Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

20 листопада 2020 року [PERSON] до суду з позовом до Державного Миргородського гренажного заводу про стягнення заборгованості по витратах на службове відрядження, витрат на господарські потреби підприємства в розмірі 17043 гривні 72 копійки та судових витрат. В обгрунтування позовної заяви вказувала, що вона працює в.о. директора на Державному Миргородському гренажному заводі. З 17.03.2008 всі рахунки підприємства арештовані виконавчою службою, з 20.06.2011 арештована каса підприємства, до даного часу арешт не знятий. Коштами підприємства розпоряджається виконавча служба, кошти перераховуються тільки на виконавчі провадження. Під час роботи вона змушена була через відсутність коштів підприємства використовувати власну заробітну плату на витрати на відрядження, господарські потреби підприємства. Заробітну плату на підприємстві працівники отримують тільки після звернення до суду із заявою про видачу судового наказу. Нею кошти на потреби підприємства витрачені добровільно, в зв`язку з виробничою необхідністю. Виплата даних коштів підприємством їй неможлива, в зв`язку з наявністю арешту на рахунках. В зв`язку з вищевикладеним заборгованість по витратах на службове відрядження, витрат на господарські потреби підприємства становить 17043,72 грн. Ухвалою суду від 08 грудня 2020 року відкрито провадження у справі та встановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що вона працює в Державному Миргородському гренажному заводі, з листопада 2017 року вона виконуюча обов`язки директора, в період 2017-2020 роки витрачала власні кошти на придбання канцелярських товарів та на відрядження. Підприємство на даний час не може виплатити їй кошти, оскільки на рахунки накладений арешт. З 01.12.2020 року вона перебуває у відпустці, обов`язки в.о. директора виконує економіст. Представник відповідача, в.о. директора Державного Миргородського гренажного заводу Міненко О.А. в судовому засіданні пояснила, що рахунки підприємства арештовані, тому працівниками витрачаються власні кошти на відрядження та господарські потреби. Не заперечувала проти задоволення позову. Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що наказом №288-п від 28 листопада 2017 року на [PERSON] покладено виконання обов`язків директора Державного Миргородського гренажного заводу (а.с. 4). Відповідно до довідки Державного Миргородського гренажного заводу від 05.11.2020 та від 02.12.2020, копій Витягів з книги наказів про відрядження за 2017, 2018, 2019, 2020 роки, копій звітів про використання коштів, станом на 01.11.2020 [PERSON] заборгована сума витрат на відрядження та господарські потреби підприємства обліковується в сумі 17043,72 грн. (а.с. 5,16-17,20-70). Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Державний Миргородський гренажний завод є юридичною особою - ідентифікаційний код юридичної особи 00703279, місцезнаходження: вул. Київська, 15, м. Миргород. Відповідно до довідки Миргородського міськрайонного ВДВС Північно - Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми) від 05.11.2020 на виконанні Миргородського міськрайонного ВДВС Північно - Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми) знаходиться зведене виконавче провадження №53992558 про стягнення з Державного Миргородського гренажного заводу на користь фізичних, юридичних осіб та держави заборгованості на суму 356344,35 грн. В рамках попереднього зведеного виконавчого провадження постановами державних виконавців накладені арешти на всі кошти, що містяться та будуть надходити на всі рахунки боржника та на кошти , які надходять в касу підприємства (а.с.6). Згідно довідки Державного підприємства «Миргородський гренажний завод» від 24.02.2021 в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю керівника, обов`язки в.о. директора тимчасово покладено на економіста Міненко О.А. (а.с. 82). Згідно із ст. 2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з ч.1 та ч.2 ст.121 КЗпП України, працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно п.4 ч. 1 ст. 611 ЦК України У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди. Положеннями ч. 2 ст. 155 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження відсутності своєї вини у затримці повного розрахунку з позивачем. Згідно з положенням ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. З огляду на зазначені норми чинного законодавства, який регулює даний вид правовідносин, що виник між сторонами, суд вважає, що вимоги позивача про заборгованість по витратах на службове відрядження, витрат на господарські потреби підприємства є обґрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судові витрати, судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved