/010 останніми було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, а також умов, передбачених, в тому числі й п. 4.4., умови якого є необхідними для договорів даного виду. Як видно зі змісту зазначеного кредитного договору, оспорюваний позивачем пункт стосуються відповідальності позичальника, що може настати за певних умов. Відповідно до рекомендацій, що містяться у пункті 14 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). За правилами ст. ст. 11, 12, 13, 14, 627, 629 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини; особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, або оспорювання; відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; договір є обов'язковим для виконання. Приймаючи до уваги, що сторони кредитного договору № 02/980/К/010 від 26 лютого 2009 року в установленій законом формі досягли згоди про його предмет, визначили порядок використання і погашення кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, що є істотними умовами договорів даного виду, а також досягли згоди щодо відповідальності позичальника за договором, передбаченої п.4.4., а в суд з позовом про визнання недійсним зазначеного договору в частині умов, передбачених п.4.4., [PERSON] звернувся тільки після того, як банк заявив про застосування цього ж пункту договору, звернувшись в суд з позовом про притягнення позичальника до такої цивільно-правової відповідальності, то суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, оскільки наявність чи відсутність підстав для притягнення [PERSON] до цивільно-правової відповідальності, передбаченої зазначеним пунктом договору не є підставою для визнання його недійсними, а предметом доказування при вирішенні заявленого кредитором цивільного спору. Крім того, стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів щодо того, що оспорюваний ним пункт договору є несправедливим, суперечить принципам розумності та добросовісності і є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду [PERSON] як позичальника з огляду на розмір отриманого останнім кредиту, строк, на який його було отримано на момент укладення кредитного договору № 02/980/К/010, а також цілі його отримання. Щодо твердження позивача про ненадання банком повної та достовірної інформації про фінансову послугу, що є предметом додаткової угоди до кредитного договору, що позбавило його можливості оцінити таку послугу та передбачити можливі негативні наслідки, не були предметом перевірки, оскільки останнім не вказано, за якою саме додатковою угодою позичальнику не надано повної та достовірної інформації. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку про те, що заявлені позовні вимоги про визнання недійсним п. 4.4. кредитного договору № 02/980/К/010 від 26 лютого 200 року, укладеного між ПАТ «Старокиївський банк» та [PERSON], з зазначених у позовній заяві підстав задоволенню не підлягають. Посилання сторони відповідача щодо необхідності застосування в даному випадку наслідків пропуску строку позовної давності також судом не приймаються до уваги з огляду на те, що практичне застосування строку позовної давності при вирішенні спору можливе у разі встановлення, що право позивача, про захист якого він просить, є порушеним. Не можна відмовляти у задоволенні позову з підстав відсутності факту порушення права позивача та одночасно через пропуск позовної давності. У разі коли суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, відповідачем не порушено, приймається рішення про відмову в задоволенні позову саме з цих підстав, а не через пропуск позовної давності. Якщо ж буде встановлено, що таке право позивача порушено і строк давності пропущено без поважних причин, суд приймає рішення, яким відмовляє в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності, а при визнанні причини пропуску цього строку поважною порушене право має бути захищене. Таким чином, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Оскільки суд дійшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову у зв'язку із необґрунтованістю останнього, то й відсутні підстави для відмови в задоволенні вказаного позову з підстав пропуску строку позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed