Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-03 00:00:00

21 серпня 2018 року [PERSON] звернулася з позовом до міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському та Ізюмському районах та м. Ізюм ГТУЮ у Харківській області про зняття арешту з майна, мотивуючи свої вимоги наступним: відповідно до договору купівлі продажу від 02 грудня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за номером 5346, [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок розташований за адресою: Харківська область, Ізюмський район, с. Яремівка, вул. Придонецька, буд. 4. В подальшому, 05 квітня 2006 року постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, що була винесена державним виконавцем відділу державної виконавчої служби в Ізюмському та Борівському районах Харківської області [PERSON] було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON], а саме на житловий будинок розташований за адресою: Харківська область, Ізюмський район, с. Яремівка, вул. Придонецька, буд.4. Таким чином, арешт був накладений помилково, оскільки на той час [PERSON] вже не являвся власником спірного будинку. Представник позивача [PERSON]- [PERSON] надав до суду заяву розгляд справи без його участі, просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача [PERSON] до суду не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала правову позицію про вирішення питання на розсуд суду. Суд, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі продажу від 02 грудня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за номером 5346, [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок розташований за адресою: Харківська область, Ізюмський район, с. Яремівка, вул. Придонецька, буд. 4. (а.с.6) 05 квітня 2006 року постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, що була винесена державним виконавцем відділу державної виконавчої служби в Ізюмському та Борівському районах Харківської області [PERSON] було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON], а саме: на житловий будинок розташований за адресою: Харківська область, Ізюмський район, с. Яремівка, вул. Придонецька, буд.4.(а.с.11) Відповідно до ч. 1 ст.\~59\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» в редакції, що діє на час розгляду справи, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч. 5ст.\~59\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» в редакції, що діє на час розгляду справи, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Так, п. 5 Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», передбачено що, у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. \~Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Пункт 168 Рішення говорить про те, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»(James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98). \~\~\~\~Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 1ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, вбачається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. \~У відповідності до\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved