Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

20.02.2019 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог вказує, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Він перебував у шлюбі з відповідачем з 27.12.2003 року до 24.06.2014 року. В період шлюбу він надав згоду на реєстрацію в квартирі відповідача [PERSON] . Після розірвання шлюбу, [PERSON] продовжувала проживати в квартирі до квітня 2015 року. На даний час відповідач не є членом його родини, не є співвласником квартири, не пов`язана із ним спільним проживанням, між ними відсутні орендні відносини. Підстави права користування квартирою відповідачем припинились, оскільки на теперішній час відсутня його згода на реєстрацію [PERSON] в квартирі. Таким чином, сервітут [PERSON] припинився на підставі ст.406 ЦК України, і на вимогу власника квартири має бути припинений судом. У зв`язку із цим, просив суд усунути йому перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Просив суд стягнути на свою користь судові витрати у вигляді судового збору в сумі 768,40 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 6500 гривень. 20.03.2019 року у справі було відкрито спрощене провадження з викликом сторін (а.с. 32). 13.05.2019 року представник відповідача адвокат Сердюченко В.В. подав до суду клопотання про долучення доказів (а.с. 33). 20.05.2019 року до суду надійшов відзив на позов представника відповідача адвоката Сердюченко В.В. (а.с. 60-84), в якому він просить суд відмовити в задоволенні позову, у зв`язку із тим, що рішенням суду від 22.02.2019 року [PERSON] та дитину сторін по справі [PERSON] вселено у спірну квартиру, зобов`язано [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні квартирою. Вказує, що [PERSON] не проживає у квартирі через протиправні дії позивача. Вважає, що сервітутне право [PERSON] на користування квартирою не припинилось. 31.05.2019 року [PERSON] подав до суду відповідь на відзив (а.с. 88-90). 04.06.2019 року представник відповідача адвокат Сердюченко В.В. подав до суду заперечення на відповідь на відзив. 14.06.2019 року від представника позивача адвоката Біліченка О.О. надійшли письмові пояснення щодо позовних вимог. Представник відповідача адвокат Сердюченко В.В. 21.05.2019 року звернувся до суду із клопотанням про залучення до участі у справі третьої особи органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району (а.с. 85) та клопотанням про закриття провадження у справі (а.с. 87) у зв`язку із тим, що спір між сторонами щодо користування [PERSON] квартирою вже вирішений рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17.04.2017 року, яке набрало законної сили. 10.07.2019 року в задоволенні клопотання про залучення третьої особи судом було відмовлено у зв`язку із тим, що участь органу опіки та піклування у даній справі не є обов`язковою. В задоволенні клопотання про закриття провадження було відмовлено у зв`язку із тим, що позов [PERSON] було заявлено з інших підстав. В судовому засіданні представник позивача адвокат Біліченко О.О. позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених в позові та письмових поясненнях. Представник відповідача адвокат Сердюченко В.В. в задоволенні позову просив відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні правовідносини, прийшовши до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 27.12.2003 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів громадського стану Запорізького обласного управління юстиції, актовий запис № 1949 (а.с.63). Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] (а.с.64). Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10.06.2014 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с.65). Відповідно до копії договору купівлі продажу квартири від 04.09.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сердюк В.О. і зареєстрованого у реєстрі за № 1503, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.8-9). Відповідач [PERSON] зареєстрована в квартирі, починаючи з 04.11.2003 року (а.с. 31). Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17.04.2018 року визнано [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] на підставі ст.405 ЦК України у зв`язку із тим, що вона не користується спірною квартирою понад один рік без поважних причин (а.с.34-38). Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 27.06.2018 року рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17.04.2018 року скасовано, і прийнята постанова про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] (а.с.39-40). Постановою Верховного Суду від 10.01.2019 року постанова апеляційного суду Запорізької області від 27.06.2018 року, залишена без змін (а.с. 41-43). Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12.02.2019 року задоволено позов [PERSON] , усунуто їй та дитині [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом їх вселення у приміщення, зобов`язано [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні квартирою (а.с. 44-47). Рішення суду набрало законної сили. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. [PERSON] проживала у спірному житловому приміщенні в якості члена сім`ї власника, будучи дружиною позивача, і набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. [PERSON] є власником спірної квартири. Відповідач [PERSON] розірвала шлюб із позивачем, спільним побутом із позивачем не пов`язана, проживає за іншою адресою, чого не заперечує, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц і Верховним Судом у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 526/3206/17, постанові від 22 травня 2019 року у справі № 759/11863/16-ц. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Посилання представника відповідача на те, що спір між сторонами щодо права користування [PERSON] спірною квартирою вже вирішений судами по справі №337/5264/17, де позивачу [PERSON] було відмовлено у задоволенні його вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, суд не бере до уваги, оскільки позовні вимоги по справі були заявлені позивачем з підстав, передбачених ст.405 ЦК України, у зв`язку із непроживанням [PERSON] у спірній квартирі без поважних причин понад один рік. В той час, як позовні вимоги по даній справі заявлені з підстав припинення сервітуту відповідно до ст.406 ЦК України. Представник відповідача заявив про застосування строків позовної давності у зв`язку із тим, що про порушення його права позивач дізнався у 2013 року, після припинення шлюбних відносин із відповідачем (а.с. 86). Представник позивача адвокат Біліченко О.О. суду пояснив, що початком строку позовної давності є 2017 рік, коли [PERSON] подав до суду позов про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою. Суд погоджується з думкою представника позивача, оскільки право вимагати припинення сервітуту належить позивачу у справі і припиняється такий сервітут за рішенням суду. Отже факт вимоги власника майна про припинення сервітуту підтверджується подання ним позову до суду. Враховуючи, що [PERSON] вперше звернувся із позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою 22.12.2017 року, трирічний строк позовної давності не сплинув. Таким чином, проаналізувавши позовні вимоги позивача, суд дійшов до висновку про їх обґрунтованість, а тому позов підлягає задоволенню. Згідно п.2 ч.1 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В позовній заяві позивач вказав, що орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу складає 3000 гривень. В судовому засіданні представник позивача адвокат Біліченко О.О. надав суду акти приймання виконаних робіт, квитанції до прибуткового ордеру, та просив суд стягнути на свою користь витрати на правничу допомогу в сумі 6500 гривень. Згідно ч.4 ст.141 ЦПК України якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Сума судових витрат в розмірі 6500 гривень, заявлених до відшкодування, більше ніж вдвічі перевищує суму, заявлену в орієнтовному розрахунку 3000 гривень. Представник позивача не довів, що не міг передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. У зв`язку із цим, суд вирішив стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 768,40 гривень та стягнути частково витрати на правничу допомогу в сумі 3000 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial