Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

21 липня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, зазначивши, що між ним та [PERSON] 01.08.2019 року було укладено договір позики, згідно з яким [PERSON] взяв у нього по розписці позику в сумі 70000 грн., з обов`язком повернути вказану суму до 01.12.2019 року, однак до сих пір вказану суму він йому не повернув, а тому він звернувся до суду за захистом своїх прав та просить стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики з урахуванням індексу інфляції за період з 01.12.2019 року по 20.07.2021 року, 3% річних за прострочення грошових зобов`язань за договором позики від 01.08.2019 року за період з 01.12.2019 року по 20.07.2021 року, та відсотки за користування грошовими коштами за період з 01.08.2019 року по 01.12.2019 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, однак забезпечив участь в судовому засіданні свого представника - адвоката Венделя О.М. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Вендель О.С. позов підтримав повністю та просив задовольнити його, оскільки відповідач [PERSON] взяв в позивача позику з обов`язком її повернути до 01.12.2019 року, однак до сих пір не повернув її. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав повністю, зазначив, що дійсно взяв в позивача позику в сумі 70000 грн., і зобов`язувався її повернути до 01.12.2019 року, підтвердив, що підписував про це розписку, однак вказує, що всю суму позики він вчасно повернув позивачу, а тому позов є безпідставним, в зв`язку з чим просив відмовити в його задоволенні. Суд, заслухавши вступне слово представника позивача - адвоката Венделя О.М., відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, дійшов наступного висновку. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких в порядку цивільного судочинства прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Так, згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Договір, в тому числі і договір позики, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Як встановлено в судовому засіданні, 01.08.2019 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики, який був оформлений у простій письмовій формі - розпискою. Згідно з наданим оригіналом розписки [PERSON] 01.08.2019 року позичив [PERSON] 70000 грн., які останній зобов`язався повернути в строк до 01.12.2019 року. Згідно зі ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який подсвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю договір позики оформлений в простій письмовій формі або розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року за наслідками розгляду цивільної справи № 6-63цс13. Відповідно до оригіналу письмового договору позики (розписки) відповідач отримав грошову суму у розмірі 70000 грн. та зобов`язався повернути її у строк до 01.12.2019 року. Судом встановлено, що зазначена розписка містить усі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами договору позики. Розписка містить дані щодо умов отримання позичальником у борг коштів із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів. Незважаючи на взяті на себе зобов`язання щодо отримання від позивача грошових коштів, відповідач не повернув отримані ним грошові кошти у строк, визначений у договорі позики. Будь-яких доказів, що відповідач виконав зобов`язання суду не надано. У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем), у строк та порядку, передбаченому договором. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Як зазначено в статті 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини 1 та 2 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Судом встановлено, що відповідач у передбачені розпискою строки борг не повернув, чим порушив умови договору позики. Належних та допустимих доказів, що спростовують зазначений висновок суду матеріали справи не містять. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу згідно з договором позики від 01 серпня 2019 року в розмірі 70000,00 грн. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України (частина перша статті 1050 ЦК України). Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що договором позики, який укладений між сторонами, розмір процентів не визначений. Згідно з розрахунком позивача суми боргу за договором позики, який складений станом на 20 липня 2021 року, кількість днів прострочення зобов`язання складає 434 дні. При цьому, три проценти річних від простроченої суми складають 2496, 99 грн. (70000 грн. х 3% річних / 365 днів х 434 дні), а втрати від інфляції, з урахуванням індексів інфляції за період з 01.12.2019 року по 20.07.2021 року становить 8008, 97 грн. Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-36цс14, з якою погодився Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 761/11028/14-ц, та в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 463/5536/17. Як вбачається зі змісту наданої відповідачем розписки, укладений між сторонами договір позики не є безоплатним у розумінні норм частини другої статті 1048 ЦК України, у зв`язку з чим з відповідача підлягають стягненню проценти за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ. Відповідно до розрахунку позивача заборгованість відповідача по відсотках за користування грошовими коштами становить: - за період з 01.08.2019 року по 05.09.2019 року - 1141, 10 грн. (70000 грн. х 17% річних / 365 днів х 35 днів); - за період з 06.09.2019 року по 24.10.2019 року - 1550, 55 грн. (70000 грн. х 16,5% річних / 365 днів х 49 днів); - за період з 25.10.2019 року по 01.12.2019 року - 1129, 59 грн. (70000 грн. х 15,5% річних /365 днів х 38 днів), та разом складає 3821, 24 гривень. Судом перевірено розрахунки відсотків, які долучено позивачем та прийнято їх, як такі, що зроблені фахово відповідно до вимог чинного законодавства. На спростування зазначеного відповідач не надав будь-яких своїх розрахунків. На підставі викладеного, суд вважає, що позивачем доведена заборгованість відповідача за договором позики станом на 20 липня 2021 року в загальній сумі 84 327 гривень (вісімдесят чотири тисячі триста двадцять сім) гривень 20 (двадцять) копійок, яка складається з наступного: 70000 грн. - сума основного боргу; 2496, 99 грн. - три проценти річних від простроченої суми; 3821, 24 грн. - проценти за користування грошовими коштами; 8008, 97 грн. - інфляційні втрати за час прострочення. Оскільки доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання до суду не надано, суд дійшов висновку, що борг позивачу не повернуто, і тому, позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені відповідними доказами, відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, в зв`язку з чим з нього на користь позивача підлягає стягненню грошова сума за договором позики з урахуванням індексів інфляції, процентів за користування грошовими коштами, та 3% річних за прострочення грошових зобов`язань за договором позики у загальному розмірі 84327, 20 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Виходячи з вимог цієї статті, та з врахуванням того, що позивач просив в позовній заяві стягнути з відповідача на свою користь судовий збір, то суд вважає, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 908 гривень судового збору, розмір якого підтверджено банківською квитанціїєю (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved