Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

21.11.2013 року [PERSON] звернувся до Великобагачанського районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в сумі 40000 грн. З позову [PERSON] вбачається, що 14.04.2013 року він уклав з [PERSON] договір позики, згідно якого передав останньому грошові кошти в сумі 35000 грн. з умовою їх повернення в сумі 40000 грн. до 01.08.2013 року. Договір укладено у письмовій формі у вигляді розписки. По закінченню терміну і на даний час [PERSON] борг за договором позики йому не повернутий, на телефонні дзвінки [PERSON] не відповідає, за місцем реєстрації не проживає. Посилаючись на вищевикладені обставини та положення ст.ст.509,525,526,1046,1047 ЦК України, позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором позики від 14.04.2013 року в сумі 40000 грн. та вирішити питання про судові витрати по справі (а.с.а.с.3-4). В судове засідання від представника позивача за довіреністю [PERSON] надійшла письмова заява про розгляд справи у його відсутність; з даної заяви вбачається, що [PERSON] в серпні 2013 року перерахував на картковий рахунок позивача у справі 6000 грн., тому з урахуванням цього позовні вимоги підтримав і просив її задовольнити (а.с.54). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем свого проживання в [ADDRESS] (а.с.11) [PERSON] не проживає (а.с.а.с.25-28,31-32,38-41,46-47,52-53), однак вважаються такими, що належним чином сповіщений про день і час розгляду справи, оскільки згідно ч.5 ст.74 ЦПК України, у разі відсутності особи, яка бере участь у справі за адресою встановленого місця реєстрації цієї особи, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Суд вирішив за можливе розглянути справу в судовому засіданні 13.02.2014 року у відсутність сторін, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.197 ЦПК України та Рішення Конституційного Суду України №16-рп/2011 від 08.12.2011 року (справа про фіксування судового процесу технічними засобами). Суд, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, надані особами, що беруть участь у справі на засадах змагальності та диспозитивності в їх сукупності, з урахуванням їх належності та допустимості, і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики підлягають задоволенню на суму 34000 грн., виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). Судом встановлено, що 14 квітня 2013 року [PERSON] написав [PERSON] розписку з зобов'язанням про повернення боргу до 01.08.2013 року (а.с.а.с.55-56). З цієї розписки (оригіналу) вбачається, що [PERSON] отримав як позику від [PERSON] гроші в сумі 35000 грн. і зобов'язався віддати йому до 01.08.2013 року кошти в сумі 40000 грн. На вказаній розписці від 14.04.2013 року будь-які відмітки про часткову сплату боргу відсутні. Оригінал розписки наданий суду представником позивача, що свідчить про те, що даний борговий документ знаходився у кредитора ([PERSON]) і не повертався [PERSON] як такий, по якому виконано зобов'язання. Розписка [PERSON] від 14.04.2013 року стороною позивача подана на підтвердження заявлених позовних вимог [PERSON] Зобов'язанням є правовідношення, у яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 ЦК України). Відповідно до положень ст.ст.525,526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускаються. Порушенням зобов'язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) - ст.610 ЦК України. Так, згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2 ст.1046 ЦК). У відповідності до ч.2 ст.1047 ЦК України «на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позивальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми…». Тобто, дана норма матеріального права допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. За нормою ч.1 ст.1049 ЦК України позивальник зобов'язаний повернути позикодавцеві грошові кошти в тій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.58 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (норма ч.2 ст.59 ЦПК України). Отже, враховуючи вищевикладене, з урахуванням наданої суду розписки [PERSON] в оригіналі, яка свідчить про отримання ним у [PERSON] як позики 35000 грн. і обов'язок позичальника [PERSON] повернути позикодавцю 40000 грн. в строк до 01.08.2013 року, суд приходить до висновку, що сторона позивача довела суду, що [PERSON] 14.04.2013 року було передано [PERSON] за договором позики від 14.04.2013 року гроші в сумі 35000 грн. і у строки, що встановлені договором (тобто до 01.08.2013 року) ця сума боргу [PERSON] [PERSON] не повернута. Тобто, зі сторони [PERSON] допущено порушення зобов'язання по поверненню коштів за договором позики. Разом з цим, з заяви представника позивача [PERSON] [PERSON] від 13.02.2014 року та роздруківки по картці [PERSON] з ПАТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що в кінці серпня 2013 року [PERSON] перерахував кошти в сумі 6000 грн. в рахунок погашення заборгованості перед [PERSON] за договором позики від 14.04.2013 року (а.с.а.с.33-34,54). Тому, з урахуванням цих обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 14.04.2013 року підлягають задоволенню на суму 34000 грн. (40000 грн.-6000 грн.=34000 грн.), які необхідно стягнути з [PERSON] в примусовому порядку. Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved