Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

20.01.2021 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням до відповідачів [PERSON] , і [PERSON] 03.02.2021 року отримані довідки про реєстрацію місця проживання відповідачів - фізичних осіб. 04.02.2021 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 18 березня 2021 року. 18.03.2021.2021 року проведене підготовче судове засідання. Справу призначено до розгляду на 29.04.2021 року. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. В судовому засіданні 29.04.2021 року оголошена вступна та резолютивна частина рішення Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати відповідачів: [PERSON] , і [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: вона є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області 05 грудня 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2553. 26 серпня 2008 року на прохання її сестри [PERSON] в даному будинку було зареєстрованої, її доньку, [PERSON] , [INFO] . Пізніше, 19 серпня 2013 року, в будинку було зареєстровано молодшу доньку сестри, [PERSON] , [INFO] . Реєстрація місця проживання племінниць була необхідна для вступу до вищого навчального закладу. Після закінчення вищого навчального закладу племінниці виїхали проживати до батьків в Російську Федерацію. Реєстрація відповідачів у належному позивачу житловому приміщенні порушує її права як власника житлового приміщення, так як вона змушена сплачувати додатково комунальні послуги та нести витрати по утриманню будинку самостійно, також не має можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг, не має можливості розпорядитись будинком. Вона самостійно не має можливості зняти відповідачів з реєстраційного обліку у належному їй житловому приміщенні, так як для цього потрібна їх особиста присутність, що й стало підвою звернення до суду . Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі за підставами, викладеними позовній заяві. Також пояснила, що племінниці жили в цьому будинку коли ходили до школи. Потім вступили до вищого навчального закладу та проживали в м. Харків, але були зареєстровані в її будинку. Після закінчення навчального закладу відповідачі виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації. Вона спілкувалась з відповідачами, які не мають наміру повертатись жити до неї і не заперечують проти того, що б бути знятими з реєстраційного обліку. У неї виникла необхідність у відчуженні будинку, але реєстрація відповідачів позбавляє її можливості реалізувати це своє право. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, шляхом виставлення інформації на офіційному сайті судової влади. Відзиву на позову заяву не надали. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між сторонами виник спір із правовідносин, що регулюють право власності на житлове приміщення та право користування житловим приміщенням. Як встановлено в судовому засіданні позивач, [PERSON] , є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області 05 грудня 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2553, що підтверджується копією договору купівлі-продажу . В належному позивачеві будинку зареєстровані відповідачі, [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією домової книги і адресною довідкою. За доводами позивача відповідачі з 2015-2016 року за адресою реєстрації не проживають. Даний факт підтверджується показаннями свідків [PERSON] , і [PERSON] . Так свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, пояснила. Що вона проживає по сусідству з [PERSON] , добре знає її сім`ю: позивачку та її чоловіка. Відповідачі не проживають у будинку [PERSON] , протягом 13 років. Свідок [PERSON] ,. в судовому засіданні пояснила, що вона є родичкою позивачки. Їй відомо, що відповідачі не проживають в її будинку близько 10 років. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Судом встановлено, що відповідачі були зареєстрована в будинку позивача, як члени її сім`ї,оскільки є її племнницями. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла. Будь-яких доказів для підтвердження факту проживання в належному позивачу житловому приміщенні, наміру користуватись ним, відповідачі суду не надали. Згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів. Відпровідно до ст.ст 77-78 ЦПК України -Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачами не надано доказів того, що вони мають право власності на зазначений вище будинок, що позивач чи інші особи створювали їм перешкоди у користуванні даним житловим приміщенням. З чого суд приходить до висновку, що відповідачі не мають наміру проживати в будинку позивача та користуватись ним. Чим порушують право власності позивача на зазначене житлове приміщення. На підставі вищевикладеного судом встановлено, що відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦПК України відповідачі [PERSON] , і [PERSON] , втратили право на користування належним позивачу житловим приміщенням, як такі, що не проживають за вказаною адресою більше одного року Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України - Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України - Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України - Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За наведених вище обставин суд вважає, що реєстрація відповідачів без наміру проживати і користуватись зазначеним вище житловим приміщенням порушує право власності позивача на зазначене житлове приміщення. Відповідно до ст. 7 ЗУ « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином рішення суду про визнання [PERSON] , і [PERSON] , такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку за даною адресою і не потребує додаткового покладення відповідних обов`язків на орган, що здійснює державну реєстрацію місця проживання фізичних осіб. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, так як позовні вимоги задоволені , суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі по 454.00 грн., з кожної.

Outcome: approved