Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

21.08.2017 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитом, у якому просить стягнути з відповідачів заборгованість за кредитом у загальному розмірі 11577,68 доларів США та покласти на відповідачів понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 08.05.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №3812 згідно умов якого позичальник отримав 25000,00 доларів США строком на 10 років з зобов`язанням погасити суму кредиту не пізніше 08.05.2017 року, а також сплачувати 12,5 процентів річних за користування кредитними коштами. Позивач вказує, що банк виконав свої зобов`язання та надав кредит у розмірі 25000,00 доларів США. В якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника за договором кредиту 08.05.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки. У порушення норм чинного законодавства та умов договору позичальник належним чином не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку із чим станом на 12.07.2017 року виникла заборгованість у загальному розмірі 11577,68 доларів США, яка складається з: 6666,96 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 2227,40 доларів США - заборгованість за процентами; 3,77 доларів США - пеня; 2302,41 долари США - інфляційні втрати; 377,14 доларів США - три відсотки річних від простроченої суми. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 23.08.2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 18.12.2017 року позов був задоволений в повному обсязі. 26.02.2020 року до Селидівського міського суду Донецької області надійшла заява представника відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 02.03.2020 року заяву сторони відповідача про перегляд заочного рішення було залишено без руху. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 20.03.2020 року відповідачу [PERSON] був поновлений строк для подання заяви про перегляд заочного рішення, відповідну заяву прийнято до розгляду та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 03.04.2020 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 18.12.2017 року скасоване, призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 22.05.2020 року цивільну справу передано на розгляд Дніпровського районного суду м. Києва. 02.09.2020 року матеріали справи надійшли до Дніпровського районного суду м. Києва. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07.12.2020 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 13.01.2021 року задоволено клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відео-конференції. 13.01.2021 року та 18.01.2021 року до суду надійшли ідентичні заяви сторони позивача про уточнення позовних вимог. 19.01.2021 року до суду надійшли письмові пояснення представника відповідачів, які долучені до матеріалів справи. Ухвалою суду від 01.03.2021 року задоволено клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відео-конференції. 29.03.2021 року та 06.04.2021 року до суду надійшли письмові пояснення у справі представника позивача, які долучено до матеріалів справи. Ухвалою суду від 15.04.2021 року задоволено клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відео-конференції. Ухвалою суду від 13.05.2021 року залишено без розгляду заяву позивача про уточнення позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що банк уклав з відповідачем [PERSON] договір кредиту та на виконання його умов надав позичальнику грошові кошти, які позичальник мав вчасно повертати частинами та сплачувати проценти за користування кредитом. У забезпечення виконання умов кредитного договору банк уклав з відповідачем [PERSON] договір поруки. Оскільки позичальник належним чином не виконував умови кредитного договору позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості з позичальника та поручителя. Представник зазначає, що в даному випадку строку позовної давності банк не пропустив, оскільки останній платіж позичальник здійснив 14.10.2014 року. Представник відповідачів в судовому засіданні зазначив, що до позовних вимог банку мають бути застосовані наслідки спливу строку позовної давності, а інфляційні втрати на іноземну валюту взагалі не можуть нараховуватись. Окрім того, відповідно до вимог чинного законодавства банк не мав права нараховувати пеню по зобов`язаннях тимчасово переміщених осіб і стосовно пені встановлений скорочений термін позовної давності, який станом на час звернення позивача до суду минув. Сторона відповідачів з урахуванням строків позовної давності має інший розрахунок заборгованості, а саме 6249,90 доларів США по тілу кредиту та 1922,6% по процентам, а три відсотки річних на суму заборгованості по процентам за користування кредитом нараховуватись не можуть. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 08.05.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №3812 за яким банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 25000,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 12,5% річних з кінцевим терміном повернення не пізніше 08.05.2017 року (Т. 1, а.с. 13-15). Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до ст.ст. 546, 553 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Як вбачається з матеріалів справи, 08.05.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки №3812/1 за яким поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язання за договором кредиту №3812 від 08.05.2017 року, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому (Т. 1, а.с. 16-17). Згідно ст.ст. 526, 530, ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ст.ст. 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, позичальник порушив свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування ними, у зв`язку із чим за договором кредиту виникла заборгованість із повернення тіла кредиту в сумі 6666,96 доларів США, сплати процентів в сумі 2227,40 доларів США та пені у розмірі 3,77 долара США, що підтверджується розрахунком заборгованості, випискою по руху коштів на рахунку боржника (Т. 1, а.с. 5, 8-11, Т. 2, а.с. 13-40, 63-82). Відповідно до положень ст.ст. 541, 543 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У даному випадку відповідачі як позичальник та поручитель несуть солідарний обов`язок перед кредитором за невиконання позичальником своїх зобов`язань за договором кредиту, тому безпідставними є вимоги позовної заяви про стягнення суми заборгованості окремо з кожного відповідача, отже у рішенні суду має бути зазначено про солідарне стягнення боргу з відповідачів. Заперечуючи проти позову представник відповідачів зокрема посилається на те, що банком безпідставно здійснене нарахування пені передбаченої умовами договору у сумі 3,77 доларів США, оскільки згідно ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. При цьому, як вбачається з розрахунку заборгованості, пеня у розмірі 3,77 долара США була нарахована за договором кредиту у період з 02.02.2012 року по 14.04.2014 року, тож порушення позивачем положень вказаного закону не вбачається. Натомість у задоволенні позовних вимог щодо даної частини суми боргу має бути відмовлено ураховуючи заяву представника відповідачів про застосування наслідків спливу строку позовної давності, з огляду на наступне. За змістом ст.ст. 256, 258 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Ураховуючи вказаний період нарахування позивачем пені та дату звернення до суду з відповідним позовом (21.08.2017 року), позивачем пропущений встановлений законом спеціальний строк позовної давності щодо вимоги про стягнення пені, який становить один рік, а тому у задоволенні позову в цій частині має бути відмовлено. Стосовно вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 6666,96 доларів США та процентів за користування кредитом в сумі 2227,40 доларів США такі вимоги позивача підлягають до задоволення, оскільки до вказаних сум не можуть бути застосовані заявлені стороною відповідачів наслідки спливу строку позовної давності, з огляду на наступне. Відповідно до ст.ст. 257, 261, 264 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як вбачається з матеріалів справи, позичальник здійснив останній платіж на виконання умов кредитного договору 14.10.2014 року у зв`язку із чим на погашення тіла кредиту банком було зараховано 208,33 долари США та на погашення відсотків за користування кредитом 17,58 доларів США. Після вказаної дати жодних платежів на виконання умов кредитного договору позичальник не здійснював. У даному випадку строк позовної давності для банку стосовно стягнення суми тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами починається з останнього робочого дня наступного місяця коли позичальник згідно умов додаткової угоди №1 до кредитного договору №3812 від 08.05.2007 року (Т. 1, а.с. 12) мав внести наступну рівну частину коштів на погашення кредитної заборгованості, однак цього не зробив. При цьому, із позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся до суду 21.08.2017 року і з урахуванням дати наступного платежу - до останнього робочого дня листопада 2014 року, позивач пред`явив вимоги про стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсотків в межах трирічного строку позовної даності. Окрім вказаних вимог позивачем завлено про стягнення з відповідачів інфляційних втрат у розмірі 2302,41 долар США та 3% річних на суму заборгованості по тілу кредиту та заборгованості по відсоткам в розмірі 377,14 доларів США. Відповідно до положень ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вирішуючи наведену позовну вимогу суд вважає безпідставною вимогу позивача про стягнення з відповідачів інфляційних втрат у розмірі 2302,41 долар США, з огляду на наступне. За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Таким чином, норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Враховуючи вищевикладене, а також те, що за умовами договору кредиту позичальнику передавались у кредит грошові кошти в іноземній валюті - доларах США, повернення коштів також розраховувалось частинами в іноземній валюті і позивачем пред`явлені вимоги про стягнення основного боргу з тіла кредиту та процентів в доларах США, нарахована позивачем сума інфляційних втрат в розмірі 2302,41 долар США стягненню з відповідачів не підлягає, тому у цій частині в задоволенні позовних вимог суд відмовляє. Стосовно стягнення з відповідачів трьох відсотків річних від простроченої суми, нарахованих позивачем на суму боргу за тілом кредиту та на суму боргу по процентам за користування кредитними коштами у загальній сумі 377,14 доларів США суд дійшов наступного висновку. Три відсотки річних, передбачені ст. 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи із простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У своїй постанові від 16.01.2019 року в справі №464/3790/16-ц (14-465цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: «Таким чином, суди зробили правильний висновок про наявність правових підстав для стягнення боргу у валюті, визначеній договором. Також Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій у частині визначення 3% річних у доларах США, оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У цьому випадку Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з відповідача заборгованості саме в іноземній валюті, тобто прострочена сума визначена у доларів США, що передбачає і нарахування 3% річних саме із доларів США». Ураховуючи викладене суд вважає правомірним нарахування позивачем трьох відсотків річних у валюті кредиту та пред`явлення їх до стягнення саме в іноземній валюті - доларах США. З висновку Верховної Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц слідує, що проценти за неправомірне користування чужими коштами передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України, не є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань, а є гарантією належного виконання зобов`язання. Тобто ці проценти мають іншу самостійну правову природу ніж проценти за правомірне користування кредитом чи позикою (за статтями 1048 та 1054 ЦК України), які за правовою природою є винагородою за користування грошовими коштами. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, таке прострочення є триваючим правопорушенням. Такий підхід підтверджується судовою практикою. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц дійшла висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Вивчивши та перевіривши розрахунок позивача щодо 3% річних від простроченої суми боргу за тілом кредиту (Т. 1, а.с. 6-7), судом встановлено, що за такою позицією позивачем нараховано 283,07 долара США, при цьому до розрахунку заборгованості включені періоди, які знаходяться поза межами трирічного строку, що передує даті звернення позивача із відповідним позовом до суду, тобто стосується періодів до 21.08.2014 року. Загалом за періодами, які знаходяться поза межами строку позовної давності нараховано 2,09 долара США, які ураховуючи заяву сторони відповідачів про застосування наслідків спливу строку позовної давності, мають бути відраховані від загальної суми при здійсненні відповідного стягнення (283,07 - 2,09 = 280,98). Також позивачем нараховано до стягнення 3% річних від простроченої суми заборгованості по процентах за правомірне користування кредитними коштами в загальному розмірі 94,07 долара США. Суд не погоджується з позицією представника відповідачів про те, що на таку заборгованість не може бути нараховано три відсотки річних у відповідності до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, адже така заборгованість також є грошовим зобов`язанням позичальника, яке не було ним виконане у встановлені договором строки, отже заборгованість по процентам за правомірне користування кредитом є сумою боргу у розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України і на неї можуть нараховуватись 3% річних за час прострочення внесення суми процентів за користування кредитними коштами. При цьому, перевіривши розрахунок позивача щодо 3% річних від простроченої суми боргу за процентами по користуванню кредитом (Т. 1, а.с. 6-7), судом встановлено, що за такою позицією позивачем нараховано 94,07 доларів США, при цьому до розрахунку заборгованості включені періоди, які знаходяться поза межами трирічного строку, що передує даті звернення позивача із відповідним позовом до суду, тобто стосується періодів до 21.08.2014 року. Загалом за періодами, які знаходяться поза межами строку позовної давності нараховано 0,69 долара США, які ураховуючи заяву сторони відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, мають бути відраховані від загальної суми при здійсненні відповідного стягнення (94,07 - 0,69 = 93,38). Ураховуючи все вищевикладене позовні вимоги банку підлягають до часткового задоволення і відповідно до положень ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів сплачений позивачем судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial