Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

21 грудня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості. В обґрунтуванні позовних вимог посилався на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 11.04.2006 року [PERSON], отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії кратки та взяв на себе зобовязання щомісячного повернення часток кредиту. Відповідач [PERSON], порушив умови укладеного договору, в звязку з чим станом на 31.07.2015 року виникла заборгованість у розмірі 22236,20\~грн., яка складається з наступного: 12316,48 грн. заборгованість за кредитом; 8007,66 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 377,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також сума штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 1035,06 грн. штраф (процентна складова). Вточнивши свої позовні вимоги просив стягнути з [PERSON], на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 22236,20\~грн., та судові витрати по справі(а.с. а.с. 4-5, 90-91). Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволенні. Стягнуто з\~[PERSON]\~на користь\~ПАТ «КБ «Приват Банк»\~суму заборгованості за кредитним договором №б/н\~від 11.04.2006\~року у розмірі 22236,20\~грн., яка складається з наступного: 12316,48 грн. заборгованість за кредитом; 8007,66 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 377,00 грн. заборгованість за пенею та комісією,а також сума штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 1035,06 грн. штраф (процентна складова). Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с. 174). В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 193-195). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині стягнення штрафів слід скасувати, відмовивши в цій частині у задоволенні позову, а в іншій частині залишити без змін, виходячи з наступних підстав. Судом 1 інстанції встановлено, що між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до заяви позичальника №\~б/н від 11.04.2006 року, згідно якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії кратки та взяв на себе зобовязання щомісячного повернення часток кредиту. Відповідач [PERSON]\~порушив умови укладеного договору, в звязку з чим станом на 31.07.2015 року виникла заборгованість у розмірі 22236,20\~грн., яка складається з наступного: 12316,48 грн. заборгованість за кредитом; 8007,66 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 377,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також сума штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 1035,06 грн. штраф (процентна складова). Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконував свої зобовязання у звязку із чим станом на 31.07.2015 року виникла заборгованість, яка становить 22236,20 грн. і яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Однак колегія судді не погоджується з висновками суду 1 інстанції, щодо стягнення з відповідача на користь позивача штрафів, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального права та не відповідають обставинам справи. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч.2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що відповідно до укладеного договору № б/н від 11.04.2006 року,[PERSON], отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. (а.с.95) 22.06.2006 року відповідач звернувся до банку із заявою про збільшення кредитного ліміту до суми 3460 грн., на що підписав відповідну анкету - приєднання до умов та правил надання банківських послуг (а.с.18) Наступні звернення [PERSON] відбулись 07.02.2007 року про збільшення кредитного ліміту до суми 3700 грн., 26.06.2007 року 5000 грн., 04.04.2011 року 9200 грн., 02.05.2011 9700 грн., 20.07.2011 року 12700 грн. (а.с.94, 98-99). Для підтвердження всіх змін по кредитному ліміту, банк надав до суду довідку про збільшення кредитного ліміту разом з випискою. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З матеріалів справи не вбачається, що існуюче зобов'язання між сторонами було виконано, або припинено іншим шляхом, передбаченим ст. ст. 600-609 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України, є правомірним і повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору. Враховуючи зміст позовних вимог, умови заяви про видачу кредитних коштів та умови і правила кредитування, колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано задовольнив позов в частині стягнення суми кредиту, відсотків, пені та комісії, врахувавши розрахунок заборгованості, який відповідачем не спростовано. Що стосується стягнутої суми штрафів, то апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду 1 інстанції в цій частині підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні цих позовних вимог. Так, враховуючи зміст заяв, наявні умови та правила надання банківських послуг та вимоги позову щодо стягнення пені за несвоєчасне виконання зобовязань по сплаті кредиту та процентів, застосування штрафу за порушення будь яких зобовязань, слід розцінювати як подвійну відповідальність, що суперечить Конституції України. Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15. При цьому, доводи апелянта щодо відсутності договірних відносин між сторонами є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, і відповідно до ст. 204 ЦК України, договір повинен виконуватися, оскільки є правомірним. Посилання апелянта щодо незаконності дій позивача при збільшенні кредитного ліміту, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи (змістом заяв, наявними умовами та правилами надання банківських послуг). Також не заслуговує на увагу та не підлягає задоволенню заява відповідача про застосування позовної давності, оскільки в суді 1 інстанції вона не заявлялася, а відповідно до вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Крім того, зі справи вбачається, що відповідачем періодично здійснювалися платежі на погашення заборгованості, а останній платіж ним було зроблено 30.06.2015 року, а позивач до суду звернувся 21.12.2015 року, що унеможливлює застосування позовної давності, враховуючи положення ст. 264 ЦК України. Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в частині стягнення суми кредиту, відсотків, пені та комісії відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його в цій частині слід залишити без змін.

Outcome: dismissed