Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

21.05.2014 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить розірвати шлюб з відповідачем, посилаючись на те, що сторони шлюбні стосунки не підтримують, спільного господарства не ведуть, мають від шлюбу дитину [INFO]. Позивач зазначає, що між ним та дружиною спільне життя не склалось у зв'язку з різницею у характерах. Неодноразові спроби примирення не дали позитивних результатів. В судове засіданні позивач [PERSON] не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на розлученні, просив позовні вимоги задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача. Судом встановлено, що між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], було укладено шлюб, який був зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Харкова 26 серпня 2006 року, про що свідчить свідоцтво про одруження серії [NUMBER] та актовий запис № 486. Як вбачається з матеріалів справи сторони від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO], який проживає з відповідачем. Як вбачається з позовної заяви спільне життя між подружжям стало неможливим і неприйнятним, внаслідок чого позивач не має бажання відновити сімейні відносини. Крім того, позивач вважає, що збереження родини неможливе, не бажає у подальшому підтримувати шлюбні відносини, наполягає на розірванні шлюбу. У відповідності до наданої до суду заяви відповідач проти розлучення не заперечує. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, оскільки предметом позову є розлучення, яке стосується тільки позивача та відповідача. Крім того, згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлене, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи конкретні обставини справи, стосунки які склалися у подружжі, причини конфлікту, час сумісного не проживання, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження родини стали неможливими, в зв'язку з чим позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved