Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

21 лютого 2019 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ Виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне ДЕПО Миколаїв» регіональної філії «Одеська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 14 листопада 2018 року №375-ОС про його звільнення з посади помічника машиніста тепловозу, поновити його на цій посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 листопада 2018 року по день ухвалення судового рішення. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що з 2004 року працював на посаді помічника машиніста тепловозу Виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне ДЕПО Миколаїв» регіональної філії «Одеська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - Виробничий підрозділ). Наказом від 14 листопада 2018 року №375-ОС виконуючого обов`язки начальника Виробничого підрозділу він був звільнений з посади за угодою сторін за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, згідно поданої ним заяви від 14 листопада 2018 року про звільнення, що складена ним з порушенням приписів трудового законодавства, оскільки наміру звільнятися він не мав та склав заяву під тиском начальника Виробничого підрозділу [PERSON] без зазначення дати її складання. В цей же день позивач відразу прибув до виконуючого обов`язки начальника Виробничого підрозділу [PERSON] . та подав заяву від 14 листопада 2018 року, в якій просив його заяву про звільнення залишити без уваги, оскільки вона є недійсною, складена під тиском і наміру на звільнення він не має. 15 листопада 2018 року позивача до виконання трудових обов`язків не допустили, через звільнення з займаної посади, однак з наказом про звільнення він ознайомлений не був, трудову книжку в день звільнення не отримував. Вказані обставини свідчать про незаконність звільнення та дає підстави для його поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Ухвалою суду від 22 лютого 2019 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження. 05 квітня 2019 року від Виробничого підрозділу надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник третьої особи просить у задоволенні позову відмовити повністю. Заперечуючи проти позову, представник Виробничого підрозділу у відзиві зазначив, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки звільнення позивача з займаної посади проведено відповідно до вимог трудового законодавства. На день звільнення 14 листопада 2018 року позивач не відкликав заяву про звільнення, не пред`являв жодних претензій до змісту заяви та дій начальника Виробничого підрозділу [PERSON] Згоду на відкликання позивачем заяви про звільнення Виробничий підрозділ не надавав, позивач умисно ухиляється від одержання трудової книжки. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Косенчук С .І. у судовому засіданні у вступному слові позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача - Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» Нестеренко Т.В. у судовому засіданні позов не визнала, просила в його задоволенні відмовити. Вказала, що відзив, який поданий до суду та підписаний нею як юрисконсультом Виробничого підрозділу та складений на фірмовому бланку Виробничого підрозділу є фактично відзивом відповідача - Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Підтримала обставини викладені нею у відзиві та просила застосувати строк позовної давності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Виробничий підрозділ у судове засідання свого представника не направила, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином. У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Відповідно до частини 6 статті 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження, - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Складання повного рішення судом відкладено до 16 квітня 2019 року. Заслухавши вступні слова позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши досліджені по справі докази в їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні правовідносини. Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно статті 23 КЗпП трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк. Позивач [PERSON] перебував у трудових правовідносинах з Виробничим підрозділом, займаючи посаду помічника машиніста тепловоза (зворотна сторона а.с.9). [PERSON] на ім`я виконуючого обов`язки начальника Виробничого підрозділу [PERSON] подано заяву без дати підписання про звільнення з посади помічника машиніста тепловоза за угодою сторін (а.с.14). Зі змісту вказаної заяви вбачається, що вона містить резолюцію виконуючого обов`язки начальника Виробничого підрозділу від 14 листопада 2018 року про видачу наказу. Наказом (розпорядженням) Виробничого підрозділу від 14 листопада 2018 року №375-ОС позивача [PERSON] звільнено з посади помічника машиніста тепловоза за пунктом 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін (а.с.13). З даним наказом [PERSON] не ознайомлений. 14 листопада 2018 року позивач [PERSON] подав заяву виконуючому обов`язки начальника Виробничого підрозділу [PERSON] про відкликання своєї заяви про звільнення (а.с.11). У вказаній заяві позивач [PERSON] повідомив, що бажання припиняти трудові правовідносини він не має, просить подану заяву про звільнення за угодою сторін, яка складена ним під тиском начальника [PERSON] без зазначення дати звільнення та дати її складання, вважати нечинною. Відповідно до приписів частини 1 статті 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є угода сторін. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України). Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України в Постанові від 26 жовтня 2016 року по справі №6-1269цс16, згідно якої розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (угода сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін. Як установлено в судовому засіданні позивач [PERSON] заяву про звільнення з посади за угодою сторін написав без дати її підписання та зазначення дати звільнення. Згідно показань допитаного в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , позивач [PERSON] написав заяву про звільнення з посади під примусом начальника [PERSON] . Аналогічна заява була написана й ним, також під примусом, без дати написання та дати узгодженої дати звільнення. Показання свідка [PERSON] повністю узгоджуються з поясненнями позивача, які надані ним у судовому засіданні, що дає підстави вважати їх правдими та об`єктивними. Вказані обставини вказують на відсутність існування домовленості сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою саме 14 листопада 2018 року. Подану позивачем заяву від 14 листопада 2018 року про недійсність раніше поданої заяви про звільнення суд розцінює як відсутність волевиявлення позивача [PERSON] на припинення трудового договору з Виробничим підрозділом у момент видачі оскаржуваного наказу про звільнення. Згідно з частинами 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доказування міститься й в приписах статті 81 ЦПК України. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення в цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Представником відповідача не доведено належними та допустимими доказами обставини викладені у відзиві та поясненнях, наданих у судовому засіданні, в тому числі щодо з`ясування виконуючим обов`язки начальника Виробничого підрозділу домовленості між сторонами про припинення трудового договору за угодою сторін саме 14 листопада 2018 року та надання такої згоди на звільнення позивачем. На думку суду, відсутність узгодженої дати, з якої сторони трудового договору дійшли згоди про звільнення, не може вважатися звільненням, проведеним за угодою сторін відповідно до приписів пункту 1 статті 36 КЗпП України. Таким чином, суд приходить до висновку про незаконність прийняття оскаржуваного наказу про звільнення позивача із займаної посади помічника машиніста тепловоза за угодою сторін. Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина 2 статті 235 КЗпП України). Відповідно до пункту 8 Розділу ІУ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Згідно довідок Виробничого підрозділу про середню заробітну плату (дохід) без номеру та без дати заробітна плата позивача за вересень 2018 року становила 15680,81 грн, за жовтень 2018 року - 14776,52 грн (а.с.47, 48). Вимушений прогул становить 102 робочих дня за період з 14 листопада 2018 року по 10 квітня 2019 року. З розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 499,68 грн сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 50967,36 грн. Щодо строків звернення до суду з вказаним позовом суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Жовтневим районним судом Миколаївської області 21 лютого 2019 року у справі №477/2923/18 ухвалено рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне ДЕПО Миколаїв» регіональної філії «Одеська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення від 14 листопада 2018 року № 375-ОС, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено повністю (а.с.15-17). Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом 21 лютого 2019 року, тобто в день ухвалення Жовтневим районним судом Миколаївської області у справі №477/2923/18 рішення за його позовом про поновлення на роботі. Отже строки, передбачені частиною 1 статті 233 КЗпП України, позивачем не порушені. Згідно частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач [PERSON] відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі в усіх судових інстанціях, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн. Ураховуючи викладені обставини суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог, що є наслідком задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved