Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-20 00:00:00

21.01.2020 р. позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що 12.11.1985 р. на підставі договору про право забудови від 25.11.1960 р., її чоловік [PERSON] отримав акт приймання індивідуального будинку, на підставі якого їй і чоловіку належав будинок [ADDRESS] . [PERSON] помер в 1982 р. Позивач успадкувала частку чоловіка і залишилась проживати в будинку. Їй виповнилось 86 років, має безліч хвороб в силу похилого віку та безпорадного стану. Дві доньки - [PERSON] та [PERSON] погодились після смерті [PERSON] доглядати позивача. За домовленістю вони повинні були забезпечувати [PERSON] доглядом, харчуванням, утримання житлового будинку і присадибної ділянки в належному стані, допомогати, коли позивач хворіє, готувати їжу. Вона не може пересуватись без сторонньої допомоги, має вади пам`яті, погано сприймає дійсність. Доньки погодились здійснювати такий догляд та фактично погодились здійснювати її довічне утримання і догляд. 10.04.2013 р. доньки запропонували звернутись до нотаріальної контори з метою укладення такого договору, однак не з ними, а з онукою - [PERSON] , яка після укладення шлюбу взяла прізвище - [PERSON] . В цей день, позивач вважала, що укладався договір довічного утримання. Договір дарування є вкрай невигідним для неї і не відповідає її внутрішній волі та життєвим обставинам. В 2019 р. відповідач повідомила про намір продати житловий будинок, який для позивача є єдиним житлом, і лише в цей день [PERSON] дізналась, що 10.04.2013 р. уклала договір дарування, а не довічного утримання. За позовом [PERSON] , посилаючись на ст.ст.203, 215, 229, 230, 233, 243, 717 ЦК України, просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , укладений між нею та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г., зареєстрований в реєстрі за № 705, а також в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, повернути сторони в первісний стан, скасувавши державну реєстрацію права власності. Ухвалою від 28.01.2020 р. відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання на 10.03.2020 р. 10.03.2020 р. підготовче судове засідання відкладено на 13.04.2020 р. на підставі п.3 ч.2 ст.198 ЦПК України. 13.04.2020 р. підготовче судове засідання відкладено на 25.05.2020 р. за клопотанням позивача на підставі п.1 ч.2 ст.198, п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України. 25.05.2020 р. підготовче судове засідання відкладено на 01.06.2020 р. за клопотанням відповідача на підставі п.3 ч.2 ст.198 ЦПК України. 01.06.2020 р. закрито підготовче провадження, призначено судове засідання на 05.08.2020 р. 05.08.2020 р. в судовому засіданні оголошено перерву до 21.08.2020 р. на підставі ч.1 ст.240 ЦПК України. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позов, просили його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив (а.с.54-56). Відповідач в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі, та відзив на позов (а.с.46-48), в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Розгляд справи за відсутності учасника узгоджується з положеннями ч.1 ст.211 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та її представника, приймаючи до уваги позицію відповідача, допитавши свідків, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 10 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г., зареєстрований в реєстрі за № 705, у відповідності до якого [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] (а.с.10). Згідно статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість заповіту чи договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним. Позивач посилалася на те, що оспорюваний договір укладений внаслідок помилки щодо природи правочину, у зв`язку з її похилим віком та станом здоров`я. На підтвердження своїх доводів стороною позивача суду було надано рахунки та квитанції про оплату саме позивачем житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] (а.с.29, 30). Допитані судом свідки [PERSON] та [PERSON] , які є доньками позивача, та [PERSON] , надали пояснення, що позивач мала намір укласти з відповідачем, яка є онукою [PERSON] , договір довічного утримання. А про те, що в 2013 р. було укладено договір дарування дізналися лише в 2019 р., коли [PERSON] повідомила про намір продати житловий будинок. Позивач стверджувала, що мала намір укласти з відповідачем договір довічного утримання, за умовами якого [PERSON] буде її доглядати та забезпечувати. Згідно з ст. 77-80 ЦПК України, належними, допустимими та достатніми є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, на підставі них можна встановити дійсні обставини справи, у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, у договорі дарування позивач підтвердила, що договір не приховує іншу угоду, не носить характеру удаваної чи фіктивної угоди, і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки (п.8). Посилання в позові на похилий вік позивача суд не приймає до уваги як підставу для визнання договору недійсним, оскільки на момент укладення договору позивач мала повну цивільну дієздатність, її дієздатність обмежена не була. З пояснень [PERSON] та свідків встановлено, що позивач мешкала в будинку сама, сторонньої допомоги та догляду не потребувала. Суд враховує, що після укладення договору дарування житлового будинку відповідач прийняла його в дар, зареєструвала за собою право власності у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.12). Інші докази, надані позивачем в обґрунтування позовних вимог, як то показання свідків та квитанції про сплату житолово-комунальних послуг, не свідчать безумовно про намір [PERSON] укласти договір довічного утримання та про відсутність наміру дарувати будинок. Твердження позивача про те, що житловий будинок є її єдиним житлом належними доказами не підтверджено. Таким чином, уклавши у квітні 2013 року договір дарування квартири, [PERSON] розпорядилася своєю власністю на власний розсуд. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність достатньої сукупності підстав для визнання договору дарування будинку недійсним та скасування реєстрації права власності, а тому у задоволенні позову слід відмовити. У відповідності до ст.141 ЦПК України, суд не стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed