Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

19 лютого 2021 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю - [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Суворовським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області від 30 липня 2014 року, ІПН: [NUMBER] , яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування свого позову посилається на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, в період якого народилась донька [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що фактично шлюбні відносини з відповідачем закінчились у 2017 році та певний час вони не проживають разом та не ведуть спільного побуту. З того часу відповідач проживає окремо, а саме за адресою у військовому гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що донька проживає разом з нею, вона має гарні та комфортні умови для проживання дитини, стабільний заробіток, який дає її змогу забезпечувати доньку усім необхідним для її повноцінного розвитку. З 2021 навчального року [PERSON] буде зарахована до загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів - ліцей № 67, за адресою: [ADDRESS] , та оскільки школи зараховують дітей на навчання саме за адресою реєстрації місця проживання, її реєстрація у військовому гуртожитку є незручною. Позивач вважає, що у кімнаті військового гуртожитку не має сприятливих умов для проживання дитини та її розвитку, немає особистого простору, який так потрібен дівчинці, особливо для зайняття улюбленими хобі. Оскільки у цьому питанні згоди з відповідачем вони знайти не змогли, позивач звернулась до суду із відповідним позовом. Ухвалою суду від 01 березня 2021 року було відкрито провадження по справі, призначено судове засідання, залучено Київську районну адміністрацію Одеської міської ради як орган опіки та піклування до участі у справі у якості третьої особи, а також доручено Службі у справах дітей Одеської міської ради надати висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю - [PERSON] , [INFO] , а Київській районній адміністрації Одеської міської ради розглянути вказаний висновок на засіданні органу опіки та піклування. 21.05.2021 року відповідач [PERSON] наддав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив залишити [PERSON] зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 07.06.2021 року було замінено третю особу - Київську районну адміністрацію Одеської міської ради на Суворовську районну адміністрацію Одеської міської ради. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, вказуючи на безпідставність заперечень відповідача. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, 04.06.2021 року через канцелярію суду надв заяву, в якій просив перенести судове засідання у зв`язку з хворобою, однак, доказів цього не надав, що дало суду можливість розглянути справу у його відсутність. Представник третьої особи Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив судове засідання провести без участі представника. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 березня 2021 року у справі № 523/2761/21 було розірвано. В період вказаного шлюбу у сторін [INFO] народилась донька [PERSON] , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції було складено актовий запис за № 1267, що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , де батьком дитини записаний [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що після припинення шлюбних відносин донька залишилась проживати разом з нею. Вона повністю опікується інтересами та потребами доньки, піклується про неї, займається вихованням, слідкує за її розвитком та здоров`ям. Дійсно, відповідно до п. 26 Правил реєстрації місця проживання, які затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним із батьків здійснюється за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до довідки № 22 від 27.01.2021 року, наданої ТОВ «Керуюча компанія «Сервіс Паустовський» на підставі акту від сусідів за місцем проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , засвідченої директором компанії [PERSON] , малолітня [PERSON] , 2015 року народження, мешкає з матір`ю в квартирі [ADDRESS] без реєстрації. Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 259956270 від 04.06.2021 року, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на правах спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] в рівних частках. Відповідно до довідки, виданої Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради від 28.01.2021 року № 01-10/105 вих, [PERSON] працює на посаді головного спеціаліста відділу контролю та моніторингу за станом території району Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради. Відповідно до довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради № Л1-68996-ф/л від 31.03.2021 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 22.05.1998 року по теперішній час Відповідно до довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради № Л1-69114-ф/л від 31.03.2021 року, малолітня [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 21.03.2015 року по теперішній час. Відповідно до довідки Одеського навчально-виховного комплексу № 67 «Загально-освітня школа І-ІІІ ступенів - ліцей» Одеської міської ради, малолітня [PERSON] , [INFO] , буде зарахована до 1 класу (2021-2022 навчальний рік) при наявності необхідних документів. Батько дитини, [PERSON] , зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] (довідка Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради № Л1-286840-ф/л від 29.12.2020 року). Відповідно до відповіді квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси Міністерства оборони України від 12.02.2021 року № 549 на адвокатський запит, [PERSON] проживає за адресою: військове містечко [ADDRESS] . В даній кімнаті зареєстрований він та його донька [PERSON] . Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. Сімейне право закріплює в обов`язковому порядку, що місце проживання дитини визначається тільки виходячи з її інтересів. Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За приписом ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 01-05-з/160 вх. від 03.06.2021 року « Про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] » вбачається, що орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання дитини разом з матір`ю [PERSON] . Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому згідно ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1ст.29 ЦК). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч.1ст.33 Конституції). Однак визначення місця проживання дітей має свою специфіку, оскільки діти, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють. Отже чинне законодавство, встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини. Слід зауважити, що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини та відсутність батька на протязі тривалого часу. Такими чином, враховуючи вище встановлені судом обставини, що свідчать про те, що дитина проживає з матір`ю, яка належно нею опікується і утримує, діючи в інтересах малолітньої дитини, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] в цій частині. Слід зазначити, що відповідач у судове засідання не з`явився, доказів підтвердження хвороби суду не надав, доводів позивача не спростував. Більш того, у відзиві на позовну заяву зазначив, що не заперечує проти проживання доньки, [PERSON] разом з матір`ю, однак, категорично проти зміни місця реєстрації дитини. Однак, слід зазначити, що предметом даного позову є визначення місця проживання, а не зняття дитини з реєстраційного обліку за адресою відповідача, тому суд приходить до висновку про те, що відповідач не надав заперечень, які безпосередньо стосувались би предмету спору. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Outcome: approved