Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

21 жовтня 2019 року позивач [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , про стягнення боргу за договором позики, просить суд: стягнути з відповідача на її користь несплачену суму боргу у розмірі 200 000 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 2000 грн.. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 11.11.2016 року вона надала [PERSON] у позику грошові кошти в розмірі 200 000 грн на строк до 17.04.2017 року. Підтвердженням вказаного є підписана відповідачем власноруч розписка від 11.11.2016 року. Разом з тим, стверджує, що відповідач ігнорує вимоги щодо повернення боргу, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. 25 жовтня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням справи до її підготовчого розгляду. 29.05.2020 року представником відповідача наданий до суду відзив на позовні вимоги позивача, згідно якого стверджує, що написання розписки відбувалось під психологічним тиском та свідчить про її безгрошовість, та відсутність будь-яких правовідносин позики між позивачем та відповідачем. Стверджує, що знайома відповідача порадила в якості надання правової допомоги з вирішення питання розірвання шлюбу та стягнення аліментів, а також щодо оформлення спадщини в судовому порядку [PERSON] . Після отримання певної юридичної допомоги, відповідач вказує, що сплатила позивачу 3000 грн. Проте, коли справи вже були розглянуті в суді, позивач затребувала ще 2000 грн для покриття якихось витрат при розгляді саме справи про спадкування. Однак, відповідач заперечила, вказуючи про не обумовленість вказаної суми, та згодом сама отримала відповідні судові рішення. Однак, вказуючи на необхідності повернення оригіналу рішення суду про визнання права власності на спадкове майно з підстав начебто зникнення судової справи та необхідності її поновлення, позивач заманила відповідачку сісти до неї в автомобіль, де змусила написати дану розписку. Відповідач стверджує, що з самої розписки «не озброєним оком» вбачається, що сума грошей, яка в ній зазначена, під час написання неодноразово піддавалась коригуванню. Там рукою відповідача зазначено цифрами спочатку 2000, потім дописаний «0» під іншим кутом, потім відкрито дужку, в якій написано цифрами «20»та прописом «тис», а після цього лише прописом вказано «двісті тисяч». А «кривий нуль» прямо на дужку був дописаний вже самою позивачкою. Таким чином , оскільки позивач звернулась до суду з формальним позовом після спливу двох років, то він задоволений бути не може. 28 липня 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. Позивач в судове засідання не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи у відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні з позовними вимогами не погодилися, просять суд в задоволені позову відмовити, з підстав викладених у відзиві. Вислухавши вступне слово відповідача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, ретельно перевіривши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що дійсно 11 листопада 2016 року між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі був укладений договір позики, що підтверджується письмовою розпискою, наявною в матеріалах справи. /л.с.8/ Як вбачається з письмової розписки, підписаної власноручно відповідачем, що не заперечується відповідачем в ході судового розгляду справи, [PERSON] взяла в борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі двісті тисяч гривень, які зобов`язалась повернути до 17.04.2017 року. Станом на день звернення до суду 21.10.2018 року, борг відповідачем за договором позики від 11.11.2016 року повернуто не було. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст. ст. 1046,1047 ЦК України, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». У постанові ВСУ від 08.07.2019 року у справі № 524/4946/16-ц, суд вказав про наступне: досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, до матеріалів свого відзиву відповідачка приєднала копії наступних документів: ухвалу про відкриття провадження у справі № 495/8505/15-ц за позовом [PERSON] про розірвання шлюбу, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду по справі № 495/8507/15-ц за позовом [PERSON] про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду по справі № 495/6383/16-ц за позовом [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку в порядку спадкування за законом. Разом з тим, вказала, що саме задля надання правової допомоги у цих справах нею було здійснено знайомство з [PERSON] , та сплачено 3000 грн. Саме за цих обставин,у зв`язку із недостатністю сплачених відповідачем грошових коштів, проте не обумовлених між ними ані усною, ані письмовою домовленістю, позивач вимагала сплати ще 2000 грн. Суд ставиться критично до наведених стверджень, та не вбачає взаємопов`язаності правовідносин, що випливають з розгляду даної цивільної справи з наведеними у відзиві [PERSON] обставинами, з підстав того, що в жодних процесуальних документах суду не йдеться мова про представника [PERSON] - [PERSON] , що ставить під сумнів мотивування заперечень відповідача. Більш того, суд не сприймає як доказ вчинення психологічного тиску під час написання оскаржуваної розписки з боку позивача, звернення відповідачки до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області із заявою про вчинення даного злочину у вигляді шахрайства, з підстав того, що відповідне звернення до правоохоронних органів відбулось вже під час знаходження даної справи про стягнення боргу за договором позики на розгляді в суді. Підстав, які перешкоджали у написанні заяви про вчинення шахрайства та психологічного тиску в примусовому написанні оскаржуваної розписки, що була підписано власноручно відповідачем ще 11.11.2016 року, одразу ж після даного правопорушення, у разі його наявності, позивачем не вказано. Більш того, згідно листа Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області № 42/К-2275 від 08.01.2020 року у відповідь на заяву [PERSON] повідомлено, що при проведенні протиправних дій по відношенню до [PERSON] з боку гр. [PERSON] не виявлено. Наявність у відповідача дитини, внаслідок чого у неї були побоювання за неї, та погроз відносно дитини, внаслідок чого відповідач змушена була написати розписку не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи. Разом з тим, суд погоджується з доводами відповідача щодо коригування цифрового написання суми позики, однак внаслідок уточнення її прописними буквами, вважає доведеним достовірність її отримання. У відповідності до ст.ст. 76-81 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи усе вищевикладене, а саме те, що відповідачем власноручно була написана розписка про отримання нею у борг /позику/ від позивача грошових коштів у розмірі 200 000 грн, враховуючи наявність обов`язкового зазначення дати її повернення та моменту отримання, суд виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, вбачає справжню правову природу укладання між [PERSON] та [PERSON] договору позики від 11.11.2016 року, а отже доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позивачем за подачу позову було сплачено 2000 грн судового збору згідно квитанції від 10.10.2019 року, прийнявши до уваги обґрунтованість та доведеність позовних вимог [PERSON] , суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача вказані витрати по сплаті судового збору. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved