Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

21 лютого 2019 року представник позивача [PERSON] [PERSON] звернувся до\~суду з\~позовною заявою\~до [PERSON] про визнання останнього, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою №5 в будинку № 4а по вулиці Чайковського в місті Мукачево, Закарпатської області. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач являються власницею вищевказаної квартири. На даний час у квартирі залишаться зареєстрованим відповідач, який є колишнім чоловіком її доньки. У серпні 2017 року [PERSON] виїхав з даної квартири і з того часу більше не зявлявся, теперішнє місце його перебування не відоме. Реєстрація відповідача у належній позивачу квартирі створює їй перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні квартирою. Оскільки, відповідач не є ні власником, ні членом сім'ї власника квартири, а вирішити питання про зняття його з реєстраційного обліку в позасудовому порядку немає можливості, то позивач звернулася до суду з вказаним позовом. Відповідно до ч.2-6\~ст. 19 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову, зокрема, те що дана справа є малозначною справою і ціна позову не перевищує пятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно ч. 3\~ст. 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. Враховуючи викладене, Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.03.2019 року, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Копію ухвали про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження відповідач отримав 03.04.2019 року. Однак, у наданий судом строк та станом на 24.04.2019 року своїм правом подання до суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не скористався, відзив на позов не подав, заперечення щодо розгляду справи в спрощеному порядку подано не було, будь-яких клопотань та заяв від відповідача подано до суду не було, відтак у відповідності до ч. 8 ст.\~178\~та ч. 5 ст.\~279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.\~\~\~\~ Згідно з даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 129815123 від 05.07.2018 року, квартира, за адресою\~м.Мукачево,\~вул.Чайковського\~Петра,\~буд.4\~а,\~кв.5\~Закарпатської області належить на праві приватної власності [PERSON]. Дана квартира набута позивачем на підставі Свідоцтва про право на спадщину (а.с.5). Реєстрація відповідача у квартирі підтверджується довідкою ЦНАП Виконавчого комітету Мукачівської міської ради 26.02.2019 року № 1-40/2225 (а.с. 13). Згідно акту ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» від 13.02.2019 року № 17, відповідач [PERSON] не проживає за адресою [INFO] з серпня 2017року (а.с.6) Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі \~ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України\~завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою\~ст. 15 Цивільного кодексу України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом п. 3 частини другої\~ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до\~ст. 20 Цивільного кодексу України\~право на захист особа здійснює на свій розсуд. У\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV\~передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень\~ст. 8 Конституції\~та\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі\~Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1\~ст. 9 Конституції\~ратифікована\~Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Так, у частині першій ст.1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися. З положеннями частини першої ст.1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої\~ст.321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Приписами частини першої\~ст.316 Цивільного кодексу України\~передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою\~ст.318 Цивільного кодексу України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України). Частиною другою п.15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що\~ст.\~33\~Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Таким чином, гарантуючи захист власності, закон надає власнику законодавчу можливість вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст. 383 Цивільного кодексу України\~та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідача у квартирі, за умови документально підтвердженого права власності позивача на даний обєкт нерухомості, перешкоджає їй вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом. Отже, вимога за предметом позову у повній мірі відповідає законодавчо встановленому способу захисту порушеного права (ст.ст.\~15,\~16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачем. Як встановлено по справі, позивач є власницею квартири у встановленому законом порядку, тому має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями\~ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб. \~Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст.\~316,\~318 Цивільного кодексу України).\~\~ Поряд з цим, будь\~яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивача права власності на квартиру, чи наявності у відповідача права на користування нею, матеріали справи не містять. У позивача виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що в квартирі зареєстрований відповідач. Відповідно до інформаційного листа ВССУ про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28.01.2013 року, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, колишніми членами його сімї, а також членами сімї колишнього власника житла.\~У першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. Дані правовідносин регулюються положенням\~статті 405\~ЦК України в частині вимог до [PERSON], оскільки за встановлених фактичних обставин відповідач, є таким, що втратив право користування житлом, оскільки на даний час не являється членом сімї власника квартири (шлюб розірвано Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 15.09.2017 року, справа № 303/4881/17 а.с.7), з серпня 2017 року у спірному будинку не проживає, тобто більше одного року, а тому відповідно до положень статей\~391\~та\~405 ЦК України\~позивач як власниця майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи вищевказані обставини справи, з огляду на їх узгодженість з нормами\~Конституції України, позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір. На підставі наведеного,

Outcome: approved