Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

21 листопада 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулася позивач [PERSON] із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] вказувала на ті обставини, що 27 квітня 1996 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Южноукраїнським міським відділом РАЦСу Миколаївської області, актовий запис №74, та котрий 11 листопада 2011 року було розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Вказувала на те, що від спільного шлюбу з відповідачем вони мають повнолітню доньку, - [PERSON], [INFO], котра на даний час навчається на 2-му курсі ДВНЗ «Криворізький національний університет», будівельного факультету, денної форми навчання, на бюджетній основі, проживає разом із нею та перебуває на її утриманні. Зазначала, що 11 листопада 2000 року, згідно з договором купівлі-продажу нерухомості, вона з чоловіком, за кошти її батьків, придбали квартиру №78, розташовану в будинку №53 по вулиці 22 Партзїзду ([PERSON]) в місті Кривому Розі Дніпропетровської області. 26 листопада 2010 року, згідно з договором дарування частини квартири, відповідач [PERSON] подарував свою частку доньці, - [PERSON] Посилалася на ті обставини, що з квітня 2009 року відповідач [PERSON] не проживає в квартирі №78, розташованої в будинку №53 по вулиці 22-го Партзїзду ([PERSON]) в місті Кривому Розі Дніпропетровської області. При цьому, їй не відомо, за якою адресою відповідач [PERSON] проживає, та вони не спілкуються. Відповідач [PERSON] не цікавиться долею сімї та її утриманням. З донькою не спілкується з серпня 2015 року. Комунальні служби, що надають послуги їй по утриманню квартири, в своїх розрахунках (квитанціях) вказують трьох мешканців, та нараховують по своїм тарифам відповідні розміри грошових коштів, котрі вона має сплачувати. Вона не бажає сплачувати комунальні платежі за відповідача [PERSON], оскільки він не проживає в квартирі. В неї скрутне матеріальне становище, на її утриманні знаходиться повнолітня дитина, котра продовжує навчання, тому вона, як може намагається зберегти та заощадити грошові кошти, а наявність реєстрації відповідача [PERSON] в даній квартирі, змушує її сплачувати за нього, в той час, коли він не користується та не проживає в цій квартирі. Вона не в змозі самостійно утримувати їх спільну з відповідачем доньку, у звязку із тим, що їй необхідні кошти на проживання, одяг, харчування тощо, що й зумовило необхідність звернення до суду. На підставі викладеного позивач [PERSON] просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, та винести рішення, котрим визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою №78 в будинку №53 по вулиці 22-го Партзїзду ([PERSON]) в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, та зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Присутня у судовому засіданні позивач [PERSON] надала пояснення по суті справи, підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотиві викладених у позовній заяві, просила суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за місцем своєї реєстрації, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності або про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Присутня у судовому засіданні тертя особа, - [PERSON] також надала пояснення по суті справи, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі відповідача [PERSON], на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Суд, приймаючи до уваги вимоги ч.1 ст.157 ЦПК України, зі згоди позивача ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача та третьої особи, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З письмових матеріалів справи судом встановлено, що 27 квітня 1996 року між позивачем [PERSON] (а.с.4, 5) та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Южноукраїнським міським відділом РАЦСу Миколаївської області, актовий запис №74 (а.с.8), та котрий 11 листопада 2011 року було розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області (а.с.9). Від спільного шлюбу сторони мають повнолітню доньку, - [PERSON], [INFO] (а.с.6, 7). 11 листопада 2000 року, згідно з договором купівлі-продажу нерухомості (а.с.10, 11), позивач та відповідач придбали квартиру №78, розташовану в будинку №53 по вулиці 22 Партзїзду ([PERSON]) в місті Кривому Розі Дніпропетровської області. 26 листопада 2010 року, згідно з договором дарування частини квартири, відповідач [PERSON] подарував свою частку доньці [PERSON] (а.с.12-13), однак значиться зареєстрованим за вказаною вище адресою на сьогоднішній день (а.с.14), та фактично не проживає там з квітня 2009 року, що підтверджується відповідним актом (а.с.15). Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стосовно вселення членів сімї у житлове приміщення, яке належить громадянину на підставі власності, це є результатом реалізації права власника, тому у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Статтею 15 ЦК України у частині 1 визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч.1, ч.2 ст.16 ЦК України). Згідно ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, судом встановлено, що відповідач у справі, [PERSON], не будучи власником квартири, залишається зареєстрованим у ній, однак більш ніж один рік не проживає у квартирі, що належить на праві приватної спільної часткової власності позивачу та її донці у рівних частинах, поважні причини його відсутності за місцем реєстрації судом не встановлені, що свідчить про вчинення ним перешкод у користуванні власністю власникам, позивачу та її донці, при цьому між сторонами відсутня домовленість щодо збереження права на житло, тому суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та задовольняє їх в частині визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування даною квартирою. Суд також зазначає, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Таким чином, само по собі рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для подальшого зняття останнього з реєстрації в цьому приміщенні. При цьому, у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог, зокрема: про позбавлення права користування житловим приміщенням. З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial