Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

20.07.2020 [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у період з 19 лютого 1982 року по 21 грудня 2019 рік перебував у трудових відносинах з відповідачем. 21.12.2018 позивач був звільнений з роботи на підставі п.1 ст. 36 КЗпП. Вказує, що після звільнення відповідач не провів з ним остаточного розрахунку по заробітній платі, а саме невиплаченою залишилась сума в розмірі 16\~080,23 грн. Окрім того, позивач зазначає, що відповідач зобов`язаний відшкодувати середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи наведене, просить суд, стягнути з відповідача в його користь невиплачену заробітну плату та компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 16\~080,23 грн., 56\~855,68 грн. суму середнього заробітку за весь час прострочення виплати заробітної плати та 10\~000 грн. витрат пов`язаних з наданням правової допомоги. Ухвалою суду від 27.07.2020 було ухвалено розгляд вказаної справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження та запропоновано відповідачу подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали. У встановлений строк від відповідача до суду надійшов відзив на позов. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали частково, просили стягнути з відповідача лише суму середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з роботи, оскільки заробітна плата йому була виплачена в повному обсязі. Окрім того, просили стягнути з відповідача судові витрати у справі. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнала з підстав викладених у відзиві. Суду пояснила, що зарплату позивачу виплатили, ще до пред`явлення позову. Щодо середнього заробітку, то невиплата зарплати сталася не з вини відповідача, були арештовані рахунки. Крім того, нарахована позивачем сума середнього заробітку неспівмірна. В задоволенні позову просила відмовити. Крім того, вважає неспівмірними до складності справи судові витрати позивача на правову допомогу. \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] в період з 19.02.1982 по 21.12. 2019 перебував у трудових відносинах з відповідачем. Даний факт підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] (а.с. 9). Відповідно до наказу №135 від 21.12.2018 [PERSON] звільнений з роботи на підставі п.1 ст. 36КЗпП України за угодою сторін (а.с. 9 зворот). Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117\~КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок виплати заробітної плати і проведення повного розрахунку зі звільненим працівником - виплати всіх сум, що належать йому, а у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117\~КЗпП України відповідальність. З відповіді на адвокатський запит наданої ПАТ «Електротермометрія» та довідки про доходи встановлено, що за ПАТ «Електротермометрія» обліковувалася заборгованість із заробітної плати перед позивачем в сумі 16\~080,23 грн. Представник відповідача в судовому засіданні стверджувала, що заборгованість по заробітній платі була виплачена позивачу до звернення з позовом до суду. Судом встановлено, що [PERSON] у зв`язку із проведенням неналежного розрахунку та невиплатою заробітної плати при звільненні, в березні 2020 року звертався до суду із заявою про видачу судового наказу на суму заборгованості по заробітній платі. 27.03.2020 судом було видано судовий наказ. Однак, 23.06.2020 ухвалою суду, за заявою боржника ПАТ «Електротермометрія» судовий наказ скасовано. Відповідач сплатив заборгованість в розмірі 16\~080, 23 грн., що стверджується копією відомості на виплату грошей № 501/ЦЕХ 03/2 від 17.07.2020. Станом на день звернення із позовом до суду, сума заборгованості по заробітній платі була виплачена [PERSON] в повному обсязі. Однак, судом встановлено факт проведення неналежного розрахунку та невиплати [PERSON] заробітної плати у встановлені строки. Відповідач затримку проведення повного розрахунку із позивачем в судовому засіданні пояснив наявністю накладеного арешту на рахунки підприємства, як боржника у виконавчому провадженні. Після зняття арешту з рахунків ПАТ «Електротермометрія», [PERSON] було виплачено заборгованість по заробітній платі в повному розмірі. [PERSON] в судовому засіданні не заперечував факту проведення повного розрахунку по заробітній платі. Із роз`яснень, викладених у п. 20\~постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої\~ст.117 КЗпП. Таким чином суд дійшов висновку, що оскільки з вини відповідача позивачу не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені\~ст. 116 КЗпП України, останній вправі згідно\~ст. 117 КЗпП України\~вимагати стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позивач надав суду розрахунок відповідно до якого, в загальному затримка у проведенні розрахунку складає 392 робочих днів. Позивачем заявлено до відшкодування суму середнього заробітку в розмірі (392х145,04) 56\~855,68 грн. Суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки наявний арешт рахунків роботодавця стався з його вини, і не виключає його відповідальності. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, арешт коштів роботодавця сам по собі не може слугувати причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, відступивши від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, вказала на наступне. «Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. … звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. …виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: -Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; -Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; -Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; -Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача суд враховує те, що позивачу при звільненні з 21.12.2018 не було виплачено 16\~080,23 грн. заробітної плати. Разом з тим, суд враховує те, що невиплата позивачу належних при звільненні сум була пов`язана з арештом рахунків відповідача. Враховуючи можливі майнові втрати позивача, суд вважає, що при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід визначити його пропорційним розміру невиплаченої в установлений строк нарахованої заробітної плати 16\~080,23 грн. Такий розмір середнього заробітку суд вважає достатнім і справедливим. Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що з Публічного акціонерного товариства «Електротермометрія» на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 16\~080,23 грн. Що стосується вимог позову щодо стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на правничу допомогу, то дана вимога підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що позивач уклала договір про надання правової допомоги та додаткову угоду №1, №2 до договору з адвокатом Рущаком В.М. (а.с.19, 22). Вартість наданих адвокатом Рущаком В.М. послуг щодо підготовки та ведення справи у суді була визначена в розмірі 10 000 грн., про що подано акти №77/19 приймання-передачі наданих послуг. Оплата послуг підтверджується квитанціями (а.с. 21, 22а). Оскільки витрати на правничу допомогу відповідно до ст.133 ЦПК України відносяться до судових витрат, а ч.1 ст. 141 ЦПК України установлено, що стороні на користь якої ухвалено рішення судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, то з відповідача в користь позивача слід стягнути витрати на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог (28,28%= 2\~828 грн.). Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають до задоволення вимоги позивача про відшкодування відповідачем понесених ним судових витрат по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог (28,28%= 237,78 грн.).

Outcome: partial