Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

20.03.2018 до Новопсковського районного суду Луганської області надійшла заява [PERSON], в якій заявник просить встановити, що [PERSON], [INFO], громадянка України, уродженка с. Микитівка Антрацитівського району Луганської області, померла 17.11.2016 в м. Петровське Луганської області, у віці 84 роки, причина смерті дисциркуляторна енцефалопатія. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що 17.11.2016 в м. Петровське Луганської області, померла його мати [PERSON], [INFO]. Звернувшись до Кадіївського міського відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Луганській області, [PERSON] отримав відмову у реєстрації смерті своєї матері, так як вона померла на території, яка в даний час непідконтрольна Україні, та він позбавлений можливості надати документи, встановленої законом форми, необхідні для реєстрації смерті громадянина в органі ДРАЦСу. В звязку з вищевикладеним заявнику необхідно встановити факт смерті матері, тому він звертається до суду з даною заявою. Встановлення даного факту має для нього юридичне значення, так як він зможе провести державну реєстрацію смерті матері відповідно до закону. Заявник в судове засідання не зявився, в своїй заяві він просив розглянути справу без його участі на підставі наданих письмових доказів. Представник заінтересованої особи в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд заяви про встановлення факту смерті без його участі, проти задоволення вимог [PERSON] не заперечує. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі документів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на таке. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Судом встановлено, що відповідно до листа Кадіївського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції від 20.02.2018 за вих.№54 [PERSON] відмовлено в реєстрації смерті [PERSON], яка померла 17.11.2016, оскільки заявником на підтвердження факту смерті предявлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], [INFO], була матірю заявника [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії VI-УР №456328, виданим Петровським сільським бюро ЗАГС Луганської області 26.05.1965, актовий запис 138. На підтвердження факту смерті [PERSON] 17 листопада 2016 року медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території - «Государственным учреждением «Поликлиника № 5» (російською мовою), м. Петровське м. Красный Луч, було видано лікарське свідоцтво про смерть №175. Згідно вказаного свідоцтва про смерть, [PERSON] померла 17 листопада 2016 року в м. Петровське, м.Красний Луч Луганської області. Причиною смерті стала дисциркуляторна енцефалопатия ІІІ. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON], яка померла 17.11.2016, підлягають задоволенню. Відповідно до ч.7 ст.294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються. Згідно ч. 4. ст. 317, ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved