Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-25 00:00:00

21 лютого 2019 року до Обухівського районного суду Київської області звернулася [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. На обґрунтування заявленого позову зазначила, що від шлюбу мають спільну дитину – доньку [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалось, через протиріччя погляду на життя, несумісність характерів, втрату поваги один до одного, протягом декількох років подружнє життя не підтримують, спільне господарство не ведуть. Шлюб носить формальний характер, примирення з відповідачем вважає не можливим. На підставі наведеного просила суд розірвати шлюб. 26 березня 2019 року відповідно до ухвали Обухівського районного суду у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач подав до суду заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі та розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні. В підготовче судове засідання 26 квітня 2019 року для розгляду справи сторони, належним чином повідомлені, не з’явилися. У свою чергу відповідач відзив на позовну заяву у строк, встановлений ухвалою про відкриття провадження, до суду не подав, а тому відповідно до частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Також, враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, суд вважає за можливе здійснювати розгляд у судовому засіданні без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення, виходячи з такого. Як встановлено судом, 26 січня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER], виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Обухівського міськрайонного управління юстиції у Київській області. Від шлюбу мають спільну дитину – доньку [PERSON], [INFO]. Із позову та заяв сторін, поданих на адресу суду, встановлено, що подальше спільне проживання між ними є неможливим. Відповідно до статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Статтею п’ятою Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно із частиною першою статті 24 СК України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Аналіз наведених положень свідчить про те, що як при укладенні шлюбу так і при його розірванні передбачається реалізація волі жінки та чоловіка без будь-якої дискримінації та примушування та/або утримання у шлюбних відносинах. Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на зміст наведених норм матеріального права та враховуючи зібрані у справі докази суд доходить висновку, що відносини, які склалися між подружжям вказують на те, що їх подальше спільне проживання є неможливе, а тому надання строку на примирення суд вважає недоцільним. Позовні вимоги підлягають до задоволення. Так як відповідач позовні вимоги позивача визнав у повному обсязі, суд вважає за можливе ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні в порядку частини третьої статті 200 ЦПК України. Визнання позову відповідачем приймається судом як належне. Відповідно до заяви позивача судові витрати слід стягнути з відповідача на її користь.

Outcome: approved