Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

20 серпня 2020 року позивачі звернулися до суду з указаним позовом, в якому просили: визнати за [PERSON] право власності на ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] , із яких: ј частини - як за колишнім членом колгоспного двору; ј частини - в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; ј частини - в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; визнати за [PERSON] право власності на ј частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] , як за колишнім членом колгоспного двору. Позов мотивовано тим, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] - [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина. Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом позивачка [PERSON] отримала у спадщину земельну частку (пай). [INFO] помер співмешканець позивачки [PERSON] - [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина. У 2011 році на ім`я позивачки державним нотаріусом Ніжинської районної державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельні ділянки. До складу спадкового майна входить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] . Згідно з довідкою Комунального підприємства «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 23 березня 2020 року № 00828 вказаний будинок належав голові колгоспного двору - [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого Ніжинською районною радою народних депутатів від 15 жовтня 1987 року на підставі рішення від 25 вересня 1987 року № 241. Відповідно до довідки Талалаївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області від 16 червня 2020 року № 03-29/340 станом на 15 квітня 1991 року у спадковому будинку разом з головою колгоспного двору - [PERSON] проживали: її дочка [PERSON] , зять [PERSON] та внук [PERSON] , які також мають право на частку в майні колгоспного двору. Постановою державного нотаріуса Другої чернігівської державної нотаріальної контори Кравченко А. Г. від 07 липня 2020 року № 699/02-31 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний житловий будинок з будівлями і спорудами у зв`язку з тим, що вказане будинковолодіння належить до колгоспного двору, а тому частки його членів є рівними, таким чином, не тільки голова колгоспного двору - спадкодавець є його власником, крім того, відсутній правовстановлюючий документ на це домоволодіння. Позивачі не мають іншої можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та зареєструвати своє право власності на нерухоме майно, тому за захистом своїх прав змушені звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 серпня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; підготовче судове засідання у справі призначено на 09 вересня 2020 року, яке в подальшому відкладено на 23 вересня 2020 року. У судове засідання позивачі не з`явилися, надіслали до суду клопотання про розгляд справи за їхньої та представника відсутності на підставі матеріалів справи; позов підтримали, просили задовольнити. У клопотаннях від 08 та 15 вересня 2020 року Талалаївська сільська рада Ніжинського району Чернігівської області позов визнала, просила розглядати справу у відсутність представника. Відповідно до ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст.206 ЦПК України. Статтею 206 ЦПК України встановлено, що відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Перевіривши матеріали справи, суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем, ухвалити в підготовчому судовому засіданні рішення у справі. Таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тобто в даному випадку наявні законні підстави для ухвалення рішення в підготовчому засіданні. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з огляду на таке. Судом установлено, що [INFO] померла [PERSON] - мати позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 22 січня 1996 року серії [NUMBER] (а. с. 14). [INFO] помер [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про смерть від 15 вересня 2008 року серії [NUMBER] , з яким позивачка [PERSON] проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Згідно з довідкою Комунального підприємства «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради від 23 березня 2020 року № 239, яка міститься на а. с. 16, виданою на ім`я [PERSON] , станом на 31 грудня 2012 року житловий будинок [ADDRESS] значиться як колгоспний двір, голова якого [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого Ніжинською районною Радою народних депутатів 15 жовтня 1987 року, на підставі рішення від 25 вересня 1987 року № 241. Указана обставина підтверджується також довідкою Комунального підприємства «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради від 23 березня 2020 року № 00828, виданою на ім`я [PERSON] , яка міститься на а. с. 17, згідно з якою зазначений житловий будинок зареєстрований в цілому на праві особистої власності як колгоспний двір за [PERSON] - його головою, а також технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (а. с. 18, 19). Станом на 15 квітня 1991 року в домоволодінні [ADDRESS] проживали: [PERSON] , 1908 року народження, - голова колгоспного двору, яка померла [INFO] ; [PERSON] , 1941 року народження, - дочка; [PERSON] , 1946 року народження - зять, який помер [INFO] ; [PERSON] , 1966 року народження, - внук, що вбачається з довідки Безуглівського старостинського округу Талалаївської сільської ради Ніжинського району від 16 червня 2020 року № 03-29/340 (а. с. 12). Зазначена обставина підтверджується також випискою з погосподарської книги № 2 за 1996 - 2000 роки, особовий рахунок № [NUMBER] (а. с. 20). Постановою державного нотаріуса Другої чернігівської державної нотаріальної контори Кравченко А. Г. від 07 липня 2020 року № 699/02-31 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Постанову мотивовано тим, що згідно зі спадковою справою спадкоємцем після смерті [PERSON] є дочка [PERSON] , на ім`я якої 28 січня 2020 року видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно спадкодавця. Спадкоємцем після смерті [PERSON] також є [PERSON] (його співмешканка), на ім`я якої видано свідоцтва про право на спадщину за законом. До складу спадкового майна входить житловий будинок, який відноситься до типу колгоспний двір. Однак відповідно до довідки Безуглівського старостинського округу Талалаївської сільської ради Ніжинського району від 16 червня 2020 року № 03-29/340 станом на 15 квітня 1991 року в спадковому будинку головою колгоспного двору зазначено спадкодавця [PERSON] ; разом з головою колгоспного двору проживав її зять [PERSON] (помер [INFO] ) та внук [PERSON] , які також мають право на частку в майні колгоспного двору. Також представником спадкоємця не надано документа, що підтверджує право власності на вказаний будинок. Згідно з копією спадкової справи, заведеної Другою чернігівською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , із заявою про прийняття спадщини після її смерті звернулася [PERSON] - дочка померлої. За свого життя [PERSON] 01 квітня 1995 року склала заповіт, посвідчений секретарем виконкому Безуглівської сільської Ради народних депутатів Ніжинського району Чернігівської області, яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповіла [PERSON] (а. с. 32). 28 січня 2020 року державний нотаріус Другої чернігівської державної нотаріальної контори Кравченко А. Г. видав на ім`я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті спадкодавця - матері [PERSON] , яка померла [INFO] , на спадкове майно, а саме земельну частку (пай) площею 3,7 умовних кадастрових гектарів, що перебуває в КДСП «Правда» та знаходиться в с. Безуглівка Ніжинського району Чернігівської області. Крім цього, відповідно до копії спадкової справи, заведеної Ніжинською районною державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , 19 квітня 2011 року державний нотаріус Ніколаєнко С. В. видав на ім`я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,80 га, кадастровий № 7423380400:08:001:1458, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території с. Безуглівка Ніжинського району Чернігівської області. Разом з цим у вказаній спадковій справі міститься заява [PERSON] - сина померлого [PERSON] від 15 жовтня 2008 року про те, що він відмовляється від спадщини після смерті свого батька на користь [PERSON] - співмешканки спадкодавця. Також у зазначеній спадковій справі міститься копія рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 24 лютого 2011 року у цивільній справі № 2-о-37/11 за заявою [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, яким установлено факт проживання [PERSON] і [PERSON] , який помер [INFO] , однією сім`єю як дружини і чоловіка без реєстрації шлюбу не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Отже, неоформленою позивачкою [PERSON] після смерті матері та цивільного чоловіка залишилася спадщина у вигляді двох часток вищевказаного будинковолодіння [ADDRESS] . Ще на одну частку в зазначеному будинковолодінні позивачка претендує як колишній член колгоспного двору. Позивач [PERSON] претендує на свою одну частку в зазначеному будинковолодінні, як колишній член колгоспного двору. Відповідно до ч. 1 ст. 120 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69). За змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абз. 2 п. 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Після введення в дію Закону України «Про власність» 15 квітня 1991 року у всіх членів колгоспного двору виникло право власності на все його майно в рівних частинах, в тому числі і на будинок з господарськими спорудами, які відносилися до цього колгоспного двору. Зі справи вбачається, що станом на 15 квітня 1991 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не втратили права на вказане будинковолодіння, їхні частки є рівними - по 1/4. Як передбачено ст. 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою. Відмова в оформленні права власності на спірний будинок, у тому числі у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів свідчить про наявність правових підстав для визнання цього права в судовому порядку. Оскільки позивачі позбавлені можливості оформити належні їм частки - по ј частині за кожним в зазначеному будинковолодінні, яке є колгоспним двором, то їхні права підлягають захисту в обраний ними спосіб, а саме шляхом визнання за кожним із позивачів права власності на ј частини вказаного будинковолодіння, як за колишніми членами колгоспного двору. Разом з цим у п. 23 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. У свою чергу ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положеннями ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. Таким чином, право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб, і через відмову нотаріуса у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, не може бути захищене в інший спосіб. Оскільки позивачка [PERSON] прийняла спадщину в установленому законом порядку після смерті своєї матері [PERSON] та цивільного чоловіка [PERSON] , але отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину в порядку спадкування на вказане будинковолодіння не може, тому суд вважає наявними правові підстави для визнання за позивачкою права власності на: ј частини - в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] ; ј частини - в порядку спадкування за законом після смерті цивільного чоловіка [PERSON] . При цьому спадкодавці [PERSON] та [PERSON] як голова та член колгоспного двору відповідно, не втратили до своєї смерті права на належну кожному з них ј частини вказаного домоволодіння, яка входять до складу спадщини; цивільна правоздатність спадкодавців як фізичних осіб відповідно до ст. 25 ЦК України припинилася в момент смерті. Вказаний спір підлягає розгляду в судовому порядку, оскільки іншим шляхом його вирішити неможливо, а в силу вимог ч. 1 ст. 2 ЦПК України з авданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При цьому зі справи не вбачається, що набуття позивачами права на зазначене будинковолодіння порушує права та законні інтереси інших осіб. За подання вказаного позову кожен із позивачів сплатив судовий збір у сумі 840,80 грн, що підтверджується відповідними квитанціями (а. с. 1). Згідно із ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Ураховуючи те, що відповідачем до початку розгляду справи по суті визнано позов у повному обсязі, то позивачам з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого ними при поданні позову, що складає по 420,40 грн на користь кожного.

Outcome: approved