Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

20 березня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просила суд стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 47 025,70 грн. (сорок сім тисяч двадцять п'ять гривень сімдесят копійок). В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що 11.12.2014 року між ними був укладений договір, у відповідності до якого позивач передав відповідачеві грошові кошти в сумі 5 000,00 грн., а відповідач зобов'язалась сплачувати 13% від суми боргу щомісяця та повернути суму позики за вимогою. На підтвердження своїх намірів позивач передала відповідачеві обумовлену грошову суму - 5 000,00 грн., а відповідач [PERSON] власноручно написала та передала позивачу розписку, у якій, за їх попередньою домовленістю, зазначила суму коштів з урахуванням відсотків та термін їх повернення. 25.03.2015 року відповідач повторно запозичила грошові кошти у позивача у розмірі 4 835,00 грн., та власноруч написала й передала розписку з зобов'язаннями сплачувати щомісяця 13 % від суми боргу та повернути суму позики за вимогою позивача. 05.09.2016 року [PERSON] знову уклала договір з позивачем про надання позики у розмірі 4 900,00 грн. та зобов'язалася сплачувати щомісяця 13% від суми боргу та повернути суму позики за вимогою [PERSON], про що власноруч написала й передала позивачу розписку. Відповідач взяті на себе зобов'язання виконувала до початку 2017 року, однак потім, за твердженням позивача, припинила виплачувати борг. 23.04.2017 року позивач особисто вручила відповідачу вимогу про повернення грошових коштів, взятих борг, що підтверджується підписом відповідача на копії вказаної вимоги. Після цього відповідач сплатила відсотки за попередніми позиками. 23.05.2017 року відповідач звернулась до позивача з проханням надати у борг грошові кошти у розмірі 4 730,00 грн. Позивач погодилась та надала вказані кошти Відповідачу, а остання, в свою чергу, зобов'язалась сплачувати щомісяця 13% від суми боргу та повернути суму позики до 23.06.2017 року. З вересня 2017 року відповідач припинила сплачувати грошові кошт, на дзвінки позивача не реагувала та не бажала вирішувати спір мирним шляхом, у зв'язку з чим позивач звернулася до суду для захисту своїх прав та інтересів з позовом та просить стягнути з відповідача суму боргу за договорами позики у розмірі 47 025,70 грн., яка складається з наступного: сума основного боргу 21 055,98 грн. та відсотки за користування позикою у розмірі 25 969,72 грн., враховуючи попередньо сплачені відповідачем кошти. 17 квітня 2018 року ухвалою суду відкрите провадження у справі. В судове засідання представник позивача не з'явився, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав, просить задовольнити позов у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з'явилася, вважається таким, що повідомлений належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання. Відповідач зверталася до суду з заявами про відкладення розгляду справи, посилаючись на хворобу, однак належних доказів суду щодо поважності причин неявки суду не надано, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Судом встановлені обставини: 11 грудня 2014 року між сторонами було укладено договір, у відповідності до якого [PERSON] взяла в борг у [PERSON] 5000 грн., за користуванням коштами відповідач зобов'язалася сплачувати позивачу 13% щомісячно (а.с. 11). 25 березня 2015 року між сторонами укладено письмовий договір, у відповідності до якого [PERSON] отримала в боргу [PERSON] грошові кошти у розмірі 2500 грн., того ж дня нею отримано ще 2335 грн., визначено загальну суму коштів у розмірі 4835 грн., за користування коштами встановлено щомісячну плату у розмірі 13% (а.с. 12). 05 вересня 2016 року між сторонами укладено договір, у відповідності до якого [PERSON] отримала в борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 4900 грн., за користування коштами встановлено щомісячну плату у розмірі 13% (а.с. 13). 23 травня 2017 року між сторонами укладено договір, у відповідності до якого [PERSON] отримала в позику у [PERSON] грошові кошти в сумі 4730 грн., та зобов'язалася сплачувати щомісяця 13% за користування коштами, зазначеним договором передбачено термін його виконання - 23.06.2017 року (а.с. 14). За підрахунками суду, в період з 11 грудня 2014 року по 23 травня 2017 року відповідач отримала в борг у позивача кошти за договорами позики у розмірі 19465 грн. Зазначені розписки, відповідно до вимог ч.1 ст. 1047 ЦК України є договором, що укладений в письмовій формі, оскільки його сума більш, ніж у 10 разів перевищує розмір неоподаткованого мінімуму громадян. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. У відповідності до вимог ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 625 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Судом встановлено, що відповідачем було виплачено позивачеві 13 068,00 (тринадцять тисяч шістдесят вісім) гривень, які суд розцінює, як часткову виплату процентів по всім чотирьом договорам. Між тим, судом встановлено, не спростовано відповідачем, що основна сума боргу по кожному договору позики відповідачем не повернута, а тому суд приходить до висновку, що відповідач взятих на себе зобов'язань за договорами позики в повному обсязі не виконала. Суд погоджується з наданим позивачем у заяві про збільшення позовних вимог розрахунком загальної суми заборгованості за договорами позики, яка виникла станом на 23.11.2018 року, та з урахуванням індексу інфляції та відсотків за користування коштами, встановленими договорами, така сума заборгованості складає 60093, 70 грн. Однак з урахуванням частково виплачених відсотків у розмірі 13068 грн., стягненню підлягає грошова сума у розмірі 47025,70 грн. Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України, згідно із частиною першою якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року за № 6-36цс-14, винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Як вбачається з самих договорів (розписок), при його укладені сторонами було погоджено розмір і порядок сплати процентів від суми позики, а саме у розмірі 13% від суми боргу щомісячно, тому позовні вимоги в частині стягнення процентів також підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути сплачений позивачем при подачі позову судовий збір у розмірі 705,00 грн. (а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: approved