Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

21.12.2015 позивач звернувся до суду з вказаним позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, просить стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України на свою користь інфляційні втрати за несвоєчасне виконання рішення суду в сумі 6 295 грн. 90 коп., 3 % річних в розмірі 3 899 грн. 40 коп. та моральну шкоду в розмірі 42 639 грн. 00 коп. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що постановою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 30.12.2010, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.09.2011 позов [PERSON] до Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м.Запоріжжя про визнання бездіяльності протиправної та зобов'язання вчинити дії задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м.Запоріжжя та зобов'язано останнього здійснити нарахування та провести відповідні виплати пенсії позивачу відповідно до ст.ст. 49,50, ч.4 ст. 54, п.3 ст.67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», за період з 18.05.2010 по 30.12.2010 включно в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, з урахуванням раніше виплачених сум та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком за період з 18.05.2010 по 30.12.2010 включно, як інваліду - чорнобильцю третьої групи захворювання, постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи, з урахуванням виплачених сум. Однак, рішення суду було виконано з порушенням установленого законодавством строку, у зв'язку з чим, позивач просить на підставі ст.625 ЦК України стягнути вказані суми, розраховані останнім за період з 30.12.2010 по 24.06.2014. Протокольною ухвалою суду від 10.03.2016 замінено неналежних відповідачів на належного відповідача Держава України в особі Державної казначейської служби. Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив суду заяву про розгляд справи за його відсутності, одночасно зазначив, що позов підтримує, просить позов задовольнити. У зв'язку з чим суд визнав можливим розгляд справи за відсутності позивача. Відповідач, який повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання уповноваженого представника не направив, причини його неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи без участі представника до суду не надходило. За вказаних обставин, суд на підставі ч.4 ст. 169, ч.1 ст.224 ЦПК України, з огляду на відсутність заперечень позивача, визнавши причини неявки відповідача, який не направив до суду свого уповноваженого представника, неповажними, визнав можливим провести заочний розгляд справи, у відсутність відповідача, та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі даних та доказів, які вважає достатніми для правильного вирішення справи. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, надходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, постановою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 30.12.2010, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.09.2011 позов [PERSON] до Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м.Запоріжжя про визнання бездіяльності протиправної та зобов'язання вчинити дії задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м.Запоріжжя та зобов'язано останнього здійснити нарахування та провести відповідні виплати пенсії позивачу відповідно до ст.ст. 49,50, ч.4 ст. 54, п.3 ст.67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», за період з 18.05.2010 по 30.12.2010 включно в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, з урахуванням раніше виплачених сум та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком за період з 18.05.2010 по 30.12.2010 включно, як інваліду - чорнобильцю третьої групи захворювання, постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи, з урахуванням виплачених сум. (а.с.10-12 ) Як встановлено судом і вказана обставина не заперечувалась сторонами, вказана постанова Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 30.12.2010 виконана 24.06.2014, позивачу було виплачено грошові кошти в сумі 37 297 грн. 68 коп. (а.с.17, 34-44) Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. 2. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Таким чином, зобов'язанням є правовідношення сторін, зміст якого становлять цивільні права та обов'язки. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ч.1,2 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Виходячи з положень вказаних норм ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили підлягають виконанню з дня набрання рішенням законної сили. Разом із тим, оскільки вказана постанова Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 30.12.2010 підлягала негайному виконанню, то строк, з якого слід обраховувати виконання постанови припадає на день ухвалення цієї постанови, а саме - 30.12.2010. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 у справі №6-113цс14. Таким чином, на підставі вказаного рішення суду у відповідача виникло грошове зобов'язання. За вказаних обставин, у зв'язку із простроченням виконання вказаного рішення суду суд дійшов висновку про наявність підстав згідно зі ст. 625 ЦК України для стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з дня ухвалення постанови суду і до повного її виконання, а саме з 30.12.2010 по 24.06.2014. Згідно наданого позивачем розрахунку, правильність якого перевірена судом з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційні втрати за несвоєчасне виконання рішення суду в сумі 6 295 грн. 90 коп. та 3 % річних в розмірі 3 899 грн. 40 коп. за період з 30.12.2010 по 24.06.2014. Відтак позов в цій частині підлягає задоволенню. В результаті протиправних дій відповідача, на підставі ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивачем ставиться питання про відшкодування моральної шкоди в розмірі 42 639 грн. 00 коп., що полягає у позбавленні її можливості вести звичайний спосіб життя, що призвело до душевних переживань. Виходячи з преамбули вказаного Закону, відповідач Державна казначейська служба, на протиправність дій якої посилається позивач не є органом в розумінні вказаного закону, а тому підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 42 639 грн. 00 коп. немає. Відтак позов в цій частині не підлягає задоволенню. Виходячи з встановлених судом обставин справи, оцінивши докази по праві у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Оскільки сторони звільнені від оплати судових витрат, вони, відповідно до ч.2 ст.88 ЦПК України стягненню не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial