Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-02 00:00:00

20 лютого 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому після усіх уточнень позовних вимог, просить: виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , 2012р.н., [PERSON] , 2006р.н., та всіх інших осіб, які зареєстровані та (або) проживають у квартирі [ADDRESS] зі зняттям їх з реєстраційного обліку за цією адресою, оскільки усі ці особи є такими, що втратили право користування цією квартирою. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 07 грудня 2012 року при проведенні прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки), що належало [PERSON] , вона придбала квартиру [ADDRESS] . Вартість лоту становила 234177,75грн. Зазначені кошти були нею перераховані на рахунок ПП «Нива-В.Ш.» та Сихівського ВДВС ЛМУЮ. 27 грудня 2012 року приватний нотаріус ЛМНО Камінський Ю.І. посвідчив, що їй належить на праві власності вищезазначена квартира, яка придбана нею, та раніше належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру №С-000143 від 03.07.2002р., та видав про це відповідне свідоцтво серії [NUMBER]. 28 грудня 2012 року вона зареєструвала своє право власності в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО». Однак повноцінно скористатися набутим майном, що належить їй на праві власності, не може, оскільки двері у спірну квартиру зачинені попередніми власниками, добровільно виселитись та звільнити квартиру вони відмовляються. Вона надсилала відповідачам письмові вимоги про виселення та зняття з реєстраційного обліку, однак такі ними проігноровані. Вважає, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та всі інші особи, які зареєстровані та/або проживають в належній їй на праві власності квартирі є такими, що втратили право користування нею та підлягають виселенню, із зняттям з реєстраційного обліку. Ухвалою судді Сихівського районного суду м.Львова Дулебка Н.І. від 21 лютого 2013 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду з викликом осіб, які беруть участь у справі. Ухвалою суду від 05 квітня 2013 року провадження у даній цивільній справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі за позовом [PERSON] до ПП «Нива-В.Ш.», Сихівський ВДВС ЛМУЮ, третя особа ПАТ «Райфайзен Банк Аваль», [PERSON] , про визнання прилюдних торгів з реалізації арештованого майна та протоколу недійсними. Ухвалою суду від 04 січня 2016 року провадження у справі відновлено та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 12 травня 2016 року провадження у даній цивільній справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у адміністративній справі за позовом [PERSON] до Сихівського ВДВС ЛМУЮ про визнання нечинним акта державного виконавця та протоколу проведення торгів з реалізації предмета іпотеки. Розпорядженням Сихівського районного суду м.Львова від 13 березня 2017 року зазначену цивільну справу у зв`язку з припиненням повноважень судді Дулебка Н.І. передано для повторного автоматизованого розподілу. Ухвалою судді Мички Б.Р. від 06 лютого 2019 року зазначену цивільну справу прийнято до провадження, поновлено провадження у справі та призначено до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві та відповідних уточненнях, просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] подала суду відзив на позовну заяву та письмові пояснення, в яких позов не визнає, стверджує, що спірна квартира є її, її сина та внуків єдиним житлом. Квартира, яка була передана в іпотеку, придбана нею не за кредитні кошти, а набута в процесі приватизації. Вона зареєстрована та постійно проживає у спірній квартирі з 20 березня 1989 року. Вважає, що її разом із членами її сім`ї не може бути виселено із спірної квартири без надання іншого жилого приміщення, а відтак, просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, ствердив, що квартира [ADDRESS] , яка була предметом іпотеки, придбана не за кредитні кошти, а набута в процесі приватизації, та є єдиним житлом відповідачів, а тому їх не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення. В судове засідання призначене на 01 квітня 2020 року не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про місце, день та час розгляду справи, а тому суд приходить до висновку про можливість завершення розгляду справи у його відсутності, за наявних у справі достатніх доказів. Представник відповідача Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради подала суду письмові пояснення, в яких зазначила, що зняття з реєстрації місця проживання за іншою адресою та 21 січня 2019 року реєстрація місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , в квартирі [ADDRESS] , здійснена Сихівською районною адміністрацією Львівської міської ради на підставі заяв - згод його батьків [PERSON] та [PERSON] . В судове засідання призначене на 01 квітня 2020 року не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про місце, день та час розгляду справи, а тому суд приходить до висновку про можливість завершення розгляду справи у її відсутності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» подав суду клопотання в якому просить суд здійснити розгляд вказаної справи за його відсутності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Сихівського відділу державної виконавчої служби міста Львова подав суду заяву в якій при вирішенні спору покладається на розсуд суду, просить розглядати справу у його відсутності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування в судовому засіданні позовні вимоги щодо виселення та зняття з реєстраційного обліку неповнолітніх дітей, які проживають в квартирі заперечив. Ствердив, що квартира [ADDRESS] , де зареєстрований малолітній [PERSON] , 2012р.н., є єдиним житлом, де дитина має право користування, іншого житла сім`я немає, а тому порушуються його житлові та майнові права. В судове засідання призначене на 01 квітня 2020 року не з`явився, причини неявки суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про місце, день та час розгляду справи, а тому суд приходить до висновку про можливість завершення розгляду справи у його відсутності. В ході розгляду справи будь-яких інших заяв чи клопотань учасниками справи до суду не подавалось. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Судом встановлено, що 26 травня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником прав та обов`язків якого являється АТ «Райффайзен Банк Аваль», та позичальником [PERSON] укладено кредитний договір про надання кредиту у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 84 700,00 доларів США. У якості забезпечення боргових зобов`язань [PERSON] за вищезазначеним кредитним договором, 27 травня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником прав та обов`язків якого являється АТ «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] , [PERSON] було укладено договір іпотеки №014/7299/82/57298/1, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Баб`як Г.Я., зареєстрований в реєстрі за №1512, за умовами якого, майновий поручитель [PERSON] передала банку в іпотеку нерухоме майно - трьохкімнатну квартиру, загальною площею 68,9 кв.м., яка знаходиться по [ADDRESS] . Так, квартира [ADDRESS] належала на праві особистої приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру №С-00143, виданого на підставі розпорядження Сихівської районної адміністрації від 03 липня 2002 року. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 22 червня 2010 р. по справі №2-375/2010 постановлено стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 96 633,70 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти станом на 22.06.2010 р. становить 764 440,21 грн. заборгованості за кредитним договором, 1700 грн. сплаченого державного мита та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення (том 1 а.с.11-12). В процесі примусового виконання вищезазначеного рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором проведено прилюдні торги з реалізації арештованого майна - предмета іпотеки - квартири [ADDRESS] , що належала на праві власності [PERSON] , переможцем яких стала позивач [PERSON] , яка придбала квартиру за 234 177,75 грн., що стверджується протоколом №1412361-2 про проведення прилюдних торгів від 7 грудня 2012 р. організатора прилюдних торгів ПП «Нива - В.Ш.» (том 1 а.с.13). Актом державного виконавця про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 18 грудня 2012 року, затвердженим начальником Сихівського ВДВС, визнано придбання [PERSON] квартири [ADDRESS] з прилюдних торгів за 234 177,75 грн. (том 1 а.с.16-17). 27 грудня 2012 року приватним нотаріусом ЛМНО Камінським Ю.І. видано свідоцтво, яким посвідчено право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (том 1 а.с.18). 28 грудня 2012 року [PERSON] зареєструвала своє право власності на квартиру [ADDRESS] в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», що стверджується відповідним витягом про державну реєстрацію прав (том 1 а.с.19). 04 січня 2013 року, 21 січня 2013 року та 11 лютого 2013 року позивач [PERSON] скеровувала відповідачам [PERSON] та [PERSON] письмові вимоги з проханням звільнити належну їй на праві власності квартиру та знятись з реєстраційного обліку, що залишились проігнорованими (том 1 а.с.20, 22, 23, 24). Судом встановлено, що [PERSON] в судовому порядку оскаржувала проведені прилюдні торги з продажу арештованого майна та протокол їх проведення. Як встановлено ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2019 року, якою в задоволенні заяви [PERSON] про перегляд постанови за нововиявленими обставинами відмовлено, Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 березня 2015 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2018 року скасовано. У задоволенні позову [PERSON] до ПП «Нива-В.Ш.», Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, треті особи: ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», [PERSON] , про визнання прилюдних торгів та протоколу недійсними відмовлено з інших правових підстав (том 2 а.с.41-42). Таким чином, прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , проведені 07 грудня 2012 року ПП «Нива-В.Ш.» та оформлені протоколом від 07 грудня 2012 року №1412361-2 законно, з дотримання норм Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про іпотеку», а [PERSON] правомірно набула право власності на вказану квартиру, яке зареєструвала у встановленому законом порядку. Разом з тим, з представлених суду довідки з місця проживання і реєстрацію ЖБК-205 від 20.09.2019р. за №71, довідок Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про реєстрацію місця проживання особи, акту обстеження умов проживання від 13.02.2020р., судом встановлено, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані та продовжують проживати попередній власник - відповідач [PERSON] (дата реєстрації місця проживання - 20.03.1990р. ), разом із членами своєї сім`ї: відповідачем [PERSON] - син (дата реєстрації місця проживання - 28.03.2003р. ), відповідачем [PERSON] , 2012р.н. - внук (дата реєстрації місця проживання - 21.01.2019р .), а також постійно проживають без реєстрації - [PERSON] - дідусь, [PERSON] , 2006р.н. - внучка (том 1 а.с.248, 249, 250, том 2 а.с.5, 101). Згідно акту обстеження житлових умов від 13 лютого 2020 року, складеного комісією органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, в квартирі [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] - бабуся, [PERSON] - батько, [PERSON] , 2012р.н. - син, а також постійно проживають без реєстрації: [PERSON] - дідусь, [PERSON] , 2006р.н. - внучка (том 2 а.с.101). А відтак, судом встановлено, що новий власник - [PERSON] , яка придбала житло на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник [PERSON] , яка втратила право власності на житло, та члени її родини відмовляються виселятися з нього. Так, відповідачі [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані та проживали в квартирі [ADDRESS] ще до укладення 27 травня 2008 року договору іпотеки. Щодо неповнолітніх дітей, то [PERSON] , 2012 р.н., - син [PERSON] , зареєстрований за місцем проживання батька за заявою його батьків з 21.01.2019 року, а донька [PERSON] - [PERSON] , 2006р.н., проживає там без реєстрації. Так, відповідно до частин першої - четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом; місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна; місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно висновку органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради за №4 від 18.02.2020р., комісія з питань захисту прав дитини вважає за недоцільне у наданні дозволу щодо виселення, визнання втратившим право на житло та зняття з реєстраційного обліку дитини, [PERSON] , 2012р.н., за адресою: [ADDRESS] , оскільки помешкання є єдиним житлом, де дитина має право користування, іншого житла немає. (том 2 а.с.102). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ж статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону так і статті 109 ЖК Української РСР. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 450/701/15-ц, провадження № 61-12292св18. Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 28 вересня 1995 року у справі «Сколло проти Італії» («Skollo v Italy») дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави» (пункт 28 Рішення). Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 07 грудня 2012 року придбала квартиру [ADDRESS] за результатами проведення прилюдних торгів при здійсненні державним виконавцем стягнення на предмет іпотеки в межах виконавчого провадження. Станом на 07 грудня 2012 року прилюдні торги повинні були проводитися з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», та Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України Наказ Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року N 68/5 (в редакціях, що були чинні на той час). У пунктах 3.6, 3.9 Тимчасового положення визначено, що зміст інформаційного повідомлення про прилюдні торги повинен містити інформацію про майно, зокрема: найменування, опис і характеристику нерухомого майна, дату, час та місце ознайомлення з майном; розмір житлової та нежитлової площі будинку, квартири; адресу чи місцезнаходження; правовий режим квартири, будинку; обмеження на використання квартири, будинку; місцезнаходження (адресу) і т.д. Таким чином, державний виконавець зобов`язаний був надавати інформацію про обтяження майна, яке реалізується на прилюдних торгах. Зокрема, зазначити, що в ній зареєстрований та проживає власник, яка передала майно в іпотеку, разом з членами її сім`ї. А покупець такого майна, в свою чергу, повинна оцінити ризики та обмеження пов`язані з його придбанням. Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року № 14-93цс19. Отже до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР. Судом достовірно встановлено, що спірна квартира набута відповідачем [PERSON] в процесі приватизації 03 липня 2002 року, а не за рахунок кредитних коштів, забезпечених іпотекою цієї квартири. За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Щодо доводів представника позивача про порушення прав [PERSON] на володіння, користування та розпорядження своїм майном, слід зазначити, що оскільки позивач придбала вказану квартиру з існуючими обтяженнями, у ній була зареєстровані та проживали відповідачі [PERSON] та [PERSON] , реалізація права власника [PERSON] може бути обмежена необхідністю захисту конституційного права відповідачів на житло, передбаченого частиною третьою статті 47 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Тобто рішення суду також має бути постановлене виключно на підставі закону. Так, внаслідок відмови у задоволенні позову про виселення, неволодіючий власник несе певні обмеження. Разом з тим, спірне житлове приміщення придбане [PERSON] на прилюдних торгах 07 грудня 2012 року, при підготовці до яких мали бути зазначені обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості. Також, банк при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК Української РСР в редакції на час виникнення спірних правовідносин, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення. Тобто новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків. Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, поведінку учасників правовідносин, позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із виселенням. Згідно вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір позивачу не відшкодовується.

Outcome: dismissed