Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

20.10.2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просить стягнути з КП «Одесміськелектротранс» суму матеріальної шкоди у розмірі 56\~844,30 грн. та моральної шкоди у розмірі 20\~000 грн. При цьому позивач посилається на те, що 26.01.2004 року на проспекті [PERSON] у м. Одесі сталася ДТП за участю транспортного засобу ПАЗ д/н 00367ОА під керуванням [PERSON] та автомобіля БМВ д/н 77069ОЕ під керуванням чоловіка позивача [PERSON] Внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Транспортний засіб ПАЗ д/н 00367ОА перебував у власності ПП [PERSON], який 01.01.2014 року уклав договір № 17 із КП «Автосервіс» щодо діяльності з організації перевезення пасажирів і багажу власником або залученим транспортом підприємця по маршруту, працюючому у режимі маршрутного таксі. У 2014 року КП «Автосервіс» реорганізовано в КП «Одесміськелектротранс». Оскільки, вперше позивач звернувся до суду із позовом 19.03.2004 року, а остаточне рішення було постановлено у 23.07.2015 року, позивач зазначає, що строк давності не пропущено. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник позов підтримали та просять його задовольнити. Представник відповідача КП «Одесміськелектротранс» у судовому засіданні підтримала надані письмові заперечення на позовну заяву та просить відмовити у задоволенні позову. При цьому представник пояснила, що оскільки на час ДТП водій [PERSON] перебував у трудових відносинах із [PERSON], то представник вважає КП «Одесміськелектротранс» неналежним відповідачем. Окрім того, представник вказала, що ДТП сталася понад 10 років тому, а тому трьохрічний строк позовної давності позивачем пропущено. Також представник зазначила, що на даний час процес реорганізації між КП «Автосервіс» та КП «Одесміськелектротранс» незавершений, в зв'язку з чим КП «Одесміськелектротранс» не може відповідати за дії КП «Автосервіс». Третя особа [PERSON] судового засідання повторно не зявився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Вислухавши позивача та її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оглянувши цивільну справу № 1512/9824/2012, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 19.03.2004 року [PERSON] /правонаступником якого на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом є [PERSON]А./ звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди /справа № 1512/9824/2012, том 1, а.с. 5-6/. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.02.2006 року по справі № 2-780/2006 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково та встановлено факт знаходження [PERSON] в трудових відносинах з [PERSON], стягнуто з [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 14\~233,36 грн., та моральну шкоду у розмірі 3000 грн., стягнуто судові витрати. Рішенням звільнено від цивільно-правової відповідальності [PERSON] та КП «Авто-сервіс» /справа № 1512/9824/2012, том 1, а.с. 162-164/. 06.12.2006 року ухвалою апеляційного суду Одеської області рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.02.2006 року скасовано та направлено на новий розгляд до того ж суду Київського районного суду м. Одеси від 15.02.2006 року /справа № 1512/9824/2012, том 1, а.с. 216-248/. 07.07.2011 року рішенням Київського районного суду м. Одеси позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволено частково та стягнуто з [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 14\~233,36 грн. / справа № 1512/9824/2012, том 2, а.с. 177-179/. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09.12.2011 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 07.07.2011 року залишено без змін /справа № 1512/9824/2012, том 2, а.с. 234-237/. 23.05.2012 року ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 07.07.2011 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 09.12.2011 року, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції /справа № 1512/9824/2012, том 2, а.с. 267-268/. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.01.2013 року відмовлено [PERSON] у задоволенні позовних вимог до [PERSON], [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди /справа № 1512/9824/2012, том 3, а.с. 61-63/. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20.03.2012 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.01.2013 року скасовано, та позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 14\~233,36 грн. та моральну шкоду у розмірі 1000 грн. /справа № 1512/9824/2012, том 3, а.с. 93-95/. 22.01.2014 року ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовано рішення апеляційного суду Одеської області від 20.03.2012 року та справу направлено до апеляційного суду Одеської області на новий розгляд /справа № 1512/9824/2012, том 3, а.с. 159-162/. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23.07.2015 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.01.2013 року скасовано та відмовлено [PERSON] /правонаступнику [PERSON]М./ у позові до [PERSON] і [PERSON] /правонаступника В.Л./ про відшкодування матеріальної шкоди, оскільки належним відповідачем по справі є КП «Одесміськелектротранс», правонаступник КП «Авто-сервіс» /справа № 1512/9824/2012, том 4, а.с. 85-86/. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вказаним рішенням апеляційного суду Одеської області від 23.07.2015 року встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з відшкодування шкоди джерелом підвищеної небезпеки під час виконання трудових /службових/ обовязків, оскільки 26.01.2004 року о 12.00 годині на проспекті [PERSON] у м. Одесі сталася ДТП за участю автобуса ПАЗ д/н 00367ОА під керуванням [PERSON] та автомобіля БМВ д/н 77069ОЕ під керуванням [PERSON] При цьому, автобус здійснював перевезення пасажирів у міському сполученні автомобільним транспортом за маршрутом № 191. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні ушкодження . Причиною ДТП стало порушення [PERSON] п. 13.1 ПДР. За рішенням тендерного комітету № 8 від 26.12.2011 року КП «Авто-сервіс» став переможцем конкурсу і згідно договору № 7 від 29.12.2001 року, уклав договір з Управлінням транспортного комплексу виконавчого комітету Одеської міської ради та взяв на себе зобов'язання перевозити пасажирів у міському сполучені автомобільним транспортом, зокрема маршрутом № 191. Відповідно до ст. 44 Закону України Про автомобільний транспорт, автомобільний перевізник переможець конкурсу повинен самостійно забезпечувати перевезення. Судом досліджено договір № 17 від 01.01.2004 року, укладений між КП «Авто-сервіс» і [PERSON], предметом якого є діяльність з організації перевезення пасажирів і багажу власником або залученим транспортом підприємця по маршруту, працюючому у режимі маршрутного таксі. Таким чином, між КП «Авто-сервіс» і [PERSON] на підставі договору від 01.01.2004 року фактично склались відносини з найму /оренди/ транспортного засобу, так як для здійснення своєї ліцензійної діяльності з автобусного перевезення пасажирів КП «Авто-Сервіс» мало право використовувати лише власні або орендовані транспортні засоби. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23.07.2015 року встановлено, що п. 2.2.1 договору від 01.01.2004 року, що право підприємця приймати на роботу водіїв за згодою із підприємством, суперечить ст.ст. 18, 29, 44 Закону України Про автомобільний транспорт та п. 2.3.1 договору від 29.12.2001 року між КП «Авто-Сервіс» і Управлінням, а тому договір від 01.01.2004 року у цій частині є недійсним. Також встановлено, що КП «Авто-Сервіс», фактично допустивши до роботи водія [PERSON], належним чином не уклав трудовий договір з ним й не надав Управлінню відомості про водія. Відповідно до ст. 24 КЗпП України, трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично допущено до роботи. Частиною 1 ст. 1172 ЦК України, передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Таким чином, враховуючи положення ст. 1172 ЦК України та ст. 1187 ЦК України, автомобільний перевізник КП «Авто-Сервіс», який наймав автобус ПАЗ д/н [NUMBER] на підставі договору із [PERSON] від 01.01.2014 року, в день скоєння ДТП, а саме 26.01.2004 року, був володільцем джерела підвищеної небезпеки й організовував перевезення пасажирів по автобусному маршруту № 191 у м. Одесі та допустив до роботи маршруті № 191 водія [PERSON] З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги обставини, встановлені рішенням апеляційного суду Одеської області від 23.07.2015 року, суд приходить до висновку, що позивач вірно визначила відповідача по справі КП «Одесміськелектротранс», яке на підставі рішення Одеської міської ради № 5666-VI є правонаступником КП «Авто-Сервіс». При цьому доводи представника КП «Одесміськелектротранс», що процес реорганізації КП «Автосервіс» в КП «Одесміськелектротранс» незавершений, не приймається до уваги суду, так як вказаний процес за погодженням між вказаними сторонами може тривати понад розумний термін, що не скасовує чинність рішення Одеської міської ради № 5666-VI від 29.10.2014 року про реорганізацію КП «Автосервіс», шляхом його приєднання до КП «Одесміськелектротранс». Отже, встановленими обставинами спростовано заперечення представника відповідача, що КП «Одесміськелектротранс» є неналежним відповідачем. Згідно експертного дослідження № 264 від 19.02.2004 року, складеного Приватним науково-виробничим підприємством «ЕКОД», розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля БМВ, склав 14\~233,36 грн., що на момент оцінки склало 2670 дол. США за офіційним курсом НБУ 5,33 грн. /а.с. 16-19/. Частиною 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Суд погоджується із здійсненим у позові розрахунком заборгованості, з якого слідує, що розмір шкоди, який підлягає стягненню складає 56\~844,30 грн., що еквівалентно 2670 дол. США. Щодо позовним вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди у розмірі 20000 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Абзацом 3 п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Суд погоджується з доводами позивача стосовно завдання їй моральної шкоди відповідачем, та приймає до уваги, що з дня скоєння ДТП, а саме з 26.01.2004 року пройшло понад 10 років, увесь цей час сторона позивача, починаючи з 19.03.2004 року, активно брала участь у судових процесах усіх інстанції, але не отримала навіть часткового відшкодування матеріальної чи моральної шкоди. При цьому суд вважає, що розмір моральної шкоди, визначений в позовній заяві є завищеним, в звязку з чим в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. В ході розгляду справи представник відповідача неодноразово пояснювала, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки ДТП мало місце 26.01.2004 року, а позивач предявила позов до відповідача лише 20.10.2015 року. Однак, суд не погоджується із запереченнями відповідача у цій частині, оскільки, у ході розгляду справи, судом вставлено, що [PERSON] вперше звернувся до суду із позовом ще 19.03.2004 року, а остаточне рішення було ухвалено по вказаній справі лише 23.07.2015 року, у зв'язку з чим немає підстав вважати, що позивачем пропущено строк позовної давності. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, так як частково обґрунтовані та доведені. Відповідно до ст. ст. 79, 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача. Ухвалою суду від 20.10.2015 року відстрочено позивачу сплату судового збору за подання позовної заяви до ухвалення судового рішення по справі. Згідно з п. 1.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» /в редакції від 01.09.2015 року/, ставки судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Абзацом 2 п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 року, встановлено, що якщо в позовній заяві об'єднано кілька самостійних вимог майнового характеру, пов'язаних між собою, то, враховуючи, що об'єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог (пункт 10 частини першої статті 80 ЦПК). При цьому судовий збір може бути сплачено окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами. Таким чином, за подання позовної заяви з даними заявленими вимогами [PERSON] мала б сплатити судовий збір у розмірі 568,44 грн. та у розмірі 487,20 грн., а всього 1055,64 грн. Отже, враховуючи положення ст. ст. 79, 88 ЦПК України, стягненню з відповідача підлягає судовий збір у розмірі 1055,64 грн.

Outcome: partial