Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

20.02.2017 року позивач [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила стягнути з відповідача [PERSON] грошові кошти у розмірі 44 614 грн. 21 коп., а також вирішити питання про розподіл судових витрат. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила про те, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 28.07.2001 року по 03.11.2009 року. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.01.2009 року визнано мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та закрито провадження у вказаній вище цивільній справі. За умовами мирової угоди, крім іншого, сторони дійшли згоди про те, що відповідач [PERSON] сплачує [PERSON] прибуток від діяльності суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи [PERSON] щомісячно, до 10 числа поточного місяця за попередній місяць, починаючи з вересня 2009 року у розмірі 900 грн. на місяць. Позивач зазначає, що всі умови мирової угоди відповідачем виконано, окрім сплати прибутку від підприємницької діяльності у розмірі 900 грн. на місяць. У зв'язку із невиконанням відповідачем грошового зобов'язання, виникла заборгованість у розмірі 31 500 грн. Крім того, позивач вказує, що на її користь також підлягає стягненню 11 689 грн. 06 коп. інфляційних витрат, та 1 425 грн. 15 коп. трьох процентів річних. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідач, представник відповідача у судове засідання не з'явились, подали до суду заперечення по суті позовних вимог. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.01.2009 року визнано мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, за умовами якої, крім іншого, відповідач [PERSON] сплачує [PERSON] прибуток від діяльності суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи [PERSON] щомісячно, до 10 числа поточного місяця за попередній місяць, починаючи з вересня 2009 року у розмірі 900 грн. на місяць. Вказана ухвала суду набрала законної сили 26.01.2010 року, що вбачається з копії самої ухвали. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що відповідачем не виконуються умови мирової угоди у вказаній вище частині, у зв'язку із чим з відповідача необхідно стягнути заборгованість у розмірі 31 500 грн. Суд зазначає, що на підтвердження та обґрунтування обставин щодо невиконання відповідачем умов мирової угоди в частині щомісячної виплати позивачу прибутку від підприємницької діяльності, позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України. При цьому, суд критично ставиться до доводів представника позивача про те, що сам по собі факт звернення до суду з даним позовом і є доказом невиконання відповідачем умов мирової угоди, оскільки доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, обставини щодо наявності заборгованості у відповідача перед позивачем у зв'язку із невиконанням умов мирової угоди, на думку суду не можуть ґрунтуватись виключно на поясненнях представника позивача, наданих у судовому засіданні, у зв'язку із чим суд надходить до висновку про недоведеність позовних вимог. Крім іншого, суд окремо звертає увагу наступне. Частиною першою статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням вказаних норм закону правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи і інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Таким чином, враховуючи, що в силу ст.ст. 3 ЦПК України, 15 ЦК України, судовому захисту підлягає порушене, невизнане, або оспорюване цивільне право особи, а з наведених вище підстав, позивачем не доведено факт порушення її цивільного права, яке б підлягало захисту судом, суд надходить до висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed