Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

19 серпня 2019 року позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Розпорядженням в.о. голови Новодністровського суду Чернівецької області від 19.08.2019р. дану справу передано на розгляд Сокирянському районному суду Чернівецької області. Ухвалою Сокирянського районного суду Чернівецької області від 21.10.2019р. справу передано за підсудністю на розгляд Новодністровського міського суду Чернівецької області. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.11.2019р. дана справа передана для розгляду судді Новодністровського міського суду Чернівецької області Цицак В.Л. Ухвалою суду від 21.11.2019р. відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання на 12.12.2019р. 04 жовтня 2019р. позивач [PERSON] подала уточнену позовну заяву до відповідача [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 08.11.1998р. перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням суду від 28.10.2014р. Вказує, що під час шлюбу у сторін народилося двоє дітей, зокрема, малолітня донька [PERSON] , [INFO] , яка на даний час проживає з нею та перебуває на її повному утриманні. Вважає, що для забезпечення повноцінного розвитку та відпочинку дитини доцільним є виїзд за кордон в країни Близького Сходу та Європейського Союзу, однак, відповідач як батько дитини в добровільному порядку дозвіл на виїзд дитини не надає. З огляду на зазначене, просить надати доньці [PERSON] дозвіл на виїзд за кордон без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] протягом року з дати набрання законної сили судовим рішенням, дозволити їй без згоди батька [PERSON] оформляти документи для тимчасового виїзду [PERSON] за межі України протягом року з дати набрання законної сили судовим рішенням; стягнути з відповідача судові витрати. В підготовче засідання позивач [PERSON] не з`явилася, проте подала заяву про розгляд справи за її відсутності, уточнені позовні вимоги підтримує та просить задоволити (а.с. 58). Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи за місцем своєї реєстрації та проживання, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення № 6023601322910 (а.с. 53) та №6023601322902 (а.с. 54); правом на подання відзиву не скористався. Разом з тим, за допомогою електронних засобів зв`язку надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності; позовні вимоги визнає та не заперечує щодо їх задоволення, наслідки визнання позову розуміє (а.с. 59-60). У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З`ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 28.10.2014р. по справі № 719/613/14-ц, яке набрало законної сили 18.11.2014р. (а.с. 3). Під час шлюбу у сторін народилось двоє дітей, зокрема, донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 27.02.2019р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Сокирянському району та місту Новодністровську Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області (а.с. 4). На даний час малолітня донька сторін зареєстрована та фактично проживає з позивачем, що підтверджується довідкою №3308 від 14.08.2019р., виданою Відділом ведення реєстру територіальної громади м. Новодністровськ Новодністровської міської ради (а.с. 8) та сторонами не заперечується. 19 липня 2019р. позивач [PERSON] звернулася до відповідача [PERSON] із проханням надати до 07.08.2019р. дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон доньки [PERSON] , яке відповідач отримав 22.07.2019р., що підтверджується копією прохання від 19.07.2019р. та рекомендованим повідомленням про вручення № 6023601305340 (а.с. 11-12). Як стверджує позивач та не заперечує відповідач, вищезгадане прохання від 19.07.2019р. останній залишив без відповіді та на даний час [PERSON] письмового дозволу на виїзд дитини за кордон не отримала. Як вбачається із матеріалів справи малолітній доньці сторін [PERSON] 20 березня 2019р. видано паспорт громадянина України для виїзду за кордон [NUMBER] . який дійсний до 20.03.2023р. (а.с. 5). Окрім того, позивач [PERSON] надала суду підтвердження № 4203875 від 23.11.2019р. про бронювання туру Turkey Antalya KBP на сім ночей з 02.07.2020р. по 09.07.2020р. в готелі Xeno Eftalia Resort (Standard, 2AD+1CHD (3-11.99)) (а.с. 56). Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст. 206 цього Кодексу. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. В абз. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п.п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995р. (в редакції постанови Кабінету Міністрів України № 724 від 25.08.2010р., зі змінами та доповненнями), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. У разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питань про державу прямування, відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, мету виїзду та надається судом на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. За таких обставин по справі, зважаючи на те, що позивач діє в інтересах малолітньої дитини, оскільки виїзд за кордон має на меті оздоровлення та відпочинок дитини, що сприятиме духовному та фізичному розвитку, розширенню світогляду доньки сторін та відповідати її інтересам, беручи до уваги визнання відповідачем позову, відсутність підстав для відмови у прийнятті такого визнання, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме, оскільки виїзд дитини за кордон повинен носити тимчасовий характер з визначенням його початку й закінчення, слід надати дозвіл [PERSON] , [INFO] , на виїзд за кордон - в Туреччину, в період з 02 липня 2020 року по 09 липня 2020 року в супроводі матері [PERSON] за відсутності згоди батька [PERSON] . Щодо позовної вимоги про надання дозволу позивачу без згоди відповідача оформляти документи для тимчасового виїзду [PERSON] за межі України протягом року з дати набрання законної сили судовим рішенням, то в задоволенні такої слід відмовити, оскільки позивач не вказала щодо оформлення яких документів у неї виникли труднощі та в чому вони полягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що згідно ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. При цьому, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч.ч. 1, 10 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернулась в суд із двома позовними вимогами немайнового характеру, а саме надати дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди батька та надати їй дозвіл на оформлення документів на дитину без згоди батька, проте сплатила судовий збір лише за одну позовну вимогу в розмірі 768, 40 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.1480049667.1 від 30.09.2019р. (а.с. 34). Таким чином, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 384, 20 грн. та позивачу слід повернути судовий збір в сумі 384,20 грн. з державного бюджету, а з позивача [PERSON] підлягає стягненню недоплачений судовий збір на користь держави в сумі 768, 40 грн. За таких обставин, враховуючи положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] слід стягнути судовий збір на користь держави в сумі 384, 20 грн., звільнивши від обов`язку сплати судового збору останнього на користь позивача, а позивача - на користь держави. На підставі ст. 313 Цивільного кодексу України, ст.ст. 141, 150, 157 Сімейного кодексу України, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995р. (в редакції постанови Кабінету Міністрів України № 724 від 25.08.2010р., зі змінами та доповненнями),

Outcome: approved