Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

21 серпня 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В своїй заяві позивач зазначила,що вона є власником житлового будинку, розташованого в [ADDRESS]. Крім неї у цьому будинку зареєстровані її син - [PERSON] та онука - [PERSON]. Остання вже більше року не проживає у вказаному будинку, а її реєстрація в домоволодіння порушує її права як власника та не дає можливості одержати субсидії на оплату комунальних послуг. Вирішити це питання у добровільному порядку виявилося неможливим, оскільки відповідач вже кілька років проживає за кордоном. Посилаючись на викладене, на порушення своїх прав власника, позивач просила суд визнати [PERSON], [INFO]такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS]. У судове засідання позивач, представник позивача не з'явилися, подали до суду заяву, в якій просили справу розглядати за їх відсутності, позов підтримували повністю, не заперечували проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач повторно в судове засідання не з'явилася, не повідомивши суд про причину неявки, в порядку п. 4 ч.8 ст. 128 ЦПК України про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, відзив на позов, заяви про розгляд справи за її відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходили. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи наявність зазначених умов проведення заочного розгляду справи, суд розглянув справу заочно, на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, встановив наступне. [PERSON] згідно запису №2000141 погосподарської книги №6 с. Устимівка Глобинської міської ради Полтавської області є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], 1926 року побудови (а.с. 25). Як вбачається із довідки виконавчого комітету Глобинської міської ради Полтавської області № 434 від 14 серпня 2018 року, [PERSON], [INFO], зареєстрована в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] та має склад сім'ї: син - [PERSON],[INFO], онука - [PERSON], [INFO] ( а.с. 5). Згідно Акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 10 серпня 2018 року, складений за участю жителів с. Устимівка Глобинського району Полтавської області, [PERSON], [INFO], більше одного року не проживає за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 6). Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із ст. 41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном . Як зазначено в ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач, будучи власником спірного житлового будинку, позбавлена права вільно розпоряджатись своєю власністю, оскільки у ньому зареєстрована [PERSON], яка не є членом її сім'ї, більше року не проживає в ньому, а тому позов є законним, обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved