Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

20 січня 2015 року до суду надійшла вказана позовна заява із ухвалою Апеляційного суду м.Києва. В позовній заяві позивач просить: стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором №36/АА-063.06.2 від 25.09.2006 року в сумі 7 829,07 доларів США та 5 202 904,14 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25.09.2006 року між Публічним акціонерним товариством «Родовід Банк» та [PERSON] (далі - Позичальник) було укладено кредитний договір №36/АА-063.06.2, за яким позивач надав [PERSON] кредит у вигляді відновлювального кредитної лінії на загальну суму 25 742,00 доларів США на купівлю автомобіля терміном до 25.09.2010 року зі сплатою 12 відсотків річних (з 11.09.2008 року відсоткова ставка біла збільшена до 14% річних), щомісячною платою за проведення розрахунків в розмірі 0,2% від суми виданого кредиту. Як зазначає позивач, ним умови Договору виконані належним чином та кошти надані, але відповідач [PERSON] не виконала належним чином умов договору, а тому позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, яка станом на 04.12.2014 року становить: 7 829,07 доларів США та 5 202 904,14 грн., з яких: 7 829,07 доларів США - прострочений кредит, 4 934 783,72 гривень - пеня за прострочення кредиту, 129 149,32 грн. - пеня за прострочення процентів, 111 184,42 грн. - пеня за прострочення плати за обслуговування, 25 622,03 грн. - три проценти річних за прострочення кредиту, 672,40 грн. - три проценти річних за прострочення процентів, 570,78 грн. - три проценти річних за прострочення плати, 921,47 грн. - інфляційні втрати за прострочення плати. З метою забезпечення виконання зобов'язань відповідача [PERSON] за кредитним договором, між позивачем та відповідачем [PERSON] 25.09.2006 року укладено договір поруки. За даним договором відповідач [PERSON] зобов'язувався відповідати перед позивачем за виконання [PERSON] зобов'язань, відповідно до кредитного договору в повному обсязі. Як зазначає позивач, відповідальність відповідачів є солідарною. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомили. Відповідно до ст.224 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних матеріалів за згодою представника позивача. Представник позивача в судовому засіданні не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши представника позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.09.2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» (правонаступником якого є позивач) та [PERSON] (далі - Позичальник) було укладено кредитний договір №36/АА-063.06.2 за яким Банк надав [PERSON] кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії на загальну суму 25 742,00 доларів США строком до 25.09.2010 року (включно) зі сплатою 12 % річних (п. 1.1, 1.5 Договору). Додатковою угодою від 11.09.2008 року до Кредитного договору №36/АА-063.06.2 від 25.09.2006 року було збільшено відсоткову ставку за користування коштами до 14% річних. Пунктом 1.5.1 Договору передбачено щомісячну плату за проведення розрахунків зі списання та зарахування коштів за позичковим рахунком та рахунком для нарахування відсотків у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту. Відповідно до п. 3.1 Кредитного договору Позичальник зобов'язувався сплачувати платежі за кредитом щомісячно до 10 числа кожного місяця у розмірі 536,00 доларів США. Банк виконав свої зобов'язання по вказаному договору, на виконання п.1.4 Договору, надавши грошові кошти [PERSON], що підтверджується заявою на видачу готівки. Крім того, Додатковою угодою від 11.09.2008 року до Кредитного договору №36/АА-063.06.2 від 25.09.2006 року викладено п.3.9 Кредитного договору в новій редакції, за яким за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, Позичальник зобов'язаний сплачувати Банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1,6% від суми простроченої заборгованості. Як вбачається з розрахунку заборгованості, відповідач - [PERSON] належним чином свої зобов'язання не виконувала, а тому утворилась заборгованість за кредитним договором, яка станом на 04.12.2014 року становить: 7 829,07 доларів США та 5 202 904,14 грн., з яких: 7 829,07 доларів США - прострочений кредит, 4 934 783,72 гривень - пеня за прострочення кредиту, 129 149,32 грн. - пеня за прострочення процентів, 111 184,42 грн. - пеня за прострочення плати за обслуговування, 25 622,03 грн. - три проценти річних за прострочення кредиту, 672,40 грн. - три проценти річних за прострочення процентів, 570,78 грн. - три проценти річних за прострочення плати, 921,47 грн. - інфляційні втрати за прострочення плати. В якості забезпечення Позичальником виконання своїх зобов'язань за Кредитним договором, 25.09.2006 року між ВАТ «Родовід Банк» (правонаступником якого є позивач) та [PERSON] (далі - Поручитель) був укладений договір поруки №36/АА-063.06.2. Як зазначено в п.1.1 Договору поруки, Поручитель взяв на себе зобов'язання солідарно відповідати перед Банком за своєчасне та повне виконання зобов'язань [PERSON] за Кредитним Договором №36/АА-063.06.2 від 25.09.2006 року, а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені до закінчення строку його дії, що укладений між Банком та Позичальником. Договори підписані всіма сторонами, що свідчить про те, що вони погодились з його умовами. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ст.553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов'язання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ст.554 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушення зобов'язання є його невиконанням або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.2 ст.1050 та ч.2 ст.1054 ЦК України позивач має право вимагати повернення всієї суми кредиту внаслідок порушення відповідачем своїх зобов'язань щодо повернення чергової суми кредиту. Згідно з ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч.2 ст.612 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання зобов'язання. Отже, в судовому засіданні встановлено, що відповідачка частково виконувала свої зобов'язання та сплачувала заборгованість, але не щомісячно та не в повному обсязі, що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості. Заборгованість за відсотками в повному обсязі відповідачкою було сплачено 08.07.2013 року. З розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем нарахована пеня: 4 934 783,72 гривень - пеня за прострочення кредиту, 129 149,32 грн. - пеня за прострочення процентів, 111 184,42 грн. - пеня за прострочення плати за обслуговування (нарахування якої не передбачено умовами п.3.9 Кредитного договору), а всього 5 175 117,46 грн. при загальній заборгованості за кредитом - 7 829,07 доларів США (в гривневому еквіваленті станом на день проведення розрахунку заборгованості становить 119 758,60 грн.). Відповідно до ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Застосовуючи ст. 551 ЦК України та зменшуючи розмір пені суд виходить з того, що пеня значно перевищує суму основного боргу, більш ніж у сорок три рази, відповідач частково виконував свої зобов'язання за кредитом, а тому зменшує її розмір до розміру суми основного боргу в еквіваленті до гривни на день розгляду справи, тобто до 119 758,60 грн. Конституційний Суд України, у пункті 3 Рішення № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013, аналізуючи правовідносини зі сплати пені, що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування, дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов'язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов'язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань позичальниками - фізичними особами. У постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року, прийнятій за результатами перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2013 року у справі про стягнення боргу за договором позики вказано, що частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Постанова Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» в пункті 27 роз'яснює, що положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Проте суд вважає, що застосування ст.551 ЦК України до правовідносин, які виникли між сторонами є правомірним, оскільки Закон - це нормативно-правовий акт, який приймається в особливому порядку органом законодавчої влади, регулює найбільш важливі суспільні відносини, виражає волю й інтереси більшості населення, має вищу юридичну силу щодо інших нормативно-правових актів, є загальнообов'язковим для всього населення і держави та охороняється державною владою. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦКУ боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Встановлення в кредитному договорі обов'язку сплачувати проценти за користування кредитними коштами, наявність обов'язку у позичальника сплачувати банку неустойку (пеню) за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань у зв'язку з порушенням строку повернення кредиту не виключає сплату сум трьох процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, враховуючи, що проценти, встановлені в кредитному договорі, стосуються плати за користування кредитними коштами, неустойка (пеня, штраф) є видом забезпечення виконання зобов'язань, а ч. 2 ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Таким чином нарахування та стягнення з боржника на користь Банку трьох процентів річних за порушення грошового зобов'язання ґрунтується на приписах законодавства. Водночас суд не вбачає законом передбачених підстав для нарахування інфляційних втрат на суму за прострочення плати, так як за умовами договору плата нараховується у валюті кредиту, а не в гривні і сплачується за офіційним курсом гривни на момент внесення такої плати. Суду не було надано доказів на підтвердження того, що [PERSON], як поручитель був ознайомлений із підвищенням відсоткової ставки за користування кредитом та в шестимісячний строк після настання строку виконання основного зобов'язання Банк звернувся до поручителя із вимогою про належне виконання зобов'язань. Пунктом 5.5 Договору поруки встановлено, що зміни до цього договору відбуваються у порядку укладення додаткових угод. 11 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду до кредитного договору №36/АА-063.06.2 від 25 вересня 2006 року, відповідно до якої, сторони домовились, що процентна ставка за кредитом за цим договором встановлюється в розмірі 14 процентів річних. Тобто, відбулося збільшення відсоткової ставки за користування кредитом з 12% річних до 14% річних, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Згоди поручителя [PERSON] на підвищення відсоткової ставки за користування кредитом у встановленому законом порядку Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» не отримало, а тому договір поруки від 25 вересня 2006 року є припиненим відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України. З умов укладеного сторонами кредитного договору, вбачається, що кінцевий строк його повернення є 25.09.2010 року, тобто сторонами було чітко визначено строк виконання основного зобов'язання. Із договору поруки № 36/АА-063.06.2, укладеного між банком та [PERSON] вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється. Умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Проте такої вимоги до поручителя банком упродовж шести місяців заявлено не було, позовна заява до суду подана в грудні 2014 року, тобто, з істотним порушенням строків, визначених ч. 4 ст. 559 ЦК України. Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, документів на спростування суми заборгованості суду не надали. А тому суд приходить до висновку про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] - позичальника, на користь позивача, що становить: заборгованість за кредитом в розмірі 7 829 (сім тисяч вісімсот двадцять дев'ять) доларів США 07 центів; пеню в сумі 119 758 (сто дев'ятнадцять тисяч сімсот п'ятдесят вісім) гривень 60 копійок, три проценти річних за прострочення кредиту в сумі 25 622 (двадцять п'ять тисяч шістсот двадцять дві) гривни 03 копійки, три проценти річних за прострочення процентів в сумі 672 (шістсот сімдесят дві) гривни 40 копійок, три проценти річних за прострочення плати за кредитом в сумі 570 (п'ятсот сімдесят) гривень 78 копійок. У відповідності до ст.88 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача понесені останнім судові витрати. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial