Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

20.09.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому після уточнення просить визнати за ним та [PERSON] право спільної сумісної власності на будинок [ADDRESS] , без визначення часток у спільному майні, визнати не дійсним договір міни квартири на житловий будинок з надвірними будівлями та земельні ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Красноградського районного нотаріального округу Момот С.В. 08.08.2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . На обґрунтування своїх вимог він зазначив, що він перебував у тривалих фактичних сімейних відносинах з [PERSON] . Між ним та майбутнім тестем [PERSON] склалися взаємні особливо дружні відносини і в 2008 році ними було прийняте рішення про придбання будинку для майбутньої родини. На підставі усної домовленості між ними про спільне придбання будинку, вони вирішили поєднати свої фінансові можливості і за спільні кошти було придбано будинок [ADDRESS] . Він надав для придбання будинку власні кошти в сумі 8 000 (вісім тисяч) дол. США. [PERSON] не мав необхідної суми для внесення своєї половини для придбання будинку, а тому був вимушений звернутися до банку за кредитом. Необхідність отримання кредиту [PERSON] призвела до того, що будинок, який ними було придбано, було вирішено надати банку в якості майнової застави в іпотеку банку, не дивлячись на те, що будинок фактично був придбаний ним з [PERSON] спільно. Також було вирішено, що для зменшення вартості нотаріальних послуг і у зв`язку з необхідністю передання будинку в іпотеку банку слід оформити будинок на [PERSON] . Позивач зазначає, що будинок був придбаний в занедбаному стані, протягом 10 років він фактично був господарем будинку, зробив капітальний ремонт в будинку, відремонтував сараї, впорядковував присадибну ділянку. А 08.08.2018 року між [PERSON] -відповідачем по справі та [PERSON] було укладено Договір міни квартири на житловий будинок з надвірними будівлями та земельні ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Красноградського районного нотаріального округу Момот С.В. Позивач вказує, що зазначений договір міни було укладено без його згоди та згоди його дружини. Однак [PERSON] повідомив їм про те, що зазначений договір міни укладений за умови того, що [PERSON] поверне їм вкладені в придбання будинку кошти та кошти, вкладені в суттєве покращення стану будинку протягом 10 років життя в ньому та витрачені на його облаштування. За таких умов вони вимушені були прийняти позицію [PERSON] . Однак після смерті тестя - [PERSON] , [PERSON] зухвало відмовився виконувати умови їх сімейного договору щодо повернення коштів за будинок. Відповідачу було запропоновано повернути будинок, однак він також відмовився. Крім того, відповідач звернувся до Красноградського районного суду Харківської області з позовною заявою про визнання позивача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням а його реєстрація в спірному будинку, відповідно до умов сімейного договору, була своєрідною гарантією виплати коштів, а у випадку їх не виплати - повернення будинку. Таким чином, будинок [ADDRESS] . був придбаний ним спільно з [PERSON] в період фактичних шлюбних відносин із [PERSON] , і в подальшому подарований їм на весілля, а тому зазначений будинок є їх спільною сумісною власністю. З огляду на те, що ні він, ні його дружина [PERSON] не надавали своєї згоди [PERSON] на укладення договору міни квартири на житловий будинок з надвірними будівлями та земельні ділянки, то вказаний договір має бути визнаний недійсним. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, навівши підстави, зазначені в уточненому позові. При цьому він не заперечував, що отримав від відповідача 8000 доларів США, які він вклав у покупку спірного будинку, але вважає, що відповідач повинен йому сплатити ще понесені ним витрати на капітальний ремонт будинку відповідно до сімейної домовленості. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Данильчук В.П. проти позову заперечували, вказавши, що договір міни був укладений законно, оскільки квартира [ADDRESS] належала йому на праві власності, а будинок [ADDRESS] належав на праві власності [PERSON] 08.08.2018 року він з [PERSON] уклав договір міни квартири на будинок за усною домовленістю з позивачем, що той протягом року зніметься з реєстрації даного будинку. Однак оскільки останній так і не знявся добровільно з реєстрації, то він звернувся в суд з позовом про зняття його примусово з реєстрації. При цьому після отримання позову [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом. При цьому ніяких інших договорів вони не укладали, ні про що не домовлялися, розписок про необхідність сплати ним будь-яких коштів позивачу немає. При цьому вони звернули увагу, що за курсом долара в 2008 році 8000,00 доларів США, які позивач передавав [PERSON] при покупці будинку, становило 40000,00 грн.(8.000х5.0), а в 2018 році позивач отримав вже 8000,00 доларів США, за курсом 27грн. за 1 долар США, що становить 216000,00 грн. Третя особа [PERSON] - колишня дружина позивача [PERSON] , пояснила суду що вона не хоче визнавати за собою право спільної сумісної власності на будинок [ADDRESS] , який належав її батькові [PERSON] , оскільки для цього немає ніяких правових підстав. Також вона пояснила, що вона почала спільно проживати з позивачем у 2008 році, ще до укладання офіційного шлюбу. На початку 2008 року позивач [PERSON] надав її батькові [PERSON] для придбання будинку, 8,000 доларів СШКА, що по тому курсу становило близько 40,000грн. 15.02.2008 року її батько придбав будинок [ADDRESS] , однак оскільки у нього не було таких коштів, то він узяв кредит в Ощадбанку і цей будинок перейшов в залог банку. В 2009 році вони одружилися з позивачем [PERSON] та стали фактично мешкати у даному будинку. В 2013 або 2014 році батько повністю виплатив кредит за вказаний будинок. В подальшому в 2018 році вони розлучилися з [PERSON] , її батько [PERSON] обміняв належний йому на праві власності будинок [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS] . При цьому за усною домовленістю з [PERSON] , батько повернув йому 8,000 доларів США, що значно перевищувало реальну вартість як самого будинку, станом на 2018 рік, так і еквівалентну суму в гривнях, оскільки на 2008 рік 8,000 доларів США по курсу 5,0грн. - складала близько 40,000грн., а на момент повернення цих коштів у 2018 році 8,000 доларів США по курсу 27,0грн. склала вже близько 215000,00грн. При цьому будь-яких домовленостей, що батько «перепише» даний будинок на [PERSON] - ніколи не висказував і це не відповідає дійсності, протягом 10 років сам [PERSON] також не звертався до її батька з таким питанням. Третя особа [PERSON] підтвердила пояснення своєї доньки [PERSON] , що при покупці спірного будинку, у 2008 році, ще до укладання шлюбу з їх донькою, позивач [PERSON] надав її зараз покійному чоловіку [PERSON] , 8,000 доларів США, які в 2018 році перед розлученням з їх донькою, позивачу були сплачені в значно більшому еквіваленті 8000,00 доларів США, які він вклав в будинок. При цьому будь-яких домовленостей, що її чоловік «перепише» даний будинок на [PERSON] - ніколи не було і це не відповідає дійсності, протягом 10 років, за життя її чоловіка, сам [PERSON] також не звертався до нього з таким питанням. Вивчивши надані докази, вислухавши пояснення учасників справи, суд встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 15.02.2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Красноградської державної нотаріальної контори Харківської області Момот С.В., відповідно до якого [PERSON] придбав жилий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] за 59000,00 грн. [PERSON] отримала від покупця 16000,00 грн., а грошову суму в розмірі 43000,00 грн. покупець зобов`язувався сплатити протягом трьох банківських днів (а.с.18). Цього ж числа 15.02.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України» був укладений іпотечний договір №535, відповідно до якого [PERSON] зобов`язувався повернути іпотекодержателю кредит в розмірі 43000,00 грн. шляхом здійснення щомісячних платежів, сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 14,5 % річних та здійснити повне погашення кредиту до 14.02.2013 року. А у випадку неналежного виконання зобов`язання звернути стягнення на предмет іпотеки - жилий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] (а.с.14-17). 08.08.2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір міни, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] належну йому на праві приватної власності квартиру, що розташована в [ADDRESS] , в обмін на житловий будинок з надвірними будівлями та земельні ділянки, що розташовані в [ADDRESS] , а [PERSON] відповідно передав [PERSON] житловий будинок на квартиру. В п.2 договору вказано, що обмін здійснюється без грошової доплати. Пунктом 7 договору передбачено, що сторони свідчать, що відносно квартири та житлового будинку з надвірними будівлями та земельних ділянок не укладено будь-яких договорів відчуження чи щодо користування з іншими особами, а треті особи не мають на них прав. Відчужуваний житловий будинок з надвірними будівлями, земельні ділянки , які є спільною сумісною власністю подружжя, відчужуються за згодою дружини [PERSON] , підпис якої на заяві посвідчений нотаріусом (а.с.19-20). Позивач [PERSON] стверджує, що вищевказаний будинок був придбаний [PERSON] за спільні з ним кошти, під час спільного проживання з його майбутньою дружиною [PERSON] , в якості весільного подарунка для майбутньої родини, з яких він сплатив 8000,00 доларів США. За таких обставин він вважає вказане майно спільною сумісною власністю його і колишньої дружини [PERSON] , а отже договір міни недійсним, так як він укладений без їх згоди. Суд не погоджується з такими твердженнями позивача, виходячи з наступного. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. Так, відповідно до частин першої-третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 07 листопада 2012 року № 6-107 цс 12, від 10 червня 2015 року № 6-348 цс 15, від 13 травня 2015 року № 6-67 цс 15. Отже положення ст.ст.215, 216 ЦК застосовуються лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи визнаний недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції, може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Отже, реституція є правовим наслідком недійсності правочину та cпособом захисту цивільних прав, який може застосовуватися до відносин зобов`язального характеру за умови, що спір виник між сторонами недійсного правочину (договору). Отже, невірним є спосіб судового захисту про визнання недійсним договору міни, укладеного 08.08.2018 року між [PERSON] та [PERSON] , оскільки позивач не був стороною цього договору, а права позивача, якщо і підлягають захисту, однак іншим способом - шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на спірне майно відповідно до статті 392 ЦК України . В той час позивач просить визнати за ним та [PERSON] право спільної сумісної власності на будинок [ADDRESS] , без визначення часток у спільному майні. При цьому сама [PERSON] не погоджується з цим і не бажає визнавати за собою право власності на цей будинок, оскільки вона ніколи не була власником даного будинку, а власником був тільки її батько [PERSON] . Згідно з частиною 2 статті 328 ЦК України, діє презумпція правомірного набуття права власності, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, не визнається іншою особою Як вбачається із наданих документів, спірний житловий будинок за адресою:[ADDRESS] був придбаний одноособово [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.02.2008 року. На його придбання [PERSON] взяв кредитні кошти у ВАТ «Державний ощадний банк України», а для забезпечення кредиту спірний будинок був переданий в іпотеку банку. В той час в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили, що позивач [PERSON] або його дружина [PERSON] були сторонами договору купівлі-продажу чи в договорі є застереження щодо набуття ними права власності за вказаним договором в майбутньому. Купівля спірного будинку відбулась відповідно до закону і договір купівлі-продажу не був оспорений [PERSON] чи [PERSON] протягом 10 років, а отже вони не набули права власності на будинок. Позивач посилається на те, що він передав за усною домовленістю [PERSON] грошові кошти у розмірі 8000,0 доларів США на придбання будинку, а отже був фактичним володільцем будинку разом з [PERSON] , так як вони, як одна сім`я, мали спільні інтереси, і вказаний будинок за домовленістю з майбутнім тестем був подарунком сім`ї на весілля. Крім того, вони з дружиною проживали в будинку, зробили капітальний ремонт і довели до ладу присадибну ділянку, що також свідчить, що вони були фактичними власниками будинку і є підставою для визнання за ними права спільної сумісної власності на будинок. В судовому засіданні факт надання [PERSON] коштів [PERSON] в сумі 8000,00 доларів США на придбання будинку за усною домовленістю між ними в 2008 році, не заперечували і самі [PERSON] і [PERSON] . При цьому вони також пояснили, що у 2018 році [PERSON] було повернуто значно більшу суму, еквівалентну гривневій одиниці, а саме повернули 8000,00 доларів США за курсом 1 долар США до 27грн., тобто 216000,00 грн., а брали суму еквівалентну 40000,00грн. Цей факт не заперечував в судовому засіданні і сам [PERSON] , пояснивши, що дійсно в 2008 році він передав [PERSON] 8000 доларів США за курсом 5грн., тобто близько 40000,00грн., а у 2018 році йому дійсно було повернуто 8000,00 доларів США за курсом 1 долар США до 27грн., що становило близько 216000,00 грн. При цьому, суд не може розцінювати передачу коштів за усним договором від позивача [PERSON] на придбання будинку як підставу для набуття права спільної сумісної власності [PERSON] на будинок разом з [PERSON] , як і слова про подарунок вказаного будинку на весілля, оскільки підстави для набуття права власності визначені виключно законом. Так статтею 206 ЦК України передбачено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами в момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній) реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. У ст.657 ЦК України зазначено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договору купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Укладаються у письмовій формі і підлягають нотаріальному посвідченню і договори дарування нерухомої речі (ст.719 ЦК України). Крім того, ані договір купівлі-продажу будинку від 15.02.2008 року, ані договір міни від 08.08.2018 року за життя власника будинку [PERSON] позивачем не оскаржувались. Ці факти також підтвердив і сам позивач [PERSON] , пояснивши що дійсно, вказані договори він за життя власника будинку - [PERSON] не оспорював. Також після сплати кредиту, за свого життя [PERSON] протягом десяти років не переоформив своє право власності на будинок на позивача або свою доньку, не уклав договору дарування їм вказаного майна, відповідно до вимог закону, а отже вказане майно залишилося у його власності до укладання 08.08.2018 року договору міни з [PERSON] . При цьому, як пояснив сам позивач [PERSON] в судовому засіданні, що начебто між ним та відповідачем [PERSON] була укладена усна домовленість про компенсування певних затрат на ремонт даного спірного будинку за час проживання в ньому, які він ще на даний час не компенсував, а навпаки подав позов до суду про визнання його таким, що втратив право користування даним будинком. Таким чином, щоб отримати ці кошти в судовому порядку, тобто заставити відповідача [PERSON] сплатити ці «умовні» кошти, він і звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Однак будь-які докази укладання інших угод, ніж ті які оформлені відповідно до вимог діючого законодавства та маються в матеріалах справи, в тому числі зобов`язання сплати коштів [PERSON] від [PERSON] за ремонт будинку певні кошти, до матеріалів справи не долучені, не надані вони і в ході судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив, що будь-яких письмових чи інших доказів з цього приводу немає, оскільки це були тільки усні домовленості, які а ні письмово, а ні будь-яким іншим чином, не оформлювались. При цьому сам відповідач [PERSON] та треті особи [PERSON] та [PERSON] заперечували про існування будь-яких інших угод чи домовленості, ніж ті що укладалися нотаріально, тобто ті що маються у справі. Також суд не може визнати в якості доказу, посилання позивача [PERSON] на начеб то дарування будинку [ADDRESS] - слова третьої особи [PERSON] , яка вона казала на їх весіллі в жовтні 2009 року, а саме: « Ми з батьками [PERSON] даруємо Вам будинок». Так, як пояснила сама [PERSON] після перегляду даного відео, що «Треба було щось казати на свадьбі, то я так і сказала», при цьому будь-якого будинку вона подарувати не могла, оскільки у неї його взагалі не було. Будь-яким належним чином ніякий договір дарування не укладався і не міг бути укладений, оскільки цей будинок належав її чоловіку [PERSON] . Немає таких документів і в матеріалах справи. Крім того, всі заявлені сторонами клопотання судом було розглянуті у відповідності до вимог ст.222 ЦПК України. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що спірний будинок не може бути визнаний об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , оскільки правові підстави для набуття ними права власності на спірний будинок відсутні і підстав для визнання недійсним договору міни від 08.08.2018 року також суд, не вбачає. За таких підстав суд відмовляє в задоволенні позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed