Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

21.12.2017 року до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла позовна заява позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], подана їх представником адвокатом [PERSON] до відповідача Харківської міської ради. В позовній заяві позивачі просять суд визнати за ними право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 18 квадратних метрів, посилаючись як на підставу позову на ст. 344 ЦК України. В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що з 1991 року вони разом мешкають у квартирі [ADDRESS]. 09.02.1998 року [ADDRESS] була приватизована позивачами і належить їм на підставі свідоцтва про право власності. Вказана квартира розташована у двоповерховому будинку на другому поверсі. На першому поверсі будинку, під квартирою позивачів, розташована однокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 18 кв.м.(13,5 кв. м.жилих). 16.03.1998 року у будинку [ADDRESS] виникла пожежа. Внаслідок пожежі суттєво постраждала як [ADDRESS] позивачів, так і розміщена на першому поверсі [ADDRESS]. У зв'язку з тим, що квартира позивачів значно постраждала від пожежі, а квартира [ADDRESS] пустувала і не була придатна для проживання, позивачі вирішили облаштувати у квартирі [ADDRESS] підсобні приміщення, зробити в них ремонт і використовувати їх в подальшому для проживання. Не знаючи хто є власником квартири [ADDRESS] [PERSON] звернувся до Жовтневої районної ради м. Харкова із заявою про надання йому із сім'єю, як постраждалим від пожежі, дозволу на використання квартири [ADDRESS] як підсобного приміщення. При цьому обов'язок провести ремонтні (відновлювальні) роботи у квартирі позивач взяв на себе. Рішенням Виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Харкова № 61-42 від 07.07.1998 року прохання позивача було задоволено, надано позивачу і його сім'ї як постраждалим від пожежі дозвіл на використання вільної сумісної однокімнатної квартири [ADDRESS] під підсобне приміщення із покладенням обов'язку проведення капітального ремонту на заявника. Ордер на користування житловим приміщенням не оформлювався і не надавався, будь-який договір (в тому числі найму) не укладався. Таким чином, як зазначено в позові, з 1998 року і по теперішній час (більше 19 років) позивачі займають і користуються квартирою [ADDRESS] у будинку [ADDRESS] облаштувавши її під кухню і вбиральню (підсобні приміщення). Протягом усього періоду користування позивачі здійснили у квартирі [ADDRESS] капітальний і поточні ремонти, сплачують комунальні послуги, абонентські сплати. Вони добросовісно користуються даною квартирою з липня 1998 року, підтримують її в належному технічному стані, прибирають прилеглу територію. Як зазначають позивачі, вони заволоділи квартирою [ADDRESS] не злочинним шляхом і не способом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі. Навпаки, не знаючи хто є власником квартири, позивачі поставили до відома про факт заволодіння і користування квартирою орган місцевого самоврядування і отримали його згоду на це. На момент заволодіння квартирою вони були впевнені у правомірності свого володіння. Протягом усього володіння претензій на адресу позивачів не надходило. Все це дає змогу говорити, на думку позивачів,про добросовісність заволодіння ними квартирою [ADDRESS] у будинку [ADDRESS]. У зв'язку з викладеним, позивачі вимушені були звернутися до суду з даним позовом. 26.12.2017 року позовна заява ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова прийнята до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, яка призначена до розгляду в підготовчому засіданні. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.01.2018 року закрито підготовче провадження у даній цивільній справі, якапризначена до судового розгляду по суті. Задоволено заяву про виклик в судове засідання свідків: [PERSON], [PERSON] і допит в якості свідків позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON]Під час судового засідання ухвалою суду вирішено провести розгляд справи без допиту свідка [PERSON], яка померла,та допитати в якості свідка [PERSON] Представником відповідача Харківської міської ради Безродним О.В. 19.01.2018 року на адресу суду надано відзив на позов, в якому зазначено, що Харківська міська рада, розглянувши позовні вимоги позивачів вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Приватизація державного житлового фонду в Україні здійснюється у відповідності до Конституції, України, Закону України «Про приватизацію державного житлового, фонду», Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 р. №396, інших нормативно-правових актів.Відповідно до п. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожен громадянин має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлових чеків або з частковою доплатою один раз. Безоплатна передача житла здійснюється в розрахунку 21 кв. м загальної площі на кожного наймача та додатково 10 кв. м на сім'ю.Статтею 8 вказаного Закону встановлено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються на підставі заяви громадянина.Згідно з п. 18 Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Пунктами 20, 21 Положення встановлено, що при оформленні заяви на приватизацію квартири громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї.Удовідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Заяву на приватизацію житла підписуюсь особи, які зазначені у вказаній вище довідці. У свідоцтві про право власності на житло такі особи зазначаються власниками нерухомого майна. Згідно п. 23 Положення оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданою до неї довідкою про склад сім'ї та займані приміщення, а також документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються. Відповідно до положення Управління комунального майна та приватизації, затвердженого рішенням 1 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20.11.2015 № 7/15 Управління відповідно до пункту 4.1.17 Положення до покладених на Управління завдань відноситься, зокрема, приватизація та відчуження об'єктів комунальної власності відповідно до чинного законодавства, у тому числі акцій (паїв, часток) Харківської міської ради в майні господарських товариств та житлового фонду.Згідно пункту 4.1.23. Положення Управління проводить на користь мешканців міста Харкова - громадян України, за їх бажанням,приватизацію житла, яке використовується ними на умовах найму, а саме: квартир та одноквартирних будинків, кімнат у квартирах (будинках), де мешкають два і більше наймачів, а також належних до них господарських споруд та приміщень житлового фонду, що є комунальною власністю; кімнат (жилих блоків, секцій) у гуртожитках, які на момент набрання чинності Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» знаходилися у комунальній власності, а також які були прийняті у комунальну власність після набрання чинності цим Законом, у разі прийняття сесією Харківської міської ради рішення щодо подальшого використання будинку у статусі «гуртожиток» з дозволом на приватизацію; квартир та одноквартирних будинків, кімнат у квартирах (будинках), де мешкають два і більше наймачів, а також належних до них господарських споруд та приміщень державного житлового фонду, що відображається на балансах підприємств, які змінили форму власності, у разі делегування підприємством Управлінню відповідних повноважень. Виходячи з вищенаведеного, приватизацію житла, яке використовується громадянами на умовах найму здійснює Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради. Представник відповідача зазначає, що в матеріалах справи відсутні відомості, щодо звернення позивачів до Харківської міської ради з питання щодо приватизації вказаної квартири, а отже Харківська міська рада не порушувала права позивачів, з чим ст. 4 ЦПК України пов'язує право особи на звернення до суду.Представник відповідачазвертає увагу, що відповідно до ст. 334 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Враховуючи наведену норму закону, скористатися правом власності на чуже майно на підставі набувальної давності може особа, якщо вона: заволоділа майном добросовісно, тобто на законних підставах, володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна; продовжує володіти ним відкрито і безперервно; продовжує володіти ним, протягом установленого терміну (в даному випадку 10 років).Виходячи з положень статті 390 ЦК України недобросовісним набувачем є особа, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно. Як вбачається з позовної заяви, позивачі вселялися до вказаного помешкання на підставі рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради від 07.07.1998 року № 61-42, тобто їм достеменно було відомо чиєю власністю вони користуються. Виходячи з викладеного, представник відповідача вважає, що стаття 344 ЦК України на позивачів не розповсюджуються. Представник позивачів [PERSON] надав до суду 13.02.2018 року відповідь на відзив, в якій зазначив, що позивачі не згодні з доводами відповідача. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно зі ст. 2 ч. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.Як вбачається із наведених вище норм закону, приватизувати квартиру із державного житлового фонду можна лише за умови того, що її використання відбувається на умовах найму, а особа, яка звернулася для приватизації є наймачем. Беручи до уваги вищевикладене, представник відповідача вважає, що спірна квартира не може бути приватизована позивачами у порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» і на ситуацію позивачів не поширюються норми цього закону, зважаючи на наступне.У відповідності до ст. 61 Житлового кодексу України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім'я якого видано ордер. Як вже зазначалось у позовній заяві, ордер на користування квартирою [ADDRESS] у будинку [ADDRESS] (вул. Жовтневої революції) на ім'я позивачів не оформлявся. Договору найму у відповідності до ст. 61 Житлового кодексу України із позивачами також не укладалось (підтверджується зокрема відповіддю БТІ), оскільки не виникало самих правовідносин найму. На це, зокрема, додатково вказує те, що квартира передавалась позивачам не під житлові, а під підсобні приміщення, позивач самостійно мав здійснити в них ремонт, а також те, що позивачі були зареєстровані не в спірній квартирі, а у суміжній [ADDRESS].Зважаючи на вищевикладене позивачі не були і не є наймачами квартири [ADDRESS]. Відсутність правовідносин найму щодо квартири [ADDRESS] застосування до спірних правовідносин Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і набуття позивачами права власності у порядку, передбаченому цим нормативним актом. Разом з тим, представник позивачів вказує, що аналіз ст. 344 ЦК дає підстави для висновку, що законодавець лише приблизно визначив коло об'єктів набувальної давності, вказавши на можливість набуття рухомих і нерухомих речей, включаючи земельні ділянки, транспортні засоби і цінні папери, та не зазначивши винятки. Зважаючи на те, що квартира [ADDRESS] відноситься до нерухомого майна, вона може бути об'єктом визнання права власності за набувальною давністю. Представник позивачів адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на викладені в ньому та відповіді на відзив обставини, просив позов задовольнити. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON].у вступному слові позов підтримали у повному обсязі, просили задовольнити, також підтвердили обставини, викладені в позові при їх допиті в якості свідків. Представник відповідача Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, надав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивачів у визнанні права власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] в повному обсязі. Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, показання свідків [PERSON], [PERSON], допитавши позивачів у якості свідків, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволеннівказаного позову, враховуючи наступне. Відповідно до копії звіту,виконаного ФОП [PERSON],про оцінку житлового приміщення - однокімнатної квартири загальною площею 18,0 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], власником вказаного приміщення є Територіальна громада міста Харкова в особі Харківської міської ради, величина ринкової вартості, отриманої в результаті оцінки складає 102 528 грн. (а.с.16). Згідно з копією свідоцтва про право власності на житло від 09.01.1998 року,[NUMBER], виданого Харківським міським центром приватизаціїдержавного житлового фонду, посвідчено, що [ADDRESS], яка знаходиться за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Загальна площа квартири становить 51,5 кв.м (а.с.17-18). Відповідно до довідки начальника четвертого загону державної пожежної охорони Жовтневого району Управління державної пожежної охорони УМВСУ в Харківській області підтверджено факт пожежі, яка сталася 16.03.1998 року у житловому будинку [ADDRESS], яка належить ЖЄУ-89. В результаті пожежі вогнем знищені домашні речі (а.с.19). Рішенням Виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Харкова № 61-42 від 07.07.1998 року прохання [PERSON] задоволено, надано [PERSON] на сім'ю з 3 особи постраждалу від пожежі вільну суміжну однокімнатну квартиру [ADDRESS], площею 14 кв.м у будинку [ADDRESS] по вул. Жовтневої революції під підсобне приміщення (а.с.20). Однак, відповідно до копії технічного паспорту Харківського міського бюро технічної інвентаризації, виготовленого 25.04.1999 року та технічного паспорту ТОВ «ІНВЕНТАРБЮРО», виготовленого за станом обстеження на 2017 рік, квартира [ADDRESS] розташована на 1 поверсі, складається з 1 кімнати 13,3 кв.м, сполученої 4,7 кв.м, загальною площею 18,0 кв.м. (а.с.21-26). На адвокатський запит адвоката [PERSON] від 27.07.2017 року щодо надання інформаціїз питання у чиїй власності перебуває квартира [ADDRESS], директор КП «ХМБТІ» Харківської ради повідомив, що в наявних архівних матеріалах реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] станом на 31.12.2012 року КП «ХМБТІ» Харківської ради не проводилось (а.с.29-30). З доданих до позовної заяви копій квитанцій про сплату комунальних послуг вбачається, що [PERSON] сплачувалися комунальні послуги саме за адресою [ADDRESS](а.с.31-33). Відповідно до копії акту про обстеження стану житлового будинку з метою встановлення його відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання житлового будинку непридатним для проживання від 06.07.1993 року, будинок [ADDRESS] знаходиться у ветхому стані. Житлове приміщення [ADDRESS] не придатне для проживання за санітарно-технічними нормами через значну сирість (а.с.34-35). З довідки від 26.09.2017 року, виданої [PERSON] дільницею №66 КП «Жилкомсервіс» вбачається, що він проживає і постійно прописаний у [ADDRESS], яка складається з 3 кімнат житловою площею 46.50/111.70 на 2 поверсі 1 поверхового будинку, що належить територіальній громаді м. Харкова, особовий рахунок відкрито на ім'я [PERSON], технічний стан житлового приміщення не задовільний, у цьому жилому приміщенні зареєстровано 4 члени сім'ї: [PERSON], [INFO] - наймач, [PERSON], [INFO], - дружина, [PERSON], [INFO] - дочка та [PERSON], [INFO], - онук (а.с. 36). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], сусідка, яка проживає за адресою: [ADDRESS], зазначила, що спілкується з позивачами як з сусідами, в 1998 році у позивачів сталась пожежа, після чого вони стали займати ще перший поверх в будинку, де проживають, облаштували там кухню, зробили ремонт, інші особи, крім позивачів, в спірній квартирі не проживають, про що відомо свідку, яка приходить до позивачів в гості. Свідок [PERSON], яка знаходиться в дружніх стосунках з позивачами близько 30 років, в судовому засіданніпояснила, що після пожежі позивачі почали займати два поверхи в будинку, в якому проживають, тобто ще відремонтували квартиру, яка знаходиться на першому поверсі та користуються нею вже тривалий час, облаштували там кухню та ванну кімнату, ніяких претензій до позивачів з цього приводу ніхто не пред'являв. Допитані у якості свідків позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] суду підтвердили викладені в позові обставини та пояснили, що дійсно займають окрім приватизованої [ADDRESS], з 1998 року після пожежі ще й [ADDRESS], облаштували там підсобні приміщення - кухню та ванну кімнату, зробили ремонт, сплачують комунальні послуги, однак за однією квитанцією на [ADDRESS], отримали дозвіл на користування [ADDRESS] у виконкомі Жовтневой районної в м. Харкові Раді. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 ЦПК України та згідно з ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути зокрема визнання права. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Як на правову підставу звернення до суду позивачі посилаються на ст. 344 ЦК України. У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном. Як роз'яснено у п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Згідно з п.п. 9, 11, постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; -володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. При цьому слід враховувати, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Позивачі, як незаконні володільці, протягом всього часу володіння майном повинні бути впевнені, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності слід виходити з того, що задоволення таких вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, виходячи зі змісту вказаної правової норми, цей спосіб набуття права власності встановлюється на сукупності обставин, зазначених у цій статті, а саме тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном, як своїм власним. При цьому тривалість означає, що повинен закінчитися передбачений у законі строк, добросовісність означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, відкритість означає, що володіння є відкритим, безперерервність означає, що на протязі зазначеного у законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обовязку повернути річ власнику, а також йому не предявлено позовів про повернення майна. За положеннями статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, що не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, або на майно, що придбано добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено. За змістом роз'яснень пункту 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №3 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ. Згідно із ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Правовідносини з користування комунальним житлом регулюються параграфом 1 глави 58 ЦК України та Житловим кодексом України, а набуття права власності на житлові приміщення Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», що узгоджується з позицією вищого спеціалізовано суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленої в ухвалі від 28 березня 2012 року у справі №6-40519ск11. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок). Вказана позиція Вищого спеціалізованого суду підтверджується Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.03.2012 року у справі № 6-40519ск11 та від 30.05.2012 року у справі № 6-11123св12. Аналіз вищевказаних норм свідчить про необхідність прийняття рішення про приватизацію нерухомого майна його власником Територіальною громадою міста Харкова о особіХарківською міської ради, проте таке рішення міською радою не приймалось. Таким чином, в даному випадку позивачі користуються спірною квартирою на підставі відповідного правого акту, тобто володіють майном за волею власників, знають, хто є власником квартири, тому відсутні передбачені законом підстави для визнання за позивачами в судовому порядку права власності на зазначену квартиру на підставі ст. 344 ЦК України. Крім того, на думку суду застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Обравши спосіб захисту права, передбачений ст. 344 ЦК України, позивачі не надали суду доказів існування передбачених цією нормою підстав для визнання за ними права власності на вищевказану квартиру [ADDRESS] саме за набувальною давністю, а обставини, встановлені при дослідженні матеріалів справи, суперечать обраному позивачами способу захисту права. Відповідно до абз.3 ч.1 ст.344 ЦК України право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Приватизацію житла, яке використовується громадянами на умовах найму здійснює Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради. В матеріалах справи відсутні відомості, щодо звернення позивачів до Харківської міської ради з питання щодо приватизації вказаної квартири та відмови їм у цьому. При цьому доводи позивачів та їх представника щодо повного використання своїх прав на приватизацію житла нічим не підтверджені. Крім того, слід врахувати, що нерухоме майно може стати предметом набуття за давністю, якщо таке майно існує. Якщо будівля чи споруда не є об'єктом нерухомості, прийнятим в експлуатацію, право на таке зареєстроване в установленому порядку, то набути право власності за давністю володіння на таке майно неможливо. Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства та досліджених в судовому засіданні доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягаєв повному обсязі. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в повному обсязі суд на підставі ст. 141 ЦПК України покладає судові витрати на позивачів. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed