Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

21 квітня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON], такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Свої вимоги мотивував тим, що відповідач, хоча і зареєстрована за вказаною адресою, проте не проживає в вищезазначеній квартирі з серпня 2016, Відповідач не бере участі в утриманні житла, не сплачує комунальні послуги. Однак реєстрація відповідача за адресою не дає можливості позивачу реалізовувати своє право користування майном належним чином. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS]. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про вселення в квартиру [ADDRESS]. Посилаючись на те, що [PERSON] після розірвання шлюбу почав усіляко перешкоджати їй проживати в вищезазначеній квартирі, вчиняю щодня сварки в присутності спільної дитини, на восени змінив замки не допускаючи її до помешкання, чим перешкоджав її проживати в вищезазначеній квартирі. Вона неодноразово зверталася до Інгульського відділу поліції Головного управління національної поліції у Миколаївській області щодо усунення перешкод у користуванні квартирою. Зазначає, що квартиру вона покинула не з власної ініціативи та була змушена жити у своїх знайомих. Вважає, що квартира куплена в шлюбі та є спільною власністю. Іншого житла вона не має. З'ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02 червня 2000 року до 04 жовтня 2013 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 жовтня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Квартира [ADDRESS], на праві власності належить [PERSON] на підставі договору №15 купівлі-продажу квартири від 01.02.2000 року, зареєстрованого товарною біржою «Українська Біржа Нерухомості» та зареєстровано в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 14.02.2000 року за № 16075. Відповідно до акту про не проживання від 11.03.2017 року, складеного працівниками житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» та підписаного сусідами позивача, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] фактично не проживає з 01 вересня 2016 року, особистих речей в квартирі немає. Згідно із відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області від 28.04.2017 року, відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] У відповідності з відомостями департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 13.05.2017 року, відсутня інформація про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання відповідача. Відповідно до акту про не проживання від 20.04.2017 року, складеного працівниками житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» житлово-експлуатаційної квартири № 15 та підписаного сусідами позивача, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] фактично не проживає з 01 вересня 2016 року, особистих речей в квартирі немає. Судом оглянуті матеріали перевірки № 17178 Інгульського відділу поліції Головного управління національної поліції у Миколаївській області початого 15.10.2016 року та закінченого 17.10.2016 року, в ході перевірки працівниками поліції був опитаний [PERSON], який пояснив, що зі своєю дружиною він розлучений на протязі трьох років. Два місяці тому вона виселилася з квартири, яка належить йому. Після чого він змінив замки у помешканні. При цьому колишня дружини приходить на побачення з їхнім спільним сином. Протиправних дій [PERSON] відносно колишньої дружини, ним вчинено не було. На підставі чого старшим інспектором Інгульського відділу поліції Головного управління національної поліції у Миколаївській області капітаном поліції [PERSON] винесено висновок та направлено листа [PERSON] про припинення перевірки та з зазначенням, що відносини, які сталися між сторонами мають цивільно-правові ознаки. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Згідно зазначеної правової позиції до правовідносин підлягають застосуванню приписи статті 405 ЦК України. Статтею 405 частиною 2 ЦК України встановлено, що члени сім'ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інша не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У судовому засіданні були допитані свідки [PERSON], [PERSON], які зазначили що у спірній квартирі проживає [PERSON] разом із сином. Були присутні при складанні акту від 11.03.2017 року. Пояснили, що при огляду квартири жіночих речей не вбачалось, вказали що [PERSON] не проживає у квартирі з 1 вересня 2016 року. Про зміну замків їм не відомо так само як й про намагання вселитись у квартиру. Свідок [PERSON] пояснила, що вона знає що [PERSON] та [PERSON] розійшлись, коли їй не відомо. Вона вхожа у квартиру, оскільки займається будинковими справами. Сусіди сказали, що [PERSON] пішла до іншого чоловіка десь два роки тому. Їй не відомо чи намагалась [PERSON] вселитись у квартиру. Позивач звернувся до суду 21 квітня 2017 року при цьому зазначаючи, що [PERSON] не мешкає у спірній квартирі з 03.08.2016 року, тобто на момент звернення до суду не минуло визначеного законодавством терміну, тобто одного року. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано належних та достовірних доказів відсутності відповідача у спірному помешканні протягом більш ніж один рік, відсутність зв'язку з помешканням (відсутність особистих речей чи іншого майна, участі в утриманні майна, тощо), складений акт про непроживання містить розбіжності з викладеним у позові, з пояснень свідків не вбачається беззаперечного підтвердження факту непроживання [PERSON] у спірній квартирі, не відвідування її та відсутність спроб для вселення. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що первісний позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1, 2 статті 141 ЦПК України судові витрати пов'язані з розглядом цивільної справи покладаються на позивача за первісним позовом. Стосовно зустрічного позову про вселення [PERSON], суд переходить до наступного. Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що вселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення предметом доказування є право на житло, або його відсутність чи інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. [PERSON] приймала міри для вселення до квартири, вказане підтверджується матеріалами перевірки №17178. У судовому засіданні [PERSON] підтвердив що змінив замки на вхідній двері, про це він зазначив зокрема й при наданні пояснень слідчому Інгульського відділу поліції 17.10.2016 року. Достовірних доказів щодо передачі ключів та не створення перешкод у користуванні житлом, суду не надано. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів того, що позивач не проживає у будинку без поважних причин. Оцінюючи у сукупності досліджені докази та враховуючи, що позивач була вселена та проживала у квартирі як член сім'ї відповідача, який протягом останніх років створює перешкоди у користуванні житлом та у добровільному порядку не вселяє позивача у квартиру, чим обмежує житлове право останньої, суд вважає заявлені вимоги позивача обґрунтованими, у зв'язку із чим зустрічний позов підлягає задоволенню. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв'язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Враховуючи те, що позивачем при подачі до суду позовної заяви не надано переднього розрахунку суми судових витрат, в ході розгляду справи представником позивачки не подано суду доказів на підтвердження понесення судових витрат, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає лише судовий збір в розмір 640 гривні 00 копійок.

Outcome: approved