Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-09 00:00:00

21.08.2014 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні майном, у якому просить усунути йому перешкоди в користуванні належним йому житлом шляхом виселення відповідача з кімнати [ADDRESS] та стягнути з відповідача судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору в сумі 243,60 грн., витрати на правову допомогу у сумі 3410,40 грн. та послуги банку в розмірі 39,10 грн. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивач є власником 10/100 частин квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією 18.08.2004 року. Належна позивачу частка виділена в натурі і складається з кімнати №182 загальною площею 22,5 кв.м. Позивач зазначає, що зареєстрований та проживає у спірній кімнаті, що підтверджується довідкою форми 3. В кімнаті позивач провів ремонт, встановив нову сантехніку, також в кімнаті знаходяться належні позивачу речі: меблі, побутова техніка, речі щоденного вжитку. Відповідачка у справі є колишньою дружиною позивача із якою шлюб був розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.10.2003 року та отримано свідоцтво про розірвання шлюбу від 12.06.2004 року. Позивач вказує, що з 2004 року сторони проживають окремо один від одного, спільного господарства не ведуть спільного майна не мають та не спілкуються один з одним. З часу розлучення жодних договорів усних або письмових між сторонами не укладалось. Відповідачка з червня 2003 року зареєстрована в гуртожитку по [ADDRESS] Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що на прикінці липня 2014 року він виїхав у справах за межі м. Києва і не був відсутнім у спірній кімнаті близько тижня. До м. Києва позивач повернувся 30.07.2014 року і виявив, що у належній йому кімнаті знаходиться відповідач, яка незаконно потрапила до належної позивачу кімнати шляхом пошкодження серцевини замка. Відповідачка повідомила, що буде проживати у цій кімнаті та користуватись майном позивача. За таких умов позивач був вимушений звернутись до правоохоронних органів, приїхав наряд міліції, однак звільнити житло від відповідача за відсутності відповідного рішення суду працівники міліції відмовились. Відповідач категорично відмовляється звільнити спірну кімнату, тому позивач звернувся до суду і з посиланням на положення ст.ст. 316, 317, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 79, 84, 88 ЦПК України просить задовольнити позовні вимоги. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній, не заперечує проти заочного розгляду справи та ухвалення у справі заочного рішення і додатково пояснив суду, що відповідачка скориставшись відсутністю позивача незаконно проникла до належної йому кімнати і до цього часу там проживає, збирає у ній невідомих людей, а самого позивача в помешкання не пускає. Від шлюбу з відповідачкою позивач має двох синів, які вступили до вищих навчальних закладів м. Києва і, на думку позивача, відповідачка мала намір проживати у спірній кімнаті разом з дітьми, однак діти проживають в гуртожитках при навчальних закладах, а відповідачка проживає у спірній кімнаті і на неодноразові звернення позивача з приводу звільнення кімнати відмовляється покинути приміщення. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви в частині усунення перешкод в користуванні власністю та виселення, не заперечує проти заочного розгляду справи та ухвалення у справі заочного рішення і додатково пояснила суду, що КП «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» є балансоутримувачем будинку [ADDRESS] та вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, оскільки він власник кімнати, а відповідачка незаконно потрапила до кімнати, продовжує там проживати, чим порушує право власності позивача, обмежує його законні права по володінню, користуванню та розпорядженню майном. Відповідач в судове засідання не з'явився. Повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи суд визнає належним на підставі положень ст. 74 ЦПК України, враховуючи, що судова кореспонденція, яка направлялась за зареєстрованим місцем проживання відповідача повернулась до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», а направлена відповідачу телеграма не вручена, оскільки адресат по повідомленню не з'являється. Крім того, судові повістки також були направлені за адресою фактичного проживання до м. Добромиль Старосамборського району Львівської області, однак судова кореспонденція повернулась з відміткою «тимчасово вибув», а повістка направлена за адресою по [ADDRESS] повернулась з відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання». Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона є сусідкою позивача і проживає у кімнаті [ADDRESS]. В липні 2014 року позивачка оселилась на загальній кухні квартири, а через деякий час шляхом вибиття дверей оселилась та стала проживати в кімнаті позивача №182. У вказаній кімнаті відповідачка проживає і до теперішнього часу, приводить до кімнати невідомих людей, а тиждень тому привезла якесь майно у сумках. Свідок зазначає, що бачила як приїжджали працівники міліції, однак виселити відповідачку не вдалось. Відповідачка постійно ображає сусідів, виражається нецензурною лексикою та має тяжкий характер. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона є сусідкою позивача і проживає у кімнаті [ADDRESS]. Відповідачка проживає у кімнаті позивача більше двох місяців, а спочатку оселилась на загальній кухні квартири на якихось матрацах. До кімнати відповідачка постійно приводить невідомих людей, які порушують порядок, але розмовляти з відповідачко про це не можливо, оскільки вона не бажає нічого слухати. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника третьої особи, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази кожен окремо та в сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.10.2003 року шлюб між позивачем та відповідачкою у справі було розірвано. Свідоцтво про розірвання шлюбу було отримане 12.06.2004 року (а.с. 8). 18.08.2004 року позивач отримав свідоцтво про право власності на житло за змістом якого, позивачу належить на праві приватної власності 10/100 частин квартири [ADDRESS], загальною площею 22,55 кв.м. Право власності на вказане житлове приміщення зареєстроване 02.09.2004 року (а.с. 4). Належна позивачу кімната виділена в натурі та становить кімнату [ADDRESS], що підтверджується наявною в матеріалах справи копією технічного паспорту на квартиру (а.с. 5-6). Згідно довідки форми 3 виданої ЖРЕО №402 06.08.2014 року, позивач одноособово зареєстрований у кімнаті [ADDRESS] та є власником особового рахунку (а.с. 7). [PERSON] - відповідачка у справі, з 12.06.2003 року і до теперішнього часу зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою ЖРЕО №403 від 05.02.2014 року та довідкою ВАДР ГУ ДМС України в м. Києві від 28.08.2014 року (а.с. 9, 20). Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з проникненням відповідача до належної позивачу кімнати останній звернувся до правоохоронних органів, що підтверджується копією витягу з кримінального провадження №12014100040009834 за змістом якого, 30.07.2014 року близько 10 год. 25 хв. за адресою: [ADDRESS] між [PERSON] та його колишньою дружиною [PERSON] виник конфлікт з приводу незаконного проникнення до [ADDRESS] та користування даною кімнатою (а.с. 10). Відповідно до положень ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст.ст. 321, 386, 391 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки право власності позивача на спірну кімнату було набуте після розірвання шлюбу з відповідачкою, при вирішенні даного спору суд виходить з того, що кімната [ADDRESS] є особистою власністю позивача та не складає предмету спільної сумісної власності. Як роз'яснено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Враховуючи, що спірна кімната знаходиться у особистій приватній власності позивача, при вирішенні спору застосуванню підлягають положення Глави 6 ЖК УРСР. При цьому, з огляду на те, що сторони у справі розірвали шлюб більше десяти років тому, а відповідно до положень ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, суд констатує, що відповідачка не відноситься до кола членів сім'ї власників спірного житлового приміщення у розумінні норм житлового законодавства, а тому не підлягають застосуванню положення ст. 157 (ст. 116) ЖК УРСР і вирішуючи спір суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 158 ЖК УРСР, наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Згідно положень ст. 162 ЖК УРСР, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. За змістом ст. 168 ЖК УРСР, договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги. Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (ст. 169 ЖК УРСР). Оскільки позивачка не є членом сім'ї власника житла, не зареєстрована у спірному житловому приміщенні, одноособовим власником якого є позивач, також позивач не надавав своєї згоди на її приживання в кімнаті, договір найму помешкання між сторонами не укладався, суд констатує відсутність у відповідача як права на спірне житло так і права проживання у ньому, тому вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Також суд відмічає, що відповідачка не може вважатись і колишнім членом сім'ї власника житла в розумінні положень чинного житлового законодавства України, оскільки станом на час набуття позивачем права власності на житло, відповідачка вже була розлучена з позивачем і за таких умов права користування спірною кімнатою не набула. При цьому, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу та за послуги банку задоволенню не підлягають, оскільки послуги банку як і витрати позивача за договором про надання правової допомоги від 01.08.2014 року не відносяться до судових витрат, з огляду на наступне. Статтею ст. 79 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу. В силу ст.ст. 56, 84 ЦПК України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі у розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Виходячи з системного тлумачення положень ст.ст. 56, 79, 84 ЦПК України та з огляду на положення ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», витрати відповідача на правову допомогу, яка надавалась поза межами судовому засіданні, не під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та не під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, не є витратами на правову допомогу і стягненню з позивача у порядку стягнення витрат на правову допомогу не підлягають. Зазначені витрати є збитками, які особа понесла для відновлення свого порушеного права, відновлення правового становища, захисту законного права (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України) та можуть бути відшкодовані у разі пред'явлення вимоги про стягнення таких збитків. На підставі викладеного,

Outcome: partial