Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

21.02.2017 року позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить визнати останнього таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та позбавити відповідача права користування зазначеним жилим приміщенням. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що 01.06.2016 між нею та відповідачем укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єременко Л.О., зареєстрований в реєстрі за №849, на підставі якого позивач набула право власності на квартиру [ADDRESS]. За цим же договором відповідач зобов'язався знятись з реєстрації за вказаною адресою до 10.06.2016. Однак свого обов'язку відповідач не виконав, хоча починаючи з 2015 в квартирі він не проживає без поважних причин. Вказуючи на зазначені обставини позивач вважає, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК Української РСР, а відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 15 ЦПК України наявні достатні правові підстави для позбавлення відповідача правом користування жилим приміщенням. В судовому засіданні 12.12.2016 представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. 20.12.2016 подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. В подальшому прозгляд справи проводився за відсутності позивача та її представника. Відповідач у судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи була повідомлений належним чином в порядку передбаченому ст. 74 ЦПК України. Про причини своєї неявки в судове засідання відповідач суд не повідомив. При таких даних, суд у відповідності до положень ст.ст. 169, 224 ЦПК України, знаходить можливим провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача. Заслухавши пояснення представника позивача, показання свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. З матеріалів справи вбачається, що 01.06.2016 між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єременко Л.О., зареєстрований в реєстрі за №849. На підставі вказаного договору, за позивачем 01.06.2016 зареєстровано право власності на зазначену квартиру, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.06.2016 №60438710. У відповідності до п. 12 договору купівлі-продажу, відповідач зобов'язався до 10.06.2016 знятися з реєстраційного обліку за адресою квартири. Вказаного обов'язку відповідач не виконував, що підтверджується відомостями, наявними у довідці форми №3, виданої структурним підрозділом ЖЕД-904 КП «Керуючої компанії з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» від 29.06.2016 №3677, відповідно до яких на даний час в квартирі [ADDRESS], відповідач значиться зареєстрованим. У відповідності до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 319, 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. В силу вимог ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно положень п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється, зокрема, у разі, відчуження власником свого майна. Таким чином, як свідчать матеріали справи, між позивачем та відповідачем склалися правовідносини, як між власником та попереднім власником житла. З огляду на зазначені положення закону власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення. В той же час, положення ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР, на які посилається позивач, підлягають застосуванню до правовідносин, які склалися між наймачем та членами його сім'ї. Що стосується положень ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР, якими визначено порядок визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням через тимчасову відсутність, положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яким визначено в тому числі підстави зняття з реєстрації місця проживання особи, положень ст. 15 ЦПК України, якими визначено компетенцію судів щодо розгляду цивільних справ, то зазначеними нормами не визначено жодної правової підстави, з якою пов'язується позбавлення особи права користування житловим приміщенням. При цьому, з огляду на положення ст. 16 ЦК України, позбавлення особи права, в тому числі права користування житлом, не відповідає можливим способам захисту цивільних прав, і хоча з огляду на положення ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст.ст. 3, 4 ЦПК України право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві, неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права є підставою для відмови в позові. Таким чином, враховуючи зазначене, а також те, що безпосереднім правовим наслідком відчуження відповідачем квартири є припинення права власності останнього на квартиру, в тому числі права користування, як однієї з правомочностей власника, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення відповідача права користування житлом по своїй суті є безпредметними, обраний спосіб захисту порушеного права в цій частині не відповідним характеру спірних правовідносин, а тому позовні вимоги в цій частині задоленню не підлягають. Що стосується позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР, то як зазначено судом зазначені норми закону до правовідносин сторін у даному випадку застосуванню не підлягають. Однак враховуючи, що право власності відповідача на квартиру [ADDRESS], є припиненим на підставі п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України, наслідком чого є втрата останнім і права користування квартирою, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині належить задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: partial