Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

20 листопада 2020 року позивач звернулася до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку номер [ADDRESS] . В цьому будинку з 2015 року зареєстрована [PERSON] , яка в ньому ніколи не проживала та була зареєстрована з метою отримання роботи у місті Києві. Відповідач не надає довідки про доходи, тому вона не може отримати субсидію. Нарахування комунальних платежів проводиться з урахуванням відповідача, тоді як остання за зазначеною адресою не проживає, комунальні платежі не сплачує та не несе витрат по утриманню спірного житлового будинку. Факт непроживання відповідача понад один рік у будинку підтверджується актом обстеження від 29.10.2020, тому просить визнати відповідача, такою, що втратила право користування спірним житловим будинком, та стягнути витрати по сплаті судового збору. У судове засідання сторони повторно не з`явилися про дату, час і місце його проведення були належним чином повідомлені, відповідач - за адресою її місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, відсутня за такою адресою, про причини неявки суду не повідомила, своїх заперечень та відзиву на позов не подала. Відповідні оголошення про виклик відповідача були обпубліковані на веб-порталі судової влади України. Позивач направила заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує повністю. Згідно з ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Оцінюючи наведені у справі аргументи, ґрунтуючись на засадах верховенства права, на повно і всебічно з`ясованих обставин, об`єктивно та безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, наявних у справі, суд дійшов висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку номер [ADDRESS] (а.с.7, 10, 11-13 - копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічного паспорта). В цьому житловому будинку, крім власника, з 08.10.2015 зареєстрована [PERSON] , яка за цією адресою не проживає. Особисті речі відповідача та речі вжитку у будинку не виявлені (а.с.18-19 - копія будинкової книги, акт обстеження). В ході розгляду справи не встановлено, що між сторонами існують договірні відносини з приводу користування житлом. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 04.11.1950, підписаної від імені України 09.11.1995 та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства») Відповідно до п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Дослідивши письмові докази у справі, встановивши фактичні обставини справи, що мають істотне значення для її вирішення, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення повністю, оскільки в судовому засіданні доведено, що відповідач відсутня у спірному житловому будинку без поважних причин понад один рік, між сторонами не існують договірні відносини з приводу користування житлом, тому вбачається, що вона втратила інтерес до цього житлового приміщення та право на користування ним, що належить позивачу на праві приватної власності. Позивач сплатила судовий збір в розмірі 840,80 грн, який підлягає стягненню із відповідача на її користь (а.с.24 - квитанція). На підставі викладеного,

Outcome: approved