Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

1. Відомості про рух справи. Заяви і клопотання, процесуальні дії у справі. [PERSON] звернувся до Любешівського районного суду Волинської області з цим позовом 20 січня 2020 року. У справі відкрито спрощене позовне провадження 28 січня 2020 року. Заочним рішенням від 15 липня 2020 року позов [PERSON] задоволено повністю. Представником відповідача адвокатом Пилипчуком В.Ф. 20 серпня 2020 року подано заяву про перегляд заочного рішення. Ухвалою суду від 21 вересня 2020 року заочне рішення суду від 15 липня 2020 року скасовано. Сторонами подано відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, заперечення. Розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку з карантином, встановленим з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID-19, через хворобу головуючого, за клопотанням сторін. Ухвалою суду від 08 квітня 2021 року відмовлено у клопотанні позивача про залишення частини позовних вимог без розгляду. Справу розглянуто 12 липня 2021 року. 2. Стислий виклад позиції позивача. Позивач [PERSON] 25 вересня 2014 року позичив [PERSON] 5500 доларів США, які відповідач в оговорені строки не повернула. Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 15 вересня 2015 року з [PERSON] у користь [PERSON] стягнуто [NUMBER] гривень боргу та 4975 гривень процентів згідно з договором позики від 25 вересня 2014 року. На підставі вказаного судового рішення позивачу видано виконавчий лист, який було направлено до Любешівського районного відділу державної виконавчої служби. На день звернення до суду з цим позовом відповідач борг не сплатила, рішення суду не виконано. У зв`язку з наведеним [PERSON] просить стягнути з [PERSON] 97698,04 гривень за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 15 вересня 2015 року по 20 січня 2020 року, з яких 16234 гривні - відсотки, 81464,04 - інфляційні втрати. У відповіді на відзив представник позивача адвокат Колєснік Б.В. вважає, що [PERSON] наділений диспозитивним правом вимагати від [PERSON] 3 % річних, що передбачено частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), а не 5 % як це передбачено договором позики. Представником позивача подано новий розрахунок інфляційний втрат, які він розрахував за допомогою програмного забезпечення «іpLex». З [PERSON] підлягають безумовному стягненню у межах строку позовної давності 11203,86 гривень, що становить 3 % річних, 37811,52 гривні - інфляційні втрати. У судовому засіданні [PERSON] позов підтримав у межах первинних позовних вимог. 3.Стислий виклад позиції відповідача. У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову повністю. Відповідно до боргової розписки [PERSON] позичила у [PERSON] 5500 доларів США. Стягнення на підставі статті 625 ЦК можливе лише щодо грошових зобов`язань у національній валюті. Договором позики встановлено інший розмір відсотків, що виключає застосування частини другої статті 625 ЦК. Сторона позивача, натомість, предмету та підстав позову не змінювала, що у свою чергу є підставою для відмови у позові. Подані разом з позовною заявою розрахунки є неправильними. Крім цього, сторона відповідача просить застосувати позовну давність. Представник відповідача адвокат Пилипчук В.Ф. у запереченні доводить, що поданий у відповіді на відзив розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних також є неправильним та містить арифметичні помилки. 4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Згідно з розпискою від 25 вересня 2014 року відповідач [PERSON] позичила у [PERSON] 5500 доларів США, які зобов`язалась повернути до 25 липня 2015 року та сплатити 5 % річних за користування позикою. Відповідно до рішення Любешівського районного суду Волинської області від 15 вересня 2015 року у справі № 162/1293/15-ц, яке набрало законної сили, стягнуто з [PERSON] у користь [PERSON] [NUMBER] гривень боргу та 4975 гривень процентів, всього 124380 гривень, згідно з договором позики від 25 вересня 2014 року. Із змісту рішення суду слідує, що [PERSON] не виконала грошове зобов`язання у іноземній валюті, а судом стягнуто його гривневий еквівалент. З метою примусового виконання рішення суду [PERSON] 08 жовтня 2015 року отримав виконавчий лист. Вказаний виконавчий документ перебував на виконанні у Любешівському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинської області. Відповідно до постанови державного виконавця від 27 грудня 2017 року виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі пункту 3 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що [PERSON] відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення. Позивачем разом з позовною заявою подано довідку-розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат за період з 15 вересня 2015 року по 20 січня 2020 року. Згідно з поданим розрахунком із суми боргу 124380 гривень 3 % річних становить 16234 гривні, інфляційні втрати -- 81464,04 гривні. При цьому довідка не містить вихідних даних чи посилань, на підставі яких проводився розрахунок індексу інфляції. 5.Норми права, які застосував суд. Відповідно до статей 256, 257 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частин третьою-п`ятої статті 267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно з частинами першою, третьою статті 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності зі статтею 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно зі статтею 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процентирічних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договоромабо законом. Відповідно до абзацу 3 статті 1, частини першої статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. 6.Мотиви суду щодо позовних вимог. У відповідності з частиною першою статті 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності із статтею 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з частинами першою, сьомою статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи. Частиною першою статті 89 ЦПК встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з врахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Суд погоджується зі стороною відповідача, що відповідно до розписки [PERSON] від 25 вересня 2014 року валютою зобов`язання є долари США. Між тим, позивач скористався своїм диспозитивним правом та звернувся до суду з позовом про стягнення гривневого еквівалента суми боргу, що відповідало існуючій у цей час прецедентній практиці Верховного Суду України. Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 15 вересня 2015 року № 162/1293/15-ц позов [PERSON] до [PERSON] задоволено та стягнуто з відповідача 119405 гривень основного боргу та 4975 гривень процентів від суми позики. Із змісту розписки слідує, що сторони узгодили сплату [PERSON] 5 % річних за користування позикою лише з 25 вересня 2014 року по 25 липня 2015 року та не визначили розмір відсотків після настання строку повернення позики. В суді встановлено, що позивач [PERSON] у ході примусового виконання рішення суду від 15 вересня 2015 року № 162/1293/15-ц будь-яких коштів не отримав та відмовився залишити за собою майно боржника. У зв`язку з наведеним, за відсутності іншого майна [PERSON] , на яке може бути звернуто стягнення, державний виконавець повернув стягувачу виконавчий документ без виконання. На момент звернення [PERSON] до суду з цим позовом [PERSON] грошове зобов`язання не виконала. Отже, з 15 вересня 2015 року валютою зобов`язання стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції у цьому випадку є правомірним. Аналогічну правову позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17. Аналізуючи зміст частини другої статті 625 ЦК, суд констатує, що [PERSON] також вправі вимагати стягнення з [PERSON] 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання, починаючи з дня ухвалення рішення Любешівським районним судом Волинської області у справі № 162/1293/15-ц та виходячи з суми основного боргу у 119405 гривень. Між тим, стороною позивача не подано належних доказів щодо індексу споживчих цін, що дало б суду можливість об`єктивно перевірити правильність розрахунків у частині стягнення інфляційних втрат. Програмне забезпечення «іpLex» не є офіційним ресурсом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики. Самостійне відшукання судом доказів обґрунтованості вимог позивача буде порушенням принципу безсторонності. Таким чином, суд констатує недоведеність вимог [PERSON] у частині стягнення інфляційних втрат. Щодо стягнення відсотків за невиконання грошового зобов`язання за період з 15 вересня 2015 року по 20 січня 2020 року суд звертає увагу, що ні у заявах по суті справи, ні у судовому засіданні сторона позивача не зазначала про поважні причини пропущення строку позовної давності. Натомість представником відповідача заявлено про застосування позовної давності. Отже, з відповідача у користь позивача підлягають стягненню 3 % річних від суми прострочення основного зобов`язання за останні три роки, що передували дню звернення [PERSON] з цим позовом до суду, тобто за період з 20 січня 2017 року по 20 січня 2020 року. Формула розрахунку суми, яка підлягає стягненню, буде такою: 119405 гривень основного боргу ? 3 % річних ? 3 роки = 10746,45 гривень. 7.Питання розподілу судових витрат. Позивач є собою, яка постраждала від Чорнобильської катастрофи 1 категорії, і звільнений від сплати судового збору при поданні позовної заяви. Враховуючи наведене, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог позивача, з відповідача у користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі однієї мінімальної ставки для вимог майнового характеру на момент ухвалення рішення, що складає 908 гривень. У матеріалах справи відсутні будь-які інші відомості про понесені позивачем судові витрати. Представником відповідача заявлено про стягнення з [PERSON] витрат на правничу допомогу позивачу у розмірі 28 тисяч гривень. На обґрунтування вказаних судових витрат представником відповідача адвокатом Пилипчуком В.Ф. подано договір про надання правничої допомоги від 22 липня 2020 року, копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 20 липня 2020 року, попередній розрахунок послуг професійної правничої допомоги, акт приймання-передачі. Згідно із зазначеним розрахунком адвокатом Пилипчуком В.Ф. надано [PERSON] наступні послуги: консультація з правових питань 2 години (2450 гривень), ознайомлення та копіювання матеріалів справи у Любешівському районному суді 3 години (3150 гривень), складання заяви про перегляд заочного рішення 5 годин (6550 гривень), складання відзиву на позов, копіювання та долучення письмових доказів (7550 гривень), надання правничої допомоги у Любешівському районному суді (8300 гривень). У відповіді на відзив сторона позивача доводить необґрунтованість витрат на правничу допомогу відповідача. Зокрема, представником відповідача не подано детальний опис наданих послуг, ордер до прибуткового касового ордера виписаний ще до укладення договору про надання правничої допомоги, зі змісту договору неможливо зрозуміти механізм розрахунку гонорару адвоката тощо. Вирішуючи це питання, суд виходить з наступного. Відповідно до частин другої, третьої статті 141 ЦПК судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі № 159/5837/19 від 15 червня 2021 року витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки мають бути сплачені. Враховуючи незначну складність справи, обсяг виконаних адвокатом Пилипчуком В.Ф. робіт, ціну позову, суд вважає, що заявлений представником відповідача розмір витрат на правничу допомогу є невиправдано завищеним. Справедливим буде здійснити розподіл цих витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, виходячи із суми у 6 тисяч гривень. Позивачем в цілому пред`явлено до стягнення 97698,04 гривень, з яких судом стягнуто з відповідача 10746,45 гривень, що становить 11 %. Отже, з позивача у користь відповідача пропорційно підлягає стягненню 5340 гривень витрат на правничу допомогу адвоката. Враховуючи наведене,

Outcome: partial