Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

20.08.2015 року [PERSON] звернулася до Шаргородського районного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому зазначила, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 26.11.2013 року. Від даного шлюбу вона та відповідач мають неповнолітню дитину дочку [PERSON], [INFO]. [PERSON] просить шлюб розірвати, зсилаючись на те, що спільне життя в шлюбі з відповідачем не склалося через різні характери та погляди на сімейне життя, що призвело до втрати довіри та почуття любові. Шлюбних відносин вона з відповідачем не підтримує приблизно десять місяців. Вважає, що подальше спільне життя та збереження сімї неможливе, шлюб існує лише формально, на примирення з відповідачем вона не згодна. Крім того, просить стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору та витрати за надання їй правової допомоги. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, 10.09.2015 року подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, на примирення не згодна (а.с.16). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, 10.09.2015 року подав заяву про розгляд справи у його відсутності, щодо розірвання шлюбу не заперечує, на примирення не згоден, проте, заперечує щодо стягнення судових витрат на правову допомогу в сумі 500 грн. (а.с.13). В судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому позивач, відповідач заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 26.11.2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-АМ №139102 (а.с.5). Від шлюбу позивачка та відповідач мають неповнолітню доньку: [PERSON], [INFO] (а.с.6). Сторони не бажають миритися. Позивачка має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу. Причиною розладу в сім'ї стали різні характери і погляди на сімейне життя, внаслідок чого сторони однією сімєю не проживають з грудня 2014 року. Перебування в шлюбі суперечить інтересам позивачки. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України та ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст.105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно зі ст.112 СК України, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що сторони наполягають на розлученні, позивачка має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а також, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам позивачки, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно з вимогами ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Крім того, ст.1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачкою додано до позову квитанцію без номера від 13.08.2015 року про оплату 500 грн. за надання правової допомоги адвокатом [PERSON], що діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю за №468 від 26.10.2005 року за складання позовної заяви про розірвання шлюбу (а.с.7), проте, з даної квитанції не вбачається, який час затрачено адвокатом на складання заяви про розірвання шлюбу. Розрахунку компенсації за правову допомогу адвокат [PERSON] до квитанції не додала. Таким чином, витрати по оплаті надання юридичної допомоги позивачці стягненню з відповідача не підлягають. Підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, в силу вимог ст.88 ЦПК України, сплачений нею при зверненні в суд судовий збір в сумі 243,60 грн. (а.с.1).

Outcome: approved