Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

20 квітня 2017 року позивач звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Редакція газети Неделя», в якому просив суд: 1. визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права [PERSON] Мішеля на повагу до його гідності та честі, недоторканності його ділової репутації, поширену ТОВ «Редакція газети Неделя» в статті «Зі своїм уставом» в номері від 22.03.2017 року в газеті «НЕДЕЛЯ» наступну інформацію: - «дивом удалося уникнути бійки біля Миколаївської церкви. Відповідальність за все, що трапилось, лежить виключно на місцевих активістах і особисто на міському голові Мішелю [PERSON]. Вони і повели всіх приїжджих до Миколаївської церкви».\~ - «А мер замість того, щоб згладити ситуацію чи не допустити заворушень, очолив усе. Він кричав, що треба пиляти замок, що ніхто не має права їх не пускати, що він вимагає забезпечити відправлення служби, мовляв, кожен має право молитись, де він хоче. А більше всіх кричала його дружина, вона провокувала людей, мовляв, це власність міста!» - «Тобто і мер, і депутати, і приїжджі гості, і свої «активісти» мають поводитись, як того вимагає закон. Натомість ми стали свідками вправних маніпуляцій з підміни понять і майстер-класу з піару на болючій темі розколу в українському православї».\~ - «що він [PERSON], усупереч Конституції, вимагав від настоятеля храму забезпечити відправлення в храмі релігійного обряду представниками іншої конфесії, мотивуючи тим, що він міський голова і має право вирішувати у Глухові всі питання, повязані з міським майном». 2. Зобовязати відповідача, з дати набрання рішення суду законної сили: опублікувати в найближчому запланованому випуску газети «НЕДЕЛЯ», та своєму Інтернет сайті http://gazeta-nedelya.info таким самим шрифтом, на тій самій сторінці, спростування негативної інформації поширеної стосовно позивача наступного змісту під заголовком: СПРОСТУВАННЯ 22.03.2017 року в газеті «НЕДЕЛЯ» було опубліковано статтю «зі своїм уставом», викладене в цій статті стосовно міського голови міста Глухова Мішеля [PERSON], є неправдивою інформацією та не відповідає дійсності, а саме, про те що він нібито закликав захоплювати Миколаївську церков, нібито вимагав від настоятеля храму забезпечити відправлення в храмі релігійного обряду представниками іншої конфесії, мотивуючи тим, що він міський голова і має право вирішувати у Глухові всі питання, повязані з міським майном. Викладене в цій статті стосовно дій міського голови є наклепом і обманом читачів. В подальшому представник позивача уточнив, що 22.03.2017 року слід вважати 23.03.2017 року. Позов мотивує тим, що загальний зміст вказаної статті є негативним, виставляє позивача як особистість та передусім найвищу посадову особу міста Глухова у дуже непристойному вигляді, вводить в оману читачів стосовно його вчинків та повідомляється про дії, які не відбувалися та те, чого позивач фактично не робив. У статті міститься багато стверджувальних висновків, які вказують на вчинення позивачем протиправних дій та дискредитують його в очах громади міста, інших осіб, які читали статтю, свідомо формує у людей відповідну негативну оцінку, а змістовне направлення статті подано у вигляді фактичних даних та зводиться до безпідставних звинувачень у вчиненні ним протиправних дій, які навіть конкретно мають ознаки кримінальних правопорушень, але не мають жодного підґрунтя, проте за своїм змістом повинні стати підставою для реагування зі сторони правоохоронних органів. Відповідач прямо звинувачує позивача у незаконних діях, а саме керуванням захоплених споруд, призивів пиляти замки, тощо. Порушення прав позивача внаслідок поширення відповідачем недостовірної інформації стосовно його полягає у тому, що такі твердження відповідача зазначені у статті «Зі своїм уставом» опубліковані в його газеті «НЕДЕЛЯ» від 22.03.2017 року ганьблять його честь, гідність та ділову репутацію як міського голови міста Глухова в очах великого кола осіб, людей, які за нього голосували та довіряють, які читали цю статтю, з точки зору додержання ним законів України та загальноприйнятих норм моралі. Ця стаття, як і всі номери газети, відповідач публікує на своєму Інтернет сайті http://gazeta-nedelya.info, до якого мають доступ мільярди користувачів у всьому світі та можуть її читати, що для позивача як людини, яка веде активну суспільну роботу, є вкрай неприємно, поширювання таких завідомо неправдивих даних про його особу, так як він особисто знайомий з багатьма відомими у всьому світі і нашій державі громадськими та політичними діячами. Такі дії відповідача суперечать вимогам ст. 3 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», згідно якої забороняється використання друкованих засобів масової інформації для пропаганди війни, насильства та жорстокості, розпалювання расової, національної, релігійної ворожнечі. Позивач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача позов підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві, просив задовольнити в повному обсязі. Пояснив, що відповідач фактично розпалює релігійну ворожнечу, збурює громадськість, що прямо заборонено законом. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у письмових запереченнях проти позову. Свідок [PERSON] пояснив, що являється настоятелем Спасо Преображенської церкви. 19 березня 2017 року всі були на службі, йому зателефонувала заступник міського голови і запитала, чому зачинена церква і як її відчинити. Свідок відповів, що зачинено, бо закінчилося богослужіння. Пізніше він зустрів мера та його дружину на вулиці Спаській біля Анастасіївської церкви та біля кофейні. Той поцікавився тим самим. Сказав, що всі мають право молитися, що церква є власністю міста, буде розбиратися через Київ; провести службу в храмі може лише єпископ, а всі інші з дозволу настоятеля; повідомив меру, що храм належить релігійній громаді; в храмі знаходився після розмови з мером, був там вже через 15 хвилин, владико [PERSON] архієрей давав дозвіл відчинити церкву; прийшов якийсь чоловік у камуфляжі, проводились щось, схоже на ритуал; з приводу бійки прихожани розповіли, що сталось перед зачиненими дверима: були крики, прийшла юрба, кричали про плоскогубці та зрив засовів; Особисто не чув як Мішель закликав зривати замки, але останній казав йому про це особисто; богослужіння в церкві здійснюється за уставом і розкладом, відвідування церкви з дозволу настоятеля, а якщо храм відкритий кожен може зайти вільно. Свідок [PERSON] повідомив, що являється старостою Миколаївської церкви. 19 березня 2017 року після служби і закриття церкви прийшло багато людей і мер. Це було біля входу на територію церкви. Мер і люди ламали замки плоскогубцями, була ще висока дама, яка говорила: «должно быть открыто, будем ломать», це вже не вперше. Свідок [PERSON] повідомила, що працює головним редактором газети «НЕДЕЛЯ»; у неділю до неї стали поступати дзвінки, що планується захват церкви, вона зателефонувала кореспонденту, яка з фотокореспондентом прийшли до храму; особисто на місці подій присутня не була, але спілкувалась із учасниками подій; спірна стаття в частині [PERSON] її авторства, решта колективний твір; джерелами статті стали велика кількість людей, але не всі вони бажали представлятись; спілкувались з людьми обидва автори статті; хто є власником інтернет видання газети їй не відомо, сказати хто розміщує газету на сайті вона не може, вважає така можливість є у будь якої особи. Свідок [PERSON] повідомив, що являється генеральним директором Національного заповідника «Глухів»; 14 березня 2017 року до нього звернулись із міської ради щодо екскурсії «Потягу єднання», мало бути близько 280 чоловік, поділених на сім груп; 19 березня 2017 року до нього підійшли керівник потягу, партії «Свобода» та інші, і попросили відкрити церкву, але це було не в його компетенції, через дві хвилини [PERSON] підійшов і сказав відкрити храм, запитав, що треба зробити? На що свідок повідомив про необхідність зателефонувати священнику; вони пішли, як почув свідок, до церкви; коли через 20 хвилин він приїхав до церкви, всі вже розходились. Свідок [PERSON] повідомила, що була керівником потягу; після закінчення служби вони з чоловіком зайшли на ринок, а по дорозі назад побачили, як декілька людей стояли біля воріт, намагаючись зламати замки на воротах, зробила зауваження, але у відповідь почула багато неприємних слів та висказувань щодо належності церкви, потім підійшов мер. Свідок [PERSON] повідомила, що працює кореспондентом газети «НЕДЕЛЯ», 19 березя 2017 року їй зателефонувала редактор з повідомленням про можливі заворушення біля Миколаївської церкви. Статтю писала на підставі свідчень настоятеля, розмовляла і з іншими особами, безпосереднім учасником подій не була. Свідок [PERSON] повідомив, що являвся спів організатором потягом; сценарій розробляли за місяць, завчасно всіх повідомили; під час подій біля церкви людей було близько 250 осіб, висловлювань мера, про які викладено в статті, він не чув, знаходився на відстані близько 4 метрів від мера. Свідок [PERSON] повідомила, що вони приїхали з потягом, попередньо все узгодивши, церква була зачинена, директор заповідника сказав, що це приватна власність, хтось з виконкому повідомив, що через пару годи її відкриють; мер також не зрозумів чия це власність, телефонував, на думку свідка, настоятелю; закликів з боку мера ніяких не було, лише домовлявся; свідок весь час знаходилась на відстані приблизно 50 100 метрів. Заслухавши пояснення представників сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Частиною 1\~статті 34 Конституції України\~передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. У відповідності до положень ч.1\~ст. 277 ЦК України\~фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Недостовірною вважається інформація,\~\~яка\~\~не\~\~відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості\~\~про\~\~них\~\~не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією цей Закон розуміє документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Згідно до ч. 1\~ст. 2 Закону України «Про інформацію»,\~основними принципами інформаційних відносин є:\~\~гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією;\~\~достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань;\~\~правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації;\~\~захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. Відповідно до\~ст. 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні»\~громадяни, юридичні особи і державні органи, а також їх законні представники мають право вимагати від редакції друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування поширених про них відомостей, що не відповідають дійсності або принижують їх честь та гідність. Водночас, відповідно до ч. 2\~ст. 3 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні»\~забороняється використання друкованих засобів масової інформації для завдання шкоди честі і гідності особи. Відповідно до п. 15\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1\~«Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~юридичним складом правопорушення при розгляді справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи є сукупність таких обставин, наявність яких може бути підставою для задоволення позову: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.\~\~ Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням\~інших\~\~засобів\~\~телекомунікаційного\~\~зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач просить суд визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права [PERSON] Мішеля на повагу до його гідності та честі, недоторканності його ділової репутації, поширену ТОВ «Редакція газети Неделя» в статті «Зі своїм уставом» в номері від 23.03.2017 року в газеті «НЕДЕЛЯ» наступну інформацію: «Дивом удалося уникнути бійки біля Миколаївської церкви. Відповідальність за все, що трапилось, лежить виключно на місцевих активістах і особисто на міському голові Мішелю [PERSON]. Вони і повели всіх приїжджих до Миколаївської церкви». Разом з цим зі статті «Зі своїм уставом» в номері від 23.03.2017 року в газеті «НЕДЕЛЯ» вбачається, що інформація була викладена наступним чином: «Після того, як дивом вдалося уникнути бійки біля Миколаївського храму у неділю вже кілька днів Глухів розбурхано гуде. Приходять люди і в редакцію, переповідають такі чутки, що годі й уявити. Хто каже, що храм уже захопили, хто розповідає, що в Глухові люди сформували чергу і будуть вартувати церкву від посягання. Конфлікт, а скоріше якесь неконтрольоване напруження, почалось відразу після того, як гості, що прибули до Глухова в рамках акції «Потяг Єднання» побули біля памятного знаку Небесній сотні, ушанувавши пам'ять загиблих. Треба зразу зазначити, що абсолютна більшість учасників акції спокійні, врівноважені молоді люди, у яких на меті не було жодних провокацій. Відповідальність за все, що трапилось, лежить виключно на місцевих активістах і особисто на міському голові Мішелю [PERSON]. Вони і повели всіх приїжджих до Миколаївської церкви».\~ Отже, заявляючи вказану позовну вимогу позивач, вирвавши з контексту декілька речень, фактично змінив суть надрукованого газетою «НЕДЕЛЯ» тексту, залишивши на розгляд суду твердження, які самі по собі не містять ні конкретних звинувачень, ні чіткого опису будь - яких подій подій, а лише припущення журналістів щодо можливості виникнення та уникнення бійки, припущення щодо відповідальності позивача без вказання конкретного діяння та факт того, що мер разом з активістами повів приїзжих до церкви. Так, твердження, викладені на початку спірної статті «Після того, як дивом вдалося уникнути бійки біля Миколаївського храму» містять припущення журналістів щодо уникнення можливої бійки, які не повязані з особою позивача. При цьому позивачем не надано жодного доказу того, що вказана інформація стосується саме його. Вислів про те, що мер разом з активістами повів приїзжих до церкви не має ні негативної, ні позитивної направленості, а несе виключно інформативний характер. Щодо припущення журналістів відносно необхідності несення позивачем відповідальності, суд зазначає, що в статті не зазначене діяння, за яке мер має нести відповідальність. Однак, [PERSON] являється мером м. Глухова. Отже, є не лише публічною особою, а й особою, яка займає найвищу посаду серед виборних посад міста, тобто особою, якій громада висловила найвищий ступінь довіри. У зв'язку з цим підлягає ретельному громадському контролю, і потенційно міг зазнати гострої та сильної громадської критики не лише з приводу виконання своїх повноважень у міській раді, а й будь якої іншої діяльності.За таких обставин журналісти, так само як інші особи, вправі допускати, що тягар несення відповідальності за події, що відбуваються у громадських місцях може лежати на голові міської ради. Зі змісту ст. ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи вбачається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року). Рішенням Європейського суду від 23 червня 2009 року у справі «Бодрожич та Вуїін проти Сербії» вказано, що свобода вираження поглядів, яка захищена ч. 1 ст. 10 Конвенції утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві. Причому, це стосується не лише тієї «інформації» чи «ідей», які «приємно» отримувати та які не є образливими, а також тих, які є шокуючими чи такими, що викликають занепокоєння. При цьому, суд зауважив, що приватні особи «роблять себе відкритими» для «публічної перевірки» тоді, коли виступають на «арену публічних дебатів». \~Рішенням Європейського суду від 29 червня 2005 року у справі «Соколовські проти Польщі» зазначено, що відповідно до усталеної практики Суду за ч. 2 ст. 10 Європейської конвенції з прав людини\~можливості обмеження політичної дискусії, дебатів з питань суспільного інтересу є мізерним, адже свобода вираження поглядів утворює одну із важливих засад демократичного суспільства та є основною умовою для його прогресу і самореалізації кожної особи. Отже, поширена інформація у статті «Зі своїм уставом» містить думки, переконання журналістів, критичну оцінку певних фактів і недоліків, що відповідно до ст. 277 ЦК не є предметом судового, оскільки будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, їх не можна перевірити на предмет відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. \~\~Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано\~ст. 34 Конституції України\~і закріплено у ст. 10 Європейської конвенції «Про захист прав людини і основних свобод», яка відповідно до\~ст. 9 Конституції України\~є складовою частиною національного законодавства, внаслідок чого позивач не довів судові фактів, на підставі яких можливо було б стверджувати про приниження з боку відповідача честі, гідності або ділової репутації позивача в цій частині позовних вимог. З приводу позовних вимог в частині визнання недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права [PERSON] Мішеля на повагу до його гідності та честі, недоторканності його ділової репутації наступної інформації: «А мер замість того, щоб згладити ситуацію чи не допустити заворушень, очолив усе. Він кричав, що треба пиляти замок, що ніхто не має права їх не пускати, що він вимагає забезпечити відправлення служби, мовляв, кожен має право молитись, де він хоче. А більше всіх кричала його дружина, вона провокувала людей, мовляв, це власність міста!» та «Тобто і мер, і депутати, і приїжджі гості, і свої «активісти» мають поводитись, як того вимагає закон. Натомість ми стали свідками вправних маніпуляцій з підміни понять і майстер-класу з піару на болючій темі розколу в українському православї» слід вказати наступне.\~ У п. 3 і п. 4\~ст. 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні»\~передбачено, що редакція, журналіст не несуть відповідальності за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста, якщо вони є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень субєктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб або якщо вони є дослівним відтворенням матеріалів, опублікованих іншим друкованим засобом масової інформації з посиланням на нього. Із абз. 5 та 12 статті «Зі своїм уставом», в яких викладені спірні висловлювання, автори прямо вказують на першоджерела надрукованої інформації староста Миколаївського храму [PERSON] та благочинний Глухівського церковного округу протоієрей [PERSON] відповідно. Отже, і в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Те саме відноситься і до викладеної в абз. 13 статті інформації про те, що «він усупереч Конституції, вимагав від настоятеля храму забезпечити відправлення в храмі релігійного обряду представниками іншої конфесії, мотивуючи тим, що він міський голова і має право вирішувати у Глухові всі питання, повязані з міським майном» також не підлягає визнанню негативною з огляду на наступне. Так, із тексту статті вбачається: «У вівторок стало відомо, що громада Миколаївського храму написала скаргу до Міністерства культури та в обласну поліцію на міського голову [PERSON] за те, що він, усупереч Конституції, вимагав від настоятеля храму забезпечити відправлення в храмі релігійного обряду представниками іншої конфесії, мотивуючи тим, що він міський голова і має право вирішувати у Глухові всі питання, повязані з міським майном». 21 березня 2017 року староста Миколаївського храму [PERSON] звернувся із письмовою заявою до міністра культури України та начальника ГУ МВС України в Сумській області, в якій просив провести перевірку дій [PERSON] під час подій, що відбулися 19 березня 2017 року біля Миколаївської церкви у м. Глухові (а.с. 21-26), вважаючи, що в діях міського голови наявні ознаки кримінальних правопорушень, та,посилаючись на норми Конституції України вказав, що 19.03.2017 міський голова Мішель [PERSON] намагався проникнути на територію та в приміщення, розташоване в місті Глухові на площі Соборний майдан, 2, що належить Миколаївській громаді Української православної Церкви, та вимагав від настоятеля Миколаївського храму та прихожан забезпечити відправу релігійного обряду служителями Української православної Церкви Київського патріархату. Свої дії [PERSON] мотивував тим, що він є міським головою і має право вирішувати всі питання щодо майна в місті Глухові. Крім цього відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації. Відповідно до ст. 33 ЦПК України\~суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.\~\~ Позивачем заявлено позов до ТОВ «Редакція газети Неделя», яке являється юридичною особою. Однак, незважаючи на розяснення судом можливості замінити первісного відповідача чи залучити співвідповідача, відповідного клопотання не заявив. Тож автори\~\~статті та особи, чиї висловлювання покладенні в основу спірної публікації, а також власник інформаційного ресурсу в Інтернеті не були залучені до справи в якості відповідачів. Разом з цим, позовні вимоги про спростування інформації задоволенню не підлягають, оскільки вони є похідними вимогами, які можуть бути задоволені лише при задоволенні позовної вимоги про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність. Тож позивач має можливість звернутись із позовом до належних відповідачів.

Outcome: dismissed