Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-27 00:00:00

20.03.2014 р. позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, який в подальшому уточнив, та на обґрунтування якого вказав, що з 30.08.1993 р. по 21.09.1995 р. працював в КП «ЛТУ» водієм аварійної автовишки. 15.02.1995 р. стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого позивачу було встановлено 70% втрати професійної працездатності, а згодом 60 % безстроково. Позивач зазначає, що з вересня 1996 р. по вересень 2000 р. не здійснювався перерахунок сум відшкодування шкоди на коефіцієнт підвищення тарифних ставок, а розрахунок сум відшкодування шкоди здійснювався виходячи із середньої заробітної плати робітників відповідної професії, що не відповідає п.28 «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків». Позивач зазначає, що згідно особових рахунків працівників відповідної професії, тарифні ставки були підвищені на коефіцієнт 2,13, а йому при визначенні розмірів відшкодування шкоди середня заробітна плата 01.06.1995 р. відкоригована на коефіцієнт 2.0. Вказав, що 3-й особі відповідачем передані документи на суму відшкодування втраченого заробітку в перерахунку на 100% втрати працездатності становлять 172,78 грн. Зважаючи на наведене, позивач просив суд зобов'язати відповідача привести у відповідність нарахування сум відшкодування шкоди як потерпілому на виробництві до вимог п.28 «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків» за період з 01.06.1995 р. по 01.01.2001 р. з корегуванням заробітної плати на коефіцієнт 2.13 та видати наказ по підприємству про перерахунок суми відшкодування шкоди; зобов'язати надати 3-й особі довідку про розмір щомісячного відшкодування шкоди станом на 01.01.2001 р. з коригуванням заробітної плати на коефіцієнт 2.13 та наказ про перерахунок суми відшкодування шкоди; стягнути з відповідача на користь позивача недоплату відшкодування шкоди з 01.06.1995 р. по час передачі довідки 3-й особі. Представник позивача та позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним у позові. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, бо накази на підприємстві не існують, підстав видавати нові теж. Представник 3-ї особи вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наведених у письмових поясненнях підстав. У судовому засіданні досліджені наступні письмові докази: довідка СМЕ (а.с.5), акт (а.с.6-7), копія трудової книжки (а.с.8-9), лист (а.с.10), лист (а.с.11-12), лист (а.с.13 - 14), ід.код. (а.с.15), копія паспорту (а.с.16-17), довідка про розмір втраченого заробітку (а.с.30), копія наказу (а.с.31), копія наказу (а.с.32), копія наказу (а.с.33), копія наказу (а.с.34), копія акту перевірки (а.с.40-42), копія припису (а.с.43-44). Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Ст.60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено наступне. Позивач по справі працював в Лисичанському тролейбусному управлінні з 30.08.1993 р. по 21.09.1995 р. Згідно до акту №1 від 17 лютого 1995 р. з позивачем стався нещасний випадок на виробництві, в наслідок чого, він став інвалідом 2 групи. Інвалідність позивача, 3-ї групи безстроково з 01.10.1999 р., підтверджена довідкою СМЕ №014129. Позивач звертався до відповідача та 3-ї особи, які листам - від 07.09.2012 р. №459, від 22.03.2012 р. №139 і №4169/2 від 29.09.11 р. відмовили у задоволенні його вимог про перерахунок виплат. Згідно до наказу по Лисичанському тролейбусному управлінню від 28.09.1995 р. «Про відшкодування шкоди, завданої робітнику ушкодженням здоров'я» щомісячно з 21.09.1995 р. по 21.09.1996 р. на користь позивача повинні здійснюватись виплати компенсації шкоди завданої здоров'ю з розрахунку - середньомісячна заробітна плата за три місяці (7919200 крб.) помножена на 70% втрати непрацездатності, скорегованої з 01.06.1995 року, що дорівнювало 3696000 крб. Наказом по КП «Лисичанське тролейбусне управління» від 20.01.2000 р. №10 з 01.10.1999 р. позивачу щомісячно та безстроково проводити виплату на відшкодування втрати працездатності виходячи з наступного розрахунку: 87 грн.14 коп.* 60% втрати працездатності=52 грн.28 коп. Відповідно до наказу відповідача від 13.09.2000 р. на користь позивача наказано здійснити наступні виплати у зв'язку з підвищенням мінімальної заробітної плати та підвищення тарифних ставок з 01.07.1998 р. в розмірі 75,1 грн., з 01.01.1999 р. в розмірі 65,25 грн., з 01.10.1999 р. 58,89 грн., з 01.09.2000 р. в розмірі 60,34 грн. Як вбачається з наказу відповідача від 07.02.2001 р. №36 з 01.01.2001 р. позивачу виплачувалась компенсація з розрахунку: 0,85 грн. (тарифна ставка)*1,1 (класність)*1,1 (премія)*60%=103,67 грн. Актом перевірки №12-09-151/0074 від 28.09.2011 р. Територіальної державної інспекції праці у Луганській області встановлено порушення вимог «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків», затверджених постановою КМУ від 23.06.1993 р. №472, невідповідність нарахувань позивачу вимогам абзацу п п.28 в редакції постанови КМУ від 18.07.1994 р. №492 від 03.10.1997 р. №1100. За результатами перевірки було виписано припис №12-09-151/0074-0057 від 28.09.2011 р. На час виникнення спору, правовідносини, що виникли між сторонами регулювались зокрема «Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків» затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. N 472. Так, відповідно до п.1 власник підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган (надалі - власник) несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків (надалі - ушкодження здоров'я), а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці. Згідно до п.9 розмір відшкодування втраченого потерпілим заробітку встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності і середньомісячного заробітку, який він мав до ушкодження здоров'я. Визначений розмір втраченого заробітку або відповідна його частина залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності коригуванню у бік зменшення не підлягає. Як вбачається з п.22 середньомісячний заробіток для обчислення розміру відшкодування потерпілому втраченого заробітку (або відповідної його частини) визначається за бажанням потерпілого за 12 або 3 останні повні календарні місяці роботи, що передували каліцтву, а при професійному захворюванні - стійкій втраті професійної працездатності. У тому разі, коли потерпілий працював менше 12 календарних місяців, середньомісячний заробіток визначається шляхом ділення загальної суми за календарні місяці роботи на число цих місяців. Якщо працівник пропрацював менше одного календарного місяця, то заробіток за весь відпрацьований час ділиться на число відпрацьованих днів, а одержана сума множиться на число робочих днів за місяць, обчислене в середньому за рік (25,4 - при шестиденному робочому тижні та 21,2 - при п'ятиденному робочому тижні). Середньомісячний заробіток у зазначений період підлягає коригуванню на час встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності з урахуванням підвищення тарифних ставок, посадових окладів відповідних працівників виробничого підрозділу (дільниці, цеху) підприємства, де працював потерпілий до моменту ушкодження здоров'я, або індексації доходів відповідно до чинного законодавства. Згідно до п. 28. Перерахування розміру відшкодування шкоди (втраченого заробітку, витрат на соціальну і медичну допомогу ) проводиться у разі, зокрема, підвищення тарифних ставок (окладів) працівників госпрозрахункових і бюджетних підприємств. Зважаючи на наведене, суд доходить висновку про необґрунтованість вимог позивача, зважаючи на те, що під час розгляду справи, ним не було надано жодного доказу, який би підтверджував про наявність у нього на час спірних виплат права на їх підвищення. Така позиція суду виходить з положень про диспозитивність, змагальність судового процесу, та крім того, необхідність доведення всіх обставин на які посилається позивач, зокрема і виникнення права на відповідний перерахунок виплат. Тому, суд вважає позовні вимоги безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного, ст. ст. 10, 11, 27, 31, 60, 88, 212-215 ЦПК України, -

Outcome: dismissed