Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

20.08.2018 [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 30 квітня 1977 року Готвальдівським районним відділом ЗАГС Харківської області, актовий запис №46. На обґрунтування позову зазначила, що з 30.04.1977 вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, неповнолітніх дітей не має. На даний час стосунки між ними не складаються, повністю відсутнє взаєморозуміння, вони не можуть дійти згоди щодо сімейних питань. Тому, їхнє спільне проживання, а відповідно і подальше збереження сім'ї стало неможливим. З грудня 2013 року вони повністю припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть та не проживають однією сім'єю. Відповідач проживає в Кіровоградській області, с.\~Красносілка. Спору про поділ спільного майна вони не мають. Збереження шлюбу та подальше спільне життя суперечить її інтересам, але відповідач не бажає розірвати шлюб за спільною заявою, тому вона вимушена звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 12.09.2018 провадження у справі відкрито та призначено підготовче засідання на 29.10.2018. 29.10.2018 судовий розгляд відкладено через перше нез'явлення в судове засідання належним чином повідомленого відповідача. 20.12.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 31.01.2019 судовий розгляд відкладено в зв'язку з першою неявкою відповідача. 11.03.2019 учасники справи повторно на судовий розгляд не з'явилися. Позивач [PERSON] подала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, на позовних вимогах наполягала, не заперечувала проти заочного розгляду справи, судові витрати просила стягнути з відповідача на її користь. Відповідач [PERSON], який повідомлявся рекомендованими листами, направленими йому судом (а. с. 21, 25, 26, 34, 36, 37), не повідомив про причини повторної неявки в судове засідання, будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань не подавав. Суд не має відомостей про причину повторної неявки відповідача, який повідомлявся про час і місце розгляду справи у порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України, і від якого не надійшли заява про судовий розгляд за його відсутністю, що дало підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних (постановити заочне рішення) у відповідністю з частиною 4 статті 223, частиною 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, проти чого не заперечувала позивач. Зважаючи на те, що всі учасники справи в засідання не з'явилися, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно свідоцтву про укладення шлюбу Серія [NUMBER], сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 1977 (а. с. 5). Згідно паспорта Серія [NUMBER], інформації, наданої відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання, від 30.01.2019 [PERSON] зареєстрований в будинку [ADDRESS] (а. с. 9, 35). Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Згідно частині 1 статті 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зі змінами, внесеними Протоколом №11, стаття 5, кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно частині 1 статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Зі змісту позовної заяви, проти якої не подав заперечень відповідач, вбачається, що шлюбні стосунки та виконання обов'язків подружжя, передбачених статтями 54, 55 Сімейного кодексу України, фактично припинені, спільне господарство сторони не ведуть, спору про поділ майна між сторонами немає, відповідач будь-якої зацікавленості у збереженні шлюбу не виявляв, а позивач, у свою чергу, вважає цей шлюб таким, що суперечить її інтересам. За таких обставин, оскільки позивач [PERSON] у заяві наполягала на розірванні шлюбу, а відповідач [PERSON] відзив проти позовної заяви не надав, чим виявив байдуже ставлення до збереження сім'ї, подальше збереження шлюбу є неможливим та суперечило б інтересам позивача, суд дійшов висновку, що позовна заява про розірвання шлюбу є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Згідно зі ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача належить стягнути на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 грн 80 к. (а. с. 1).

Outcome: approved