Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

21.06.2016 року позивач звернулася до суду із відповідним позовом, в якому після другої зміни позовних вимог своїм представником за довіреністю [PERSON] 31.10.2016 року в остаточній редакції (а.с.64-66) просила суд встановити місце проживання дитини [PERSON], [INFO], разом із матір`ю [PERSON] за адресою: Харківська область, м. Первомайський, 4 мікрорайон[ADDRESS] та надати дозвіл на виїзд до Португалії [PERSON] разом з сином [PERSON], [INFO], без згоди його батька [PERSON] на термін з 20.02.2017 року до 20.06.2017 року. В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона 03.09.2005 року уклала шлюб з відповідачем. Від шлюбу у них є спільна дитина син [PERSON], [INFO]. Сімейні стосунки з відповідачем не склалися і 21.08.2012 року шлюб між сторонами був розірваний на підставі відповідного рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з позивачем та перебуває на її повному утриманні. 25.10.2013 року позивачем був зареєстрований новий шлюб з [PERSON]. Дитиною постійно опікується саме позивач, має належні житлові умови та час для виховання дитини, однак через невизначеність статусу місця проживання, є необхідність чітко визначити місце проживання дитини разом із матір`ю за відповідною адресою. Крім цього дитина знаходиться на диспансерному обліку у лікаря-педіатра КЗОЗ «Первомайському центрі первинної медико-санітарної допомоги» і згідно відповідної довідки потребує постійного нагляду алерголога і особливих кліматичних умов. Через викладене позивач має намір тимчасово вивезти дитину з метою оздоровлення та розвитку за межі України, а саме у Португалію до міста Лісабон на океанське узбережжя, однак відповідач не надає дозвіл на такий виїзд, у звязку з чим позивач вимушена звернутися до суду для вирішення питання про надання вищевказаного дозволу у судовому порядку. Відповідач [PERSON] надав суду письмові заперечення на позов позивача відповідно до ст.128 ЦПК України (а.с.56-57), в яких зазначив, що позивач надала суду неправду інформацію щодо хвороби дитини, оскільки окрім довідки, інших доказів суду надано не було, дитина на час відсутності позивача з 23.02.2015 року до 13.01.2016 року проживала разом з відповідачем, при цьому позивач в цей час здоров`ям дитини не цікавилася. Утримання дитини відбувається за рахунок аліментів позивача та неофіційних заробітків позивача, яка надає перукарські послуги. Даних про те, за який кошт дитина буде утримуватися у Португалії, враховуючи, що медицина у цій державі є страховою, позивач суду також не надала, тому позовні вимоги позивача вважав такими, у задоволенні яких слід відмовити. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені ним в інтересах його довірительки вимоги підтримав у повному обсязі, додатково пояснивши, що визначення місця проживання дитини, враховуючи особливо неприязнені стосунки між позивачем та її теперішнім чоловіком та відповідачем вирішить питання юридичного статусу дитини та дозволить захистити права дитини, а виїзд за кордон потрібний дитині, оскільки саме лікування в зоні теплого океанічного клімату є найгарнішим способом позбутися хвороби, яка виявлена у дитини, а позивач має усі необхідні умови для забезпечення такого відпочинку дитини. У судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив, що усі дії позивача спричиненні особистим конфліктом між нею та її теперішнім чоловіком та відповідачем через те, що він дозволяє собі навідуватися у дитячій садочок до сина без повідомлення позивача та її теперішнього чоловіка, через що між [PERSON] та [PERSON] постійно відбуваються сварки, які вже призвели до кримінальних проваджень щодо кожного з них та знаходяться на розгляді суду. Факт мешкання дитини разом із матір`ю відповідач не заперечив, вказавши, що його житлові умови є гіршими за позивача, однак він не звертався до суду із заявами про встановлення місця проживання дитини разом з ним, а тому доводи позивача в цій частині є надуманими. Для отримання його згоди на виїзд дитини за кордон до нього позивач взагалі не зверталася. Крім цього, позивач у разі виїзду за кордон з дитиною не зможе забезпечити належне матеріальне утримання дитини. Все викладене, на думку відповідача, вказує на те, що позовні вимоги до нього є необґрунтованими і в задоволенні яких слід відмовити. Представник відповідача адвокат [PERSON] у доповнення до позиції свого довірителя вказала, що заявлені позивачем вимоги не підтверджуються належними доказами, заявлені з метою зведення особистих стосунків між позивачем та відповідачем, а тому їх задоволення протирічить діючому законодавству. Представник третьої особи по справі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову, служби у справах дітей виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області, у судове засідання не з`явився, проте надав заяву від 15.12.2016 року, в якій просив слухати справу без участі представника третьої особи, при вирішенні справи покладався на розсуд суду (а.с.86). У судовому засіданні 15.12.2016 року свідки [PERSON], теперішній чоловік позивача, та [PERSON], мати позивача, вказали, що [PERSON], [INFO], мешкає за адресою: Харківська область, м. Первомайський, 4 мікрорайон[ADDRESS] у квартирі, яка належить [PERSON] разом зі своєю матір`ю позивачем по справі. У квартирі створені належні умови за проживання. Крім цього свідки повідомили, що дитина в останній рік хворіла, що було повязано з тим, що він заікався, однак як повідомила свідок [PERSON] стійких ознак будь-якої хвороби у її онука встановлено не було. Свідки повідомили, що позивач з початку 2015 року до початку 2016 року перебувала у Португалії у далеких родичів [PERSON], де вони працювали. У судовому засіданні 19.12.2016 року свідки [PERSON], [PERSON], є які батьками відповідача по справі, підтвердили факт того, що дитина мешкає за адресою: Харківська область, м. Первомайський, 4 мікрорайон[ADDRESS] разом із позивачем по справі. Між позивачем та відповідачем є особливо неприязні стосунки через те, що новий чоловік позивача, як частково і позивач, не бажає, що б відповідач спілкувався із своїм сином, чинячи йому всілякі перепони у спілкуванні, у звязку з чим відповідач для спілкування з сином вимушений навідувати його у дитячому садочку, коли позивач та відповідач цього не бачать. Дитина, на думку свідків, не потребує відпочинку у Португалії, оскільки не її хвороба, а хворобливий стан повязані із стосунками всередині нової сім`ї позивача. Відповідач у силу своїх можливостей надає допомогу дитині. Свідок [PERSON], який є знайомим свідка [PERSON] у цьому ж судовому засіданні повідомив, що він знає сім`ю позивача зсередини, буває у них у гостях щотижня, а іноді і частіше, у родинні побудовані нормальні сімейні стосунки, [PERSON] приділяється належна увага та догляд, однак дитина хворіє та позивач та [PERSON], маючи можливість бажають надати дитині відпочинок, який надасть їй нових сил та енергії та позбавить від хворобливого стану. Вислухавши сторони та їх представників, вислухавши свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного. 21.08.2012 року рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області по справі №2030/2642/12, провадження 2/2030/794/12 був розірваний шлюб між позивачем та відповідачем, укладений 03.09.2005 року, при розірванні шлюбу позивачу залишено прізвище «Демиденко» (а.с.5, 18). Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-ВЛ №205186, виданого ВРАЦС по м. Первомайський Первомайського міськрайонного управління юстиції Харківської області 04.06.2010 року (актовий запис №132) (а.с.6). 25.10.2013 року позивач уклала шлюб зі свідком [PERSON] та відповідно змінила своє прізвище, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії 1-ВЛ №223626 від 25.10.2013 року, виданого РДРАЦС по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції (актовий запис №1901)(а.с.7). Відповідно до рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 07.10.2014 року по справі №632/2196/14-ц, провадження 2/632/732/14 з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з 31.07.2014 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с.19). Згідно довідки №09/209 від 30.03.2016 року КЗОЗ «Первомайського центру первинної медико-санітарної допомоги» за підписом завідуючого відділенням [PERSON] та від 10.08.2016 року без номеру за підписом завідуючого відділенням [PERSON] [PERSON], 20.05.2010 року, який мешкає за адресою: Харківська область, м. Первомайський, 4 мікрорайон[ADDRESS], перебуває на обліку із діагнозом «бронхіальна астма», атопічний дерматит та йому рекомендована зміна клімату, перевага морському (а.с. 8, 33). Вирішуючи питання щодо позовних вимог про встановлення місця дитини, суд виходить з того, що рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від. 21.08.2012 року про розірвання шлюбу чітко встановлено, що місцем мешкання дитини є фактичне проживання разом із матір`ю. Вказане рішення сторонами не було оскаржено та набуло законної сили. Відповідно до акту третьої особи по справі від 16.11.2016 року, складеного на виконання ухвали суду від 31.10.2016 року (а.с.67), за адресою: Харківська область, м. Первомайський, 4 мікрорайон[ADDRESS] [PERSON] не мешкає, там не має спального місця для дитини, іграшок, місця для навчання дитини тощо. Таким чином, вимоги позивача щодо встановлення місця проживання дитини [PERSON] за адресою: Харківська область, м. Первомайський, 4 мікрорайон[ADDRESS] разом з нею не можуть бути задоволені, оскільки дитина як і позивач за зазначеної адресою не мешкають. Судом під час розгляду справи з показань позивача, свідків та медичних довідок встановлено, що [PERSON] фактично мешкає разом із матір`ю за адресою: Харківська область, м. Первомайський, 4 мікрорайон[ADDRESS], тобто за фактичним мешканням матері як зазначено у рішенні суду від 21.08.2012 року. При вирішенні вказаного питання суд спеціально не проводив допит дитини відповідно до ч.2 ст.171 Сімейного кодексу України з метою недопущення негативного впливу на дитину судового розгляду, враховуючи вкрай неприязні стосунки сторін по справі та можливість, при якій дитині доведеться відповідати на питання, хто з батьків є йому ближчий, що може привести до емоційного прояву дитиною реакцій виключення себе з сімейного кола та прояву конфлікту лояльності для збереження позитивних стосунків з матір'ю. Вирішуючи питання щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, суд вважає, що докази надані позивачем не є достатніми для вирішення питання щодо необхідності виїзду дитини за кордон без згоди та супроводу батька. Зокрема, судом взагалі не встановлена необхідність оздоровлення дитини саме на океанському узбережжі у Португалії, оскільки зміну клімату для дитину можна зробити починаючи з весни до кінця осені на чорноморських курортах Херсонської, Миколаївської та Одеської областей України. Також суду не надано доказів, де саме буде мешкати дитина, зокрема підтвердження з португальської сторони конкретного місця проживання із вказівкою на належність такого приміщення приймаючій стороні або запрошення до цього приміщення на ім`я позивача. Не було надано суду і доказів про сплату медичного страхування на ім`я дитини, оскільки в разі загострення хвороби дитина повинна бути оглянута лікарем, а медицина у Португалії є страховою, що потребує придбання позивачем медичного полісу страхування на підтвердження можливості надання таких послуг. Під час розгляду справи позивач не надала доказів свого матеріального стану, зокрема довідки фіскальної служби до доходи, отримані за 2015 рік, або витяг з відповідних банківських рахунків (або банківських чеків міжнародного обслуговування) про наявність достатнього матеріального забезпечення для покриття витрат на переїзд у Португалію, проживання там та повернення зворотньо. Таким чином, у судовому засіданні доводи позивача не підтвердилися, окрім її слів, жодним доказом по справі, а тому вони протирічать інтересам дитини в частині захисту її прав як громадянина України, а тому вимоги в цій частині повинні бути залишенні без задоволення. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно статті 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращім інтересам дитини. Відповідно до положень статті 7 Конвенції кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Статтею 141 СК України закріплено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За приписами ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно з вимогами статей 154, 155 СК України батьки мають право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини; здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частинами 1-3 статті 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу відмолено, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України слід віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed