Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

20.06.2019 року [PERSON] звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до відповідача 1: [PERSON] , відповідача 2: [PERSON] про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, визнання права власності на 1/2 частину квартири у порядку поділу майна подружжі та визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку спадкування за законом. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON] . Після смерті останнього відкрилась спадщина на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] є батьками відповідачів у справі. [PERSON] за життя заповіту не склав, у зв`язку з чим спадкування відбулося за законом. Спадкоємцями першої черги, окрім позивача, є доньки спадкодавця - [PERSON] та [PERSON] [PERSON] звернулась до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але у зв`язку з тим, що за життя чоловік позивача не зареєстрував право власності на квартиру у будинку ЖБК та на час смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, про що видав постанову від 14.06.2019 року. На час смерті позивач проживала із спадкодавцем у спірній квартирі. Зазначену обставину також визнають відповідачі у справі. З огляду на викладене, [PERSON] змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] в підготовче засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення засідання була повідомлена своєчасно та належним чином. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та за відсутності позивача, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач 1 [PERSON] в підготовче засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення засідання була повідомлена своєчасно та належним чином, надала суду заяву про визнання позовних вимог. Відповідач 2 [PERSON] в підготовче засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення засідання була повідомлена своєчасно та належним чином, надала суду заяву про визнання позовних вимог. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про власність» (який був чинний на період виникнення спірних правовідносин), визначено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Згідно з ч. 3 ст. 384 ЦК України, у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність» (який був чинний на період виникнення спірних правовідносин), майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (який був чинний на період виникнення спірних правовідносин) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном (ч. 1). Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (ч. 2). Судом встановлено, що 24.04.1970 року між [PERSON] , [INFO], та [PERSON] , [INFO], зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , актовий запис № 846 (а.с. 12). Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 01.04.1971 року серії [NUMBER] , актовий запис №708 (а.с. 9), та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 28.07.1978 року серії [NUMBER] , актовий запис №1054 (а.с. 8). 14.10.1989 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , актовий запис № 2879 (а.с. 10). 25.07.1998 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , актовий запис №517 (а.с. 11). З огляду на викладене, судом встановлено, що відповідачі 1,2 у справі є доньками [PERSON] , [INFO]. Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. За змістом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч. 1). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2). Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Із змісту довідки від 15.09.1992 року №306, виданої головою правління ЖСК-4 «Комунальник» слідує, що [PERSON] був членом ЖБК «Комунальник-4» з 15.06.1979 року (протокол зборів уповноважених №1 від 08.04.1979 року) і йому на праві особистої власності належить двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] (ордер №467, виданий Виконкомом Комунарської міської Ради народних депутатів м. Запоріжжя 15.06.1979 р.). Сплату вартості квартири проведено в 1985 році (а.с. 24). Підпунктом «а» п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18.09.1987 року № 9 роз`яснено, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. З огляду на викладене, враховуючи, що ордер № 467 на квартиру [ADDRESS] було отримано [PERSON] - 15.06.1979 р., а пайові внески за вказану квартиру повністю сплачені у 1985 році, тобто в період перебування останнього у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , матеріалами справи підтверджено, що вказане нерухоме майно у відповідності до норм ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (які були чинними на період виникнення спірних правовідносин) є спільною сумісною власністю подружжя. Доказів протилежного матеріали справи не містять та відповідачами 1,2 не заперечувались в ході розгляду цієї справи. У зв`язку з чим, позовні вимоги [PERSON] про визнання право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, є обґрунтованими, а тому задовольняються судом. При розгляді позовних вимог [PERSON] про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем та визнання за нею права право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] чоловіка - [PERSON] , суд виходить з наступного. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (ч. 2). Судом встановлено, що [PERSON] помер - [INFO] у віці 65 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №4463 (а.с. 7), та довідкою про причини смерті від 15.05.2009 року №186 (а.с. 13). Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно з ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 3 ст.1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи, на момент смерті [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою з Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 13.06.2019 року №04-07/3/10478. Відповідно до копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Комунарським РВ УМВС України в Запорізькій області 10.02.2000 року, [PERSON] , [INFO] , з 18.12.1979 року зареєстрована та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8-9). Із змісту позовної заяви слідує, що [PERSON] на момент смерті проживав разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим позивач фактично прийняла спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Доказів протилежного матеріали цивільної справи №333/3541/19 не містять та зазначена обставина визнана відповідачами 1,2 в ході розгляду цієї справи. 11.06.2019 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вартанової О.С. з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, в якій вказала, що іншими спадкоємцями, згідно з ст. 1261 ЦК України, є дочки спадкодавця, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . На підставі зазначеної заяви приватним нотаріусом відкрито спадкову справу №43/2019 (а.с. 58). Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С. від 14.06.2019 року №323/02-14 відмовлено [PERSON] , [INFO] , у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру за адресою: [ADDRESS] , після смерті [INFO] чоловіка [PERSON] , у зв`язку з тим, що заявником не надано документів на підтвердження проживання із спадкодавцем за однією адресою та документів, що посвідчують право власності спадкодавця на спірну квартиру (а.с. 5). Дослідивши всі наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, враховуючи визнання відповідачами 1,2 факту спільного проживання позивача із спадкодавцем за адресою: [ADDRESS] , суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про встановлення факту спільного проживання разом з померлим [INFO] чоловіком [PERSON] , [INFO] , підлягають задоволенню. Крім того, з огляду на викладене, враховуючи, що відповідачі 1, 2 у справі визнали позовні вимоги [PERSON] та не заперечували проти їх задоволення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачапро визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , є обґрунтованими, підтвердженими зібраними у справі доказами, а тому задовольняються судом. Враховуючи визнання відповідачами 1,2 позову до початку розгляду справи по суті, суд, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Так, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 1 886,46 грн. (по 943,23 грн.) покладається судом на відповідачів 1,2. В той же час, судовий збір в сумі 1 886,46 грн. повертається позивачу з Державного бюджету.

Outcome: approved