Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

20 травня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить встановити факт її проживання з [PERSON] однією сім`єю з кінця 2014 року до смерті [PERSON] - серпня 2020 року, визнавши її спадкоємцем четвертої черги. Обґрунтовано позов тим, що починаючи з кінця 2014 року позивач проживала разом із [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . У серпні 2020 року [PERSON] помер. У цей період позивач перебувала на самоізоляції через підозру на захворювання СОVID-19 та не мала можливості бути присутньою разом зі своїм цивільним чоловіком через об`єктивні обставини. Позивач отримала довідку про причину смерті [PERSON] , здійснила його поховання та сплатила всі належні платежі. Проживаючи разом з [PERSON] більше п`яти років позивач була впевнена, що зможе оформити спадщину в будь-який час. Однак, в квітні 2021 року позивач дізналася, що спадкова справа після смерті [PERSON] була відкрита у приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Куранкова Костянтина Миколайовича за заявою [PERSON] . Оскільки в зареєстрованому шлюбі з іншою особою позивач не перебувала, фактично проживала однією сім`єю разом з [PERSON] , а тому вона є спадкоємцем, який відповідно до положень статті 1264 Цивільного кодексу України має право на спадкування, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 травня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження; визначено відповідачу строк для подачі відзиву на позов. Відповідач відзив на позов не подав. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 червня 2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, залучено до участі в справі в якості третьої особи [PERSON] та встановлено йому п`ятнадцятиденний строк для подачі пояснень на позовну заяву. 24 червня 2021 року від [PERSON] надійшла заява про визнання позову, однак ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 серпня 2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, було відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову. Третя особа - [PERSON] подав пояснення, в яких просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову. Зокрема, у поясненнях зазначено, що [PERSON] припинила проживати зі спадкодавцем з серпня 2020 року, а тому вона не може відноситися до кола спадкоємців, оскільки безперервно з ним не проживала. Також, у довідці про причину смерті, наданій позивачем до позовної заяви, вказано, що причина смерті [PERSON] не встановлена через гнилісні зміни трупа, що свідчить про те, що позивач з ним проживали окремо і навіть ніколи не спілкувалися. Доводи позивача про те, що вона здійснила поховання [PERSON] не відповідають дійсності, оскільки відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть відомості про заявника вказані - [PERSON] , який є представником відповідача і саме він здійснив поховання з метою отримання в подальшому свідоцтва про смерть. Крім того, позивачем не надано жодних доказів того, що вона зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та, що отримала від нього відмову. Також, звернення позивача з позовом про визнання спадкоємцем четвертої черги не закріплює за позивачем права на спадщину, оскільки спадщина вже прийнята спадкоємцем першої черги, оформлена і відчужена. Окрім цього, звернення позивача з даним позовом є ніщо інше як намагання унеможливити відновлення порушених прав [PERSON] в іншій справі № 750/4954/21. Так, невідомими особами на підставі підроблених документів була оформлена спадщина на підставних осіб, до кола впливу яких входить і позивач. Саме цим і пояснюється надіслана невідомими особами позиція [PERSON] про визнання позову, враховуючи, що він не отримує судові повістки. [PERSON] є неналежним відповідачем у справі, оскільки має своїх батьків у Російській Федерації, ніколи не приїздив до України та надіслав лист до суду, в якому вказує, що [PERSON] не є його батьком. Таким чином, позов поданий з метою ввести суд в оману та унеможливити відновлення прав третьої особи. Ухвалами Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 вересня 2021 року, які занесені до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника третьої особи - [PERSON] і залучено до участі в справі в якості третьої особи [PERSON] , встановлено йому десятиденний строк для подачі пояснень. Також, залучено до участі у справі в якості третьої особи Чернігівську міську раду і встановлено їй десятиденний строк для подачі пояснень. Ухвалами Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 жовтня 2021 року, які занесено до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника третьої особи - [PERSON] і залучено до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] та встановлено йому десятиденний строк для подачі пояснень, а також закрито підготовче провадження у справі і призначено справу до судового розгляду по суті на 21 грудня 2021 року. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали та просили суд його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином. Третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Куранков К.М. у судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи - [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити позивачу в задоволенні позову. Треті особи [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщені завчасно та належним чином, причин неявки суду не повідомили, заяв чи клопотань не подали. Представник третьої особи - Чернігівської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином, причин неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань не подав. Заслухавши пояснення позивача, її представника, представника третьої особи [PERSON] , допитавши свідка [PERSON] та позивача в якості свідка, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. У серпні 2020 року помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 91 на звороті). Відповідно до копії довідки про причину смерті, виданої 30 листопада 2020 року лікарем Відділу судово-медичної експертизи трупів Комунального закладу «Чернігівське обласне бюро судово-медичної експертизи» Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації, та копії повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, [PERSON] помер у серпні 2020 року , причина смерті не встановлена через гнилісні зміни трупа, актовий запис про смерть внесено 02 грудня 2020 року за заявою [PERSON] (а.с. 8, 96-97). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно. З копії довідки № 110/02-14 від 09 грудня 2020 року, виданої Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради, вбачається, що [PERSON] станом на 01 серпня 2020 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , один (а.с. 102 на звороті). 09 грудня 2020 року до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Куранкова Костянтина Миколайовича надійшла заява від [PERSON] про прийняття спадщини після смерті батька - [PERSON] (а.с. 91), у зв`язку з чим 09 грудня 2020 року нотаріусом була заведена спадкова справа, а 02 червня 2021 року - надійшла заява про прийняття спадщини від [PERSON] (а.с. 94). [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріуса не зверталася. 02 квітня 2021 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Куранковим Костянтином Миколайовичем спадкоємцю майна [PERSON] , який помер в серпні 2020 року - сину [PERSON] , громадянину Російської Федерації, [INFO] , видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з земельної ділянки, що знаходиться по [ADDRESS] (а.с. 125 на звороті). У подальшому земельна ділянка, що знаходиться по [ADDRESS] неодноразово відчужувалася (а.с. 129-130, 142-143). Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтями 1217, 1218 Цивільного кодексу України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частини перша, друга статті 1220 Цивільного кодексу України). Згідно зі статтею 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до статті 1258 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно зі статтею 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Нормами статті 1264 Цивільного кодексу України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до частин першої, третьої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав особи. Згідно із частинами другою, четвертою статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 27 травня 2021 року в справі № 552/196/20. Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 Цивільного кодексу України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2019 року в справі № 521/16365/15. Згідно із частиною третьою статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України) кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частинами першою, другою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. При цьому, відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Так, надані позивачем докази, зокрема, копія свідоцтва про народження [PERSON] , копії його диплому, атестатів та домової книги (а.с. 9, 10, 11, 13-18) не свідчать про те, що позивач проживала з останнім однією сім`єю, а свідчить лише про належність особі цих документів. Також, з копії квитанції Бюро ритуальних послуг «Спеціалізованого комбінату комунально-побутового обслуговування» від 02 грудня 2020 року (а.с. 12) не вбачається, що перелічені в ній послуги сплачувала позивач та саме для поховання [PERSON] . Крім того, з копій квитанцій за оплату деяких комунальних послуг, платником за якими є позивач (а.с. 12), вбачається, що оплата здійснювалася у травні 2021 року, тобто вже після смерті [PERSON] , разово та не зрозуміло по якій конкретно адресі. Допитана у судовому засіданні в якості свідка позивач суду, зокрема, показала, що вони з [PERSON] проживали однією сім`єю в [ADDRESS] з кінця 2014 року, вели спільне господарство, [PERSON] рубав дрова, а вона займалася приготуванням їжі. Вони разом харчувалися, сплачували за комунальні послуги. Перед смертю [PERSON] позивач проживала за місцем реєстрації по [ADDRESS] , бо перебувала на самоізоляції. Оскільки позивач себе погано почувала, до [PERSON] пішов навідатися її знайомий [PERSON] , прізвища та по батькові якого вона не знає, який виявив, що той помер. Після чого про смерть [PERSON] стало відомо позивачу. Позивач сама померлого не хоронила, а давала кошти знайомому на його поховання. Позивачу відомо, що у померлого був син, який проживав у Росії, хоча про смерть [PERSON] вона йому не повідомляла. Однак, суд критично ставиться, як до пояснень позивача, наданих нею у судовому засіданні, так і до її показів, оскільки позивач досить довго не могла згадати дату народження померлого, зазначала, що останній раз спілкувалася з ним у листопаді, тоді як той помер у серпні 2020 року, не могла точно сказати, коли їй стало відомо про смерть [PERSON] та коли саме він був похоронений (називала різні місяці: серпень, жовтень та листопад), вказала, що той знаходився певний час у морзі по [ADDRESS] , тоді як померлий перебував в експертній установі, путалася, зазначаючи ім`я сина померлого - відповідача у справі (назвала його [PERSON] ) та помилялася в адресі, за якою вони з померлим проживали. Окрім цього, позивач у судовому засіданні вказала, що ще до смерті [PERSON] вона проживала за адресою своєї реєстрації - [ADDRESS] , бо перебувала на самоізоляції, і про його смерть дізналася від знайомого, тобто на момент смерті [PERSON] позивач з померлим спільно не проживали. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , суду, зокрема, показала, що позивач проживала з [PERSON] у його будинку десь з другої половини 2014 року. Вона часто приїздила до них. Оскільки свідок проживає в селі, то привозила продукти (сало, яйця), які вона їм продавала. Позивач говорила їй, що познайомилася з [PERSON] десь у поліклініці і пізніше сказала, що вони стали проживати разом. Позивач з померлим підтримували один одного. Враховуючи наведене, оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач не довела факт спільного проживання з [PERSON] однією сім`єю, зокрема, що вони були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, притаманні сім`ї, спільно несли витрати на утримання житла чи його ремонт, тощо, у зв`язку з чим підстав для задоволення позову не знаходить. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати необхідно покласти на позивача.

Outcome: dismissed