Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

20.05.2021 позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просить суд скасувати обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: реєстраційний номер та дата обтяження - 10373882 від 18.10.2020, тип обтяження - арешт нерухомого майна, підстава виникнення - постанова про відкриття виконавчого провадження б/н від 01.10.2021, видавник - Відділ державної виконавчої служби Синельниківського міськрайонного управління юстиції, власник - [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований у [ADDRESS] , а також земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0779 га з кадастровим номером 5324280901:01 003:0250. З 01 жовтня 2010 року по 31 січня 2011 року на виконанні Синельниківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) знаходилось виконавче провадження № 25613627 від 01.10.2010 з примусового виконання судового наказу № 2н-475 від 29.12.2008 р., виданого Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості у розмірі 7522,33 грн. В рамках даного виконавчого провадження 01.10.2010 постановою державного виконавця накладено арешт на вказані об`єкти нерухомості шляхом оголошення заборони на їх відчуження. Згадане виконавче провадження припинено постановою державного виконавця від 31.01.2011 про повернення виконавчого документу стягувачу, однак арешт на вказане майно не було знято. У зв`язку із чим, позивач був змушений звернутися до суду із відповідною заявою. Ухвалою суду від 25.05.2021 відкрито провадження у справі, ухвалено проводити розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно згідно витягу від 29.01.2020 № 198134619 (а.с.9-10) судом встановлено, що позивачу належить наступне нерухоме майно: 1)земельна ділянка, площею 0,0779, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5324280901:01:003:0250, розташована за адресою: [ADDRESS] . На зазначене нерухоме майно право власності [PERSON] зареєстроване 26.12.2019; 2)житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . На зазначене нерухоме майно право власності [PERSON] зареєстроване 12.12.2011; 3)будинок за адресою: [ADDRESS] . На зазначене нерухоме майно право власності [PERSON] зареєстроване 23.09.2011. На підставі постанови про відкриття виконавчого провадження б/н від 01.10.2010 Відділом державної виконавчої служби Синельниківського міськрайонного управління юстиції накладено арешт на все нерухоме майно [PERSON] , реєстраційний номер заборони 10373882, що підтверджується відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с.10). З копій листів Синельниківського міськрайонного відділу держаної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 25.02.2020 № 8167 та Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 26.06.2020 № П-2140-02 (а.с.11-13) вбачається, що 01.10.2010 державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 25613627 з виконання судового наказу № 2н-475, виданого Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 7 522,33 грн та цією ж накладено арешт на все нерухоме майно боржника, реєстраційний номер обтяження 10373882. В ході примусового виконання виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника, про що до Єдиного реєстру заборон внесено відповідний запис. 31.01.2011 виконавче провадження № 25613627 завершено у зв`язку з відсутністю у боржника майна. Станом на 24.02.2020 згідно даних АСВП вищевказаний судовий наказ Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 2н-475 від 29.12.2008 або рішення суду про його скасування на виконання не надходили. Також не надходили та не перебувають на виконанні у відділі ДВС виконавчі документи відносно боргових зобов`язань з [PERSON] . Окрім того, вказаними листами роз`яснено позивачу порядок оскарження дій державного виконавця та підстави зняття виконавцем арешту з майна боржника. Листом Міністерства юстиції України від 03.06.2020 № П-15239/20.4 [PERSON] роз`яснено , що відповідно до ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу , якому безпосередньо підпорядковується державний виконавець та перенаправлено звернення [PERSON] за належністю (а.с.15). Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів ст. 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5, 6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 2, 3 ст. 89 ЦПК України). У ч. 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Частиною 6 ст. 24 вказаного Закону передбачено, що за заявою стягувача, з метою забезпечення виконання рішення про майнові стягнення, державний виконавець постановою про відкриття виконавчого провадження вправі накласти арешт на майно боржника (крім коштів) та оголосити заборону на його відчуження. Одночасно з винесенням такої постанови державний виконавець може провести опис і арешт майна боржника в порядку, визначеному цим Законом. Згідно із ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (в редакції на час пред`явлення позову) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Аналогічна за змістом норма містилась у ст. 60 Закону України № 606-XIV. У п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» зазначено, що в разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено ст. 60 Закону про виконавче провадження. У зв`язку із цим боржник не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання. Наведене узгоджується із правовою позицією, яка викладена Верховним Судом у постанові від 22 квітня 2020 року у справі № 544/394/18. Судом достовірно встановлено, що підставою обтяження майна позивача є постанова від 01 жовтня 2010 року, винесена державним виконавцем Синельниківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в рамках виконавчого провадження № 25613627 по примусовому виконанню судового наказу № 2н-475, виданого 29 грудня 2008 року Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області, в якому позивач [PERSON] є боржником. Зазначене виконавче провадження перебувало на виконанні у Синельниківському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у період з 01.10.2010 по 31.01.2011. Таким чином, враховуючи те, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, дій (бездіяльності) державного виконавця щодо не зняття арешту під час вирішення питання повернення виконавчого документу стягувачу. За таких обставин, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Оскільки суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, то з огляду на норми ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у справі, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed