Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-31 00:00:00

21.07.2017 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, обґрунтовуючи його тим, що позивач [PERSON] деякий час перебувала у цивільному шлюбі з відповідачем [PERSON], [INFO] року народилася донька [PERSON]. Декілька років сторони разом не проживають, будь-яке спілкування між ними припинено, позивач не знає де на сьогоднішній день фактично проживає відповідач. На даний час позивач та донька [PERSON] проживають разом, остання перебуває на повному утриманні позивача, усі витрати, щодо виховання, навчання, забезпечення доньки повністю покладені на позивача. Відповідач довгий час не спілкується з дитиною, не займається її вихованням, не надає матеріальної та фінансової допомоги. На сьогоднішній день старша донька [PERSON] навчається в Польщі. У позивача є можливість та необхідність навідувати старшу доньку в іншій країні та подорожувати, однак не може залишити молодшу доньку виїжджаючи за кордон. Зі слів старшої доньки позивачу стало відомо, що відповідач в телефонному режимі повідомив їй, що він відмовляється надати у передбаченому законодавством України, порядку дозвіл на виїзд дітей за кордон. Позивач вважає, що така позиція відповідача-батька неповнолітньої доньки, шкодить її інтересам, та не сприяє у її подальшому розвитку та формуванню її як особистості. Враховуючи вищевикладене позивач просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON] за межі державного кордону України до Республіки Польща, Франції, Турецької республіки, Болгарії, Арабської республіки Єгипет з метою відпочинку та оздоровлення у період з 01.08.2017 року і до досягнення повноліття, без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON]. 31.08.2017 року до суду надійшла заява позивача, в якій вона уточнила свої позовні вимоги та просить суд надати дозвіл без згоди та супроводу батька [PERSON] на виїзд дитини за державний кордон України, а саме: до Республіки Польща, Франції та Росії строком на три роки. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву з проханням про розгляд справи у її відсутність, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, не сповістив суд про причини неявки. Враховуючи те, що у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутність сторін, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, не сповістив суд про причини неявки. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток Стаття 152 СК України передбачає гарантоване право дитини на належне батьківське виховання. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.2 ст.155 СК України). З пояснень позивача вбачається, що відповідач участі у вихованні та догляді за неповнолітньою донькою [PERSON] не приймає, не цікавиться її життям, здоров'ям, розвитком, навчанням. Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності до ч. 1 ст. 8 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради №789 від 27.02.1991 року, держави-учасниці зобов'язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Відповідно до ст.ст. 3,6 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. ч. 7-8 ст.7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 1 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Згідно ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року, громадянин України має право виїхати з України і не може бути обмежений у праві на в'їзд в Україну. Відповідно до ч.2 ст.16 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Як вбачається зі змісту вищевказаних норм, важливим фактором в процесі виховання дитини, становлення її фізичного, духовного та морального розвитку, становлення духовного світу дитини, становлення останньої як особистості є спілкування з дитиною не лише батьків, а й інших близьких родичів. І лише той факт, що останні проживають за межами України та той факт, що батько дитини здійснює свої батьківські права всупереч інтересам дитини, не піклуючись про її розвиток, створює перешкоди для цього, не надаючи дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі державного кордону України до Республіки Польща та інших країн, не може позбавляти дитину наданих їй таких прав та гарантій. З урахуванням вищезазначених обставин, суд зважує на те, що позбавлення можливості неповнолітньої [PERSON] виїхати за кордон порушує її законні права та інтереси. Окрім того, суд вважає, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, та не порушить прав відповідача як батька дитини і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні малолітнього сина. Частина 1 статті 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ч.2 ст.141 СК України). З огляду на вищенаведене, суд вважає за можливе надати дозвіл неповнолітній [PERSON], [INFO], на тимчасові неодноразові виїзди за кордон у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] до Республіки Польща, Республіки Франція та Російської Федерації в період протягом трьох років з дня набрання рішенням суду законної сили, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, витрати, понесені позивачем щодо сплати судового збору у розмірі 640,00 гривень, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved