Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

20 липня 2020 року АТ КБ ПриватБанк звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 26 липня 2010 року відповідач, з метою отримання банківських послуг підписав заяву б\\н. Відповідач при підписанні анкети заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг. 26 липня 2010 року відповідачем також була підписана Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в цій же довідці відповідач власним підписом підтвердив, що «З фінансовими умовами надання кредитки «Універсальна 30 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за користування кредитних коштів ознайомлений». Банком на підставі Договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а відповідачу надано у користування кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 8\~000,00 грн, що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлено Договором. Відповідач належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого станом на 30 квітня 2020 року має прострочену заборгованість на загальну суму 406\~469,64 грн. У зв`язку з тим, що законодавством не передбачено право вимагати від боржника лише повної суми заборгованості, просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом у розмірі 139\~494,37 грн, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 5989,68 грн; заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 26 липня 2010 року по 31 жовтня 2018 року у розмірі 133\~504,69 грн та судові витрати по справі. У судове засідання представник позивача\~Гребенюк О.С., діючий в силу повноважень, що ґрунтуються на довіреності, не з`явився, надав клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, на задоволенні позовних вимог наполягав. Відповідач [PERSON] , який був повідомлений у встановленому законом порядку про дату, час та місце розгляду справи до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог банку. 25 вересня 2020 року надав на адресу суду відзив на позовну заяву. Представник відповідача Поляцько О.Ю., що діє на підставі ордеру серії ДН № 121199 від 10 вересня 2020 року до судового засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, у задоволенні позовних вимог банку просила відмовити. З відзиву на позов вбачається, що позовні вимоги відповідач не визнає, вказує, що в банку він лише підписав заяву та отримав картку, будь яких інших документів він не підписував та жодних умов, правил, тарифів банк йому не надавав. Жодних умов, які б були йому надані в день отримання картки, які б містили його підпис до позовної заяви не додано. В заяві, яку позивач долучив до позову не зазначено ні розміру погодженого кредитного ліміту, ані відсоткової ставки, ані назви карти, яку він отримав, ні строку повернення коштів. З довідки банку лише вбачається, що картка була поповнена банком на 300,00 грн лише 04 вересня 2010 року. Також не вказано розміру мінімального платежу, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В заяві лише зазначено про бажаний кредитний ліміт по платіжній картці 0,00 грн. Відсутність доказів на підтвердження досягнення згоди щодо умов кредитування, суперечить ст. 638 ЦК України. Таким чином, за відсутності доказів про укладення між ним та позивачем договору, яким було б досягнуто згоди про розмір відсотків, пені, штрафів, вважає, що вимоги банку задоволенню не підлягають. Зазначає, зо з виписки до договору, вбачається, що востаннє він користувався карткою 28 квітня 2014 року знімав готівку. Також з виписки вбачається, що заборгованість станом на 28 квітня 2014 року складає 6769,06 грн. Він поповнював картку готівкою 16 травня 2014 року на 500 грн, 03 жовтня 2014 року на 2000 грн, 18 березня 2016 року на 1000 грн, 29 березня 2016 року на 1000 грн, 02 червня 2016 року на 1000 грн, 10 червня 2016 року на 1000 грн, всього за період він вніс - 6500 грн. Оскільки заборгованість за кредитом станом на 28 квітня 2014 року становила 6769,06 грн, несплаченими залишились 269,06 грн. 29 лютого 2020 року банк самостійно списав з його рахунку 50 грн, однак строк дії картки 04.2017 після закінчення строку дії картки нею користуватися неможливо. Також вважає, що банк дізнався про порушення його права 10 червня 2016 року, коли він вніс останні грошові кошти на картку, а до суду звернувся лише 01 липня 2020 року, тобто банк звернувся до суду поза межами строку позовної давності. 23 жовтня 2020 року на адресу суду від представника АТ КБ «ПриватБанк» надійшла відповідь на відзив в якому банк посилається на те, що підписавши заяву відповідач ознайомився та був згодний з Умовами та правилами надання банківських послуг, в тому числі з Умовами та правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованим на сайті банку. Окрім цього відповідачу було надано для ознайомлення Умови та правила в письмовому вигляді, що засвідчено власним підписом відповідача в заявці про приєднання. Таким чином зміст кредитного договору було зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, Умовах та правилах надання банківських послуг та Тарифах. З моменту укладення кредитного договору пройшло 10 років, позичальник в банк не звертався за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що він знав розмір процентних ставок та інших умов обслуговування і повністю з ними погодився. На підтвердження отримання відповідачем кредитної картки «Універсальна» ними додано виписку з карткового рахунку, де чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та відповідач користувався грошима. З розрахунку заборгованості вбачається. що відповідач частково сплачував заборгованість за кредитом. Крім того, зазначає, що посилання відповідача на правову позицію Верховного суду України у справі 6-16цс15 від 11 березня 2015 року є неправильним. \~ \~ \~ \~Просив задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини. 26 липня 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, що складається з заяви позичальника, умов і правил надання банківських послуг, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримав кредит, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом (а.с. 19-46). Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і в строк, встановлений договором, відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. В силу ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визнані умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір в силу приписів ст. 638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, підписання Заяви № б/н від 26.07.2010 року свідчить про те, що [PERSON] всі умови даного Договору зрозумілі. Вказаний договір був прочитаний та підписаний сторонами. Таким чином, своїми підписами сторони письмово підтвердили та закріпили те, що вони діяли свідомо, були вільні в укладенні договору, вільні у виборі контрагента та умов договору. Зазначені обставини не спростовано відповідачем в судовому засіданні. З заперечень наданих відповідачем вбачається, що заборгованість станом на 28 квітня 2014 року складала 6769,06 грн, та більше з цього часу відповідач не знімав гроші з картки. Загальна сума коштів які сплачені відповідачем за період з 16 травня 2014 року по 10 червня 2016 року, на погашення кредиту, складає 6500 гривень, тобто залишились несплаченими 269,06 грн. Стаття 1048 частина 1 ЦК України передбачає право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір та порядок одержання яких встановлюється договором. Позичальник зобов`язаний, відповідно до ст. 1049 ЦК України, повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За кредитним договором, відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Встановлено, що відповідач сплатив за кредитним договором 6500 гривень відповідно до розрахунку ( а.с.11-13 ).Тому заборгованість відповідача за кредитом складає 269,06 грн. Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника [PERSON] процентна ставка не зазначена. У цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи позовні вимоги про погашення кредиту, просить у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 26 липня 2010 року по 31 жовтня 2018 року. Позовні вимоги обґрунтовуються наступними письмовими доказами: довідкою про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду та витягом з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», що надані на підтвердження позовних вимог, де визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку та інші умови. Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з довідкою про умови кредитування та витягом з Умов розумів відповідач та ознайомлювався і погодився з ними і підписав заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання останнім кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Роздруківка із сайту банка належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у правовій позиції у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано банком при розгляді цивільної справи. Таким чином, до спірних правідносин за кредитним договором між сторонами неможливо застосувати положення ч.1 ст. 634 ЦК України, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті банка неодноразово змінювалися, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Отже, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного банком із ним кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка повинна бути безпосередньо підписана позичальником і лише цей факт може свідчити про прийняття ним запропонованих йому умов та приєднання, як сторони, до запропонованого договору. Довідка про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в банку не можна розцінювати як частину кредитного договору шляхом підписання заяви-анкети. Тобто, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Зазначена правова позиція викладена ВП ВС у справі № 342/180/17 від 3 липня 2019 року. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України, держава захищає права споживачів. У ч.ч.1,3 статті 509 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. \~\~ Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні кредитного договору між сторонами дотримано вимог, передбачених ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» - про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. У постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року, справа за №342/180/17; провадження за №14-131цс19 зазначено, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. \~\~ За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Частиною 4 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. \~\~ Частиною 2 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. При встановлених обставинах, коли отримана та використана відповідачем грошова сума в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернута, а банк вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині є безпідставними та таким, що не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Щодо стягнення з відповідача заборгованості за кредитом у розмірі 269,06 грн, судом встановлено наступне. Сторони узгодили, що строк погашення процентів за кредитом здійснюється щомісячними платежами за попередній місяць, а строк погашення кредиту в повному обсязі не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці. Отже, сторони кредитного договору встановили строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі цього договору. За змістом частини третьої статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 6 листопада 2013 року (№ 6-116цс13), 19 березня 2014 року (№ 6-20цс14), 18 червня 2014 року (№ 6-61цс14), від 03 червня 2015 року (№ 6-31цс15) та від 29 червня 2016 року (№ 6-1188цс16). Судом установлено, що [PERSON] з 10 червня 2016 року припинив виконувати умови кредитного договору і оплату будь-яких платежів, а кредитор звернувся до суду з вимогами 20 липня 2020 року. У своїй відповіді на відзив позивач зазначає, що строк повернення кредиту в повному обсязі закінчується зі спливом останнього дня місяця строку дії картки. Строк дії картки вказаний на лицьовій стороні картки. Позивач зазначає, що строк перевипущеної карти відповідача 04/17, однак, доказів на підтвердження строку дії картки (довідка або таке інше) позивачем суду не надано. Таким чином, станом на день звернення позивача до суду позовна давність сплинула, оскільки Банк дізнався про порушення свого права 10 червня 2016 року, тому мав звернутись до суду до 11 червня 2019 року, не залежно від строку дії картки, однак з позовом звернувся до суду лише 20 липня 2020 року. Відповідачем заявлено про застосування позовної давності, внаслідок чого заборгованості відповідача за кредитом у розмірі 269,06 грн задоволенню не підлягають саме з підстав спливу позовної давності. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Тому, виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до відповідача про стягнення заборгованості не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed