Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-18 00:00:00

1.Стислий виклад вимог і заперечень (аргументів) учасників справи Позивач просить суд визнати недійсними договори іпотеки від 16 лютого 2018 року, укладені між [PERSON] та [PERSON] , щодо земельних ділянок, площею 0,0316 га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0052 та 0,0317 га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0051 розташованих за адресою: [ADDRESS] , які посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома А.С., зареєстровані в реєстрі №268 та №270 а також скасувати записи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про обтяження майна іпотекою та встановлення заборон на нерухоме майно щодо земельних ділянок, площею 0,0316 га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0052 та 0,0317 га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0051 розташованих за адресою: [ADDRESS] , внесені на підставі договорів іпотеки від 16 лютого 2018 року, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома А.С., зареєстрованих в реєстрі за №268 та №270. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Київського районного суду м. Одеси суду від 03.10.2018 року та постановою Одеського апеляційного суду від 27.06.2019 року по справі №520/12641/17 визнано недійсними договір купівлі-продажу 26/50 частин житлового будинку і договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0633 га., розташованих за адресою [ADDRESS] , яки були укладені 08.02.2017 року [PERSON] ( в інтересах якого діяв за довіреністю [PERSON] ) та [PERSON] ; скасовані записи про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельні ділянки площею 0,0316 га та 0,0317 га., розташованих за адресою: [ADDRESS] та витребувано з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] та визнана за нею право власності на 2\\3 частини даних земельних ділянок. Однак у позовних вимогах про визнання недійсними договорів іпотеки від 16.02.2018 року та в скасуванні записів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було відмовлено у зв`язку із тим, що [PERSON] були укладені іпотечні договори з [PERSON] який не був притягнутий у справі як співвідповідач. Стороною позивача вважається що [PERSON] , який було обізнано про існування з 2017 року судового спору відносно земельної ділянки , розташованої за адресою [ADDRESS] , з метою уникнення негативних наслідків здійснив фіктивну передачу двох земельних ділянок у оренду. У відзиві на позов представник [PERSON] заперечувала проти позовних вимог вважаючи, що договори іпотек, яке були укладені у визначений законом спосіб та нотаріально посвідчені є чинними та правомірними а позовні вимоги щодо визнання даних договорів недійсними вже були предметом розгляду під час іншого судового розгляду а тому повторний розгляд таких вимог є неприпустимим. 2. Процесуальні дії у справі Позов надійшов до суду 26.03.2020 року та оплачений судовим збором у розмірі 3 073,60 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.03.2020 року головуючим по справі визначено Луняченко В.О. Ухвалою суду від 22.04.2020 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. У підготовчому провадженні 18.05.2020 року об`явлена перерва до 04.06.2020 року у зв`язку із клопотанням представника [PERSON] адвоката Коваль Н.С., про необхідність ознайомлення із матеріалами справи та яка в той же день ознайомилась із матеріалами справи. 01.06.2020 року від представника [PERSON] адвоката Коваль Н.С. надійшов відзив на позовну заяву. 04.06.2020 року ухвалою суду підготовче провадження закрите із призначенням справи до судового розгляду 19.06.2020 року. Від представника [PERSON] адвоката Коваль Н.С. 19.06.2020 року надійшла заява про відвід судді яка було розглянута в той же день з відмовою у задоволені відводу судді. 3. Фактичні обставини, встановлені судом та оцінка доказів Постановою Верховного Суду від 24.03.2020 року по цивільної справі №520/12641/17 касаційна скарга [PERSON] була залишена без задоволення а постанова Одеського апеляційного суду від 27.06.2019 року залишена без змін. Рішеннями судів, яки набрали законної сили, було встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належало нерухоме майно, у тому числі: 26/50 частин житлового будинку за номером [ADDRESS] , загальною площею 248,7 кв. м, на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою 12 липня 1983 року № 3-7240, дата реєстрації 15 липня 1983 року; та земельна ділянка, площею 0,0633 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110136900:34:004:0010, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку серія ОД № 061019 від 01 липня 2004 року, зареєстрованого за № 0104505000967, кадастровий номер 5110136900:34:004:0010. 22 травня 2014 року [PERSON] помер. За час життя, [PERSON] склав заповіт, який посвідчений 29 березня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О. В., зареєстрований в реєстрі за № 1269, згідно з яким [PERSON] на випадок своєї смерті здійснив розпорядження, а саме усе майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він, згідно з законом буде мати право, яке йому буде належати на день смерті, заповів - [PERSON] , [INFO] . [INFO] син померлого [PERSON] - [PERSON] звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Василенко О. В., про визнання заповіту недійсним, який в подальшому доповнював та просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним заповіт від 29 березня 2014 року, складений [PERSON] на ім`я [PERSON] , та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 26/50 частин будинку, що знаходиться в [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0633 га за вказаною адресою після смерті [PERSON] (справа № 520/15855/14-ц). За наслідком розгляду вказаної справи, між [PERSON] та [PERSON] було укладено мирову угоду, яка була затверджена ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 08 липня 2015 року, відповідно до якої: - визнано за [PERSON] право власності: на 1/3 частини від 26/50 частини будинку за адресою: [ADDRESS] , що складається відповідно до технічного паспорта від 18 вересня 2014 року з житлового будинку - літ. А, сарай - літ. В, И, К, П, Т, гараж - літ. Ч, вбиральня - літ Я, Л, альтанка - літ. З, 1, 2, 4, 8, 10-12 - огорожа, І, ІІ, IV, V - мостіння, III, IV - шахта, що відкрилась після смерті [PERSON] та належала йому на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою 12 липня 1983 року № 3-7240, дата реєстрації 15 липня 1983 року; на 1/3 частку земельної ділянки, площею 0,0633 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що відкрилась після смерті [PERSON] та належала померлому на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку серія ОД № 061019 від 01 липня 2004 року та зареєстрованого за № 0104505000967, кадастровий номер 5110136900:34:004:0010; - визнано за [PERSON] право власності: на 2/3 частини від 26/50 частини будинку за адресою: [ADDRESS] , що складається відповідно до технічного паспорта від 18 вересня 2014 року з житлового будинку - літ. А, сарай - літ. В, И, К, П, Т, гараж - літ. Ч, вбиральня - літ. Я, Л, альтанка - літ. З, 1, 2, 4, 8, 10-12 - огорожа, І, II, IV, V - мостіння, III, IV - шахта, що відкрилась після смерті [PERSON] та належала йому на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою 12 липня 1983 року № 3-7240, дата реєстрації 15 липня 1983 року; та на 2/3 частки земельної ділянки, площею 0,0633 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що відкрилась після смерті [PERSON] та належала померлому на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку серія ОД № 061019 від 01 липня 2004 року та зареєстрованого за № 0104505000967, кадастровий номер 5110136900:34:004:0010. 08 лютого 2017 року між [PERSON] , від імені якого на підставі довіреності від 24 липня 2006 року, посвідченої приватним нотаріусом Брусилівського районного нотаріального округу Житомирської області Бородавко Б. Б., зареєстрованої в реєстрі за № 242, діяв [PERSON] , та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим І. В., зареєстрований в реєстрі за № 123, за умовами якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбав нерухоме майно: 26/50 частин житлового будинку за номером [ADDRESS] , загальною площею 248,7 кв. м та був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим І. В., зареєстрований в реєстрі за № 122, за умовами якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбав нерухоме майно: земельну ділянку, площею 0,0633 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110136900:34:004:0010, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. [PERSON] на підставі вказаної довіреності уклав 08 лютого 2017 року договори купівлі-продажу, на підставі яких розпорядився від імені [PERSON] належним йому на праві власності нерухомим майном, вже після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 08 лютого 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відкрито розділ та проведено реєстрацію земельної ділянки. 08 лютого 2017 року зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 лютого 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим І. В., зареєстрованого в реєстрі за № 122. 20 березня 2017 року зареєстровано право власності - за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якушевою С. А., зареєстрованого в реєстрі за № 557. 01 серпня 2017 року зареєстровано право власності - за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 01 серпня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г. О., зареєстрованого в реєстрі за № 676. 11 жовтня 2017 року право власності [PERSON] погашено на підставі заяви про поділ об`єкта нерухомого майна від 21 вересня 2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома А. С., зареєстрованої в реєстрі за № 2109. Під час розгляду цивільної справи № 520/12641/17 рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2018 року позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] та [PERSON] , про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсними договорів іпотеки, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу частини житлового будинку від 08 лютого 2017 року, а саме стосовно 26/50 частин житлового будинку за номером [ADDRESS] , загальною площею 248,7 кв. м, укладений між [PERSON] , від імені якого на підставі довіреності від 24 липня 2006 року, посвідченої приватним нотаріусом Брусилівського районного нотаріального округу Житомирської області Бородавко Б. Б., зареєстрованої в реєстрі за № 242, діяв [PERSON] , та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим І. В., зареєстрований в реєстрі за № 123. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08 лютого 2017 року, а саме стосовно земельної ділянки, площею 0,0633 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110136900:34:004:0010, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, укладений між [PERSON] , від імені якого на підставі довіреності від 24 липня 2006 року, посвідченої приватним нотаріусом Брусилівського районного нотаріального округу Житомирської області Бородавко Б. Б., зареєстрованої в реєстрі за № 242, діяв [PERSON] , та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим І.В., зареєстрований в реєстрі за № 122. У задоволенні решти позовних вимог [PERSON] відмовлено. Постановою Одеського апеляційного суду від 27 червня 2019 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 30 серпня 2019 року про виправлення описки, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2018 року скасовано в частині відмови в позовних вимогах щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсними договорів іпотеки, скасування державної реєстрації права власності та скасування запису майна обтяження майна іпотекою та встановлення заборони. Скасовано записи про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельні ділянки, площею 0,0316га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0052,та площею 0,0317га, кадастровий номер 5110136900:34:004:051, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Витребувано з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] 2/3 частини земельної ділянки: площею 0,0316 га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0052, та площею 0,0317 га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0051, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , визнавши за [PERSON] право власності на 2/3 частини цих земельних ділянок. В позовних вимогах щодо визнання недійсними договорів іпотеки від 16 лютого 2018 року та в скасуванні записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обтяження майна іпотекою та встановлення заборони відмовлено. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що на підставі інформації, отриманої з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно № 105039432 від 24 листопада 2017 року, яка є належним, допустимим та достатнім доказом - доведено та встановлено факт того, що спірні земельні ділянки: кадастровий номер 5110136900:34:004:0052, площею 0,0316 га, та кадастровий номер 5110136900:34:004:0051, площею 0,0317 га, зареєстровані за відповідачем [PERSON] , утворені в результаті поділу земельної ділянки, кадастровий номер 5110136900:34:004:0010, площею 0,0633 га, яка була зареєстрована за відповідачем [PERSON] . Сама по собі зміна кадастрового номеру з однієї земельної ділянки на дві інші за рахунок їх поділу не відноситься до новоствореного майна. Зазначеними рішенням судів, яки набрали законної сили та мають преюдиціальне значення при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі або особа, щодо якою встановлені ці обставини ( ч.4 ст. 82 ЦПК України ) та постановою Верховного Суду України, висновки якою щодо спірних правовідносин повинні враховуватися судом відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України визначено, що довіреність від 24 липня 2006 року, посвідчена приватним нотаріусом Брусилівського районного нотаріального округу Житомирської області Бородавко Б. Б., зареєстрована в реєстрі за № 242, яка була видана [PERSON] на ім`я [PERSON] , припинила свою дію - 20 травня 2014 року у зв`язку зі смертю [PERSON] . На час укладення спірних договорів купівлі-продажу в інтересах [PERSON] , останній вже не мав цивільної правоздатності у зв`язку зі смертю. Тому, волевиявлення [PERSON] на укладання спірних договорів купівлі-продажу від 08 лютого 2017 року, посвідчених приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим І. В., зареєстрованих в реєстрі за № 122, 123, було відсутнє. Незважаючи на те, що на підставі заяви [PERSON] про поділ об`єкта нерухомого майна від 21 вересня 2017 року № 2109, засвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома А. С., стосовно земельної ділянки, площею 0,0633 га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0010, розташованої за адресою: [ADDRESS] , створені земельні ділянки: площею 0,0316 га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0052, та 0,0317 га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0051, які розташовані за тією ж адресою та зареєстровані за [PERSON] , встановлено, що залишилися попередніми як правові, так і фізичні характеристики поділеної ділянки, зокрема не відбулося зміни її цільового призначення, розташування, загальна площа. А тому спірні земельні ділянки не слід вважати іншим, новоутвореним майном, яке неможливо витребувати у відповідача за правилами статті 388 ЦК України. Отже, позивач по справі [PERSON] , котрій належало 2/3 спірної земельної ділянки (на підставі судового рішення, що вступило в законну силу) має право витребувати це майно від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України, так як вказана земельна ділянка вибула із володіння поза волею власника. Під час розгляду цивільної справи №520/12641/17 16 лютого 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома А.С., зареєстрований в реєстрі за №270, за умовами якого [PERSON] передав в іпотеку [PERSON] земельну ділянку, площею 0,0316 га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0052, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , а також тієї ж дати між тими ж особами був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома А.С., зареєстрований в реєстрі за №268, за умовами якого [PERSON] передав в іпотеку [PERSON] земельну ділянку, площею 0,0317 га, кадастровий номер 5110136900:34:0004:0051, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Постановою Одеського апеляційного суду від 27.06.2019 року, яке набрало законної сили та має преюдиціальне значення стосовно обставин встановлених стосовно [PERSON] значення встановлено, що Матеріали справи засвідчують, що відповідач, [PERSON] , був обізнаний з тим фактом, що позивач звернулась з позовом до нього про витребування спірної земельної ділянки. 1 листопада 2017 року Київським районним судом м. Одеси по даній справі було прийнято ухвалу про забезпечення позову, якою:накладено арешт на земельну ділянку, площею 0,0633 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110136900:34:004:0010, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Встановлено заборону суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, вчиняти будь які дії, пов`язані з державною реєстрацією прав, у тому числі приймати будь-які заяви щодо проведення реєстраційних дій, щодо земельної ділянки, площею 0,0633 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110136900:34:004:0010, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. 16 лютого 2018 року відповідач, [PERSON] , уклав іпотечні договори з [PERSON] у відповідності до яких передав останньому в іпотеку земельні ділянки площею 0,0316 га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0052, та 0,0317 га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0051 розташовані за адресою [ADDRESS] (а.с.9- 12,15-17 т.2). Згідно зазначених договорів іпотеки забезпечено виконання зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] , що випливають з договору позики укладеного між ними 16 лютого 2018 року. 4. Норми права , якими врегульовані спірні правовідносини Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ). У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини про захист порушених прав власника та визнання недійними правочинів врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК). Частинами першою та другою статті 16 ЦК визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації ( ч.1 ст. 210 ЦК ). Згідно статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У відповідності до положень ч.1 ст. 216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, ( ч.1 ст. 236 ЦК ). 5. Обґрунтування мотивів рішення суду с оцінкою аргументів сторін Предметом даної справи є визнання недійсним договорів іпотеки яки були укладені [PERSON] та [PERSON] на дві земельні ділянки: площею 0,0316га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0052, та площею 0,0317га, кадастровий номер 5110136900:34:004:051, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , та яки були виділені з одної земельної ділянки за цієї ж адресою з кадастровим номером 5110136900:34:004:0010, а також похідне питання пов`язане із недійсністю правочинів а саме скасування державної реєстрації даних правочинів. Як зазначено вище рішеннями Київського районного суду м. Одеси, Одеським апеляційним судом та Верховним судом у справі №520/12641/17 було встановлено незаконність придбання [PERSON] зазначеної земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на дані земельні ділянки за [PERSON] та витребування в нього даних земельних ділянок на користь [PERSON] . Таким чином визнання недійсним правочинів на підставі яких [PERSON] було отримано право власності має наслідком лише створення юридичних наслідків пов`язаних з їх недійсністю. Визнання недійсними правочинів судом встановлює їх недійсність з моменту вчинення , тобто визнання судами недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.02.2017 року , на підставі якого [PERSON] отримав право власності на земельну ділянку яку у подальшому розділів на дві, зазначає що саме з 08.02.2017 року у [PERSON] відсутнє будь-яке право на здійснення правочинів стосовно даного майна. Обізнаність [PERSON] про існування вищевказаного спору предметом якого є право власності на зазначені земельні ділянки була встановлена рішенням суду, а тому під час укладення ним правочинів він розумів що існує судовий спір стосовно даного майна і повинен був повідомити про існування такого спору іншого учасника правочину. Розуміння обох учасників правочину про існування судового сопору стосовно оспорювання права власності на майно яке є предметом такого правочину , на думку суду, свідчить про те, що сторони правочину намагались лише ускладнити можливе рішення суду без наміру створення інших правових наслідків, що має ознаки фіктивного правочину, який згідно положення ст.. 234 ЦК має визнаватись судом недійсним. Крім того, як встановлено рішенням ( постановою 0 Одеського апеляційного суду від 27.06.2019 року по справі 520/12641/17 судом першої інстанції 01.11.2017 року було прийнято ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , тобто на момент укладення правочинів 16.02.2018 року відносно земельних ділянок виділених з єдиної земельної ділянки на неї було накладено арешт. У статті 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України 2004 року поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України 2004 року забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України 2004 року). Тому той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо. Такий висновок зазначений Верховним Судом у постанові 11.07.2018 року під час розгляду цивільної справи №509/5216/13ц і застосовується судом при розгляді даної справи. Таким чином правочини у вигляді договорів іпотеки від 16.02.2018 року укладені між [PERSON] та [PERSON] щодо земельних ділянок : площею 0,0316га, кадастровий номер 5110136900:34:004:0052, та площею 0,0317га, кадастровий номер 5110136900:34:004:051, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , є незаконним так як були укладені під час дії забезпечення позову у вигляді арешту на земельну ділянку яка була розділена на дві зазначені а крім того враховуючи обізнаність сторін про існування судового спору щодо оспорювання права власності за [PERSON] на дані земельні ділянки мають ознаки фіктивного правочину, яки укладений лише з наміром ускладнити виконання рішення суду. Враховуючи недійсність правочинів яки були офіційно зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обтяження майна іпотекою із встановленням відповідних заборон, зазначені записи підлягають скасуванню, так як недійсні правочини не мають юридичних наслідків окрім їх недійсності. Що стосується заяви представника позивача про необхідність закриття провадження у зв`язку із тим, що даний спір вже було розглянуто судом і рішеннями суду було відмовлено у задоволені позову, суд зазначає наступне. У постанові Одеського апеляційного суду від від 27.06.2019 року по справі 520/12641/17 зазначено про відмову у задоволені позовних вимог [PERSON] про визнання недійсними договорів іпотеки від 16.02.2018 року укладених між [PERSON] і [PERSON] з підставі не дотримання положень ЦПК щодо суб`єктного складу учасників цивільного процесу - не залучення [PERSON] в якості відповідача , та роз`яснено позивачу право звернутись до суду за захистом порушеного права до сторони правочину. В даному випадку суб`єктний склад справи - співвідповідачі [PERSON] та [PERSON] як сторони правочину який оспорюється , дотримання а тому позовні вимоги можуть бути розглянуті в даної справі. Відносно розгляду справи у відсутності належним чином повідомленого представника співвідповідача при наявності її заяви про відкладення справи суд враховує наступне. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд у правовому висновку зробленому у постанові від 29.04.2020 року по справі №520/5083/16-ц зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. В даному випадку судом були надані достатні можливості представнику відповідача про доведеності своєї позиції суду та бути присутньою у судових засідання. Суд приймає до уваги факт того, що під час дії карантину адвокат Коваль Н.С. сама безпосередньо приходила до приміщення суду для ознайомлення із матеріалами справи та подання відповідних заяв та клопотань, що свідчить про відсутність складнощів із відвідуванням суду. Тричі адвокатом були подані клопотання про відкладення розгляду справи, та якщо у першому клопотанні, яке було судом задоволено, представником зазначені об`єктивні перешкоди - необхідність ознайомлення із матеріалами справи та необхідність додаткового строку для подання відзиву, то після того як представник ознайомилась з матеріалами справи та подала письмовий відзив , у всіх інших клопотаннях зазначено лише про карантинні обмеження без зазначення інших підстав - необхідності надання додаткових доказів або витребування їх, тому суд вважає, що у даному випадку розгляд справи за відсутністю сторони, яка належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, не порушує їх права, визначені у ст. 6 Конвенції прав та основоположних свобод людини. На підставі викладеного та

Outcome: approved