Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

1.Короткий зміст позовних вимог Представник позивача [PERSON] (мешканець [ADDRESS] ) звернувся до суду в інтересах свого довірителя [PERSON] (зареєстрованої у [ADDRESS] ) з позовом до [PERSON] (згідно відповіді на запит суду від 05.05.2020 року, у [ADDRESS] не зареєстрований), Моторно (транспортного) страхового бюро України (м. Київ, вул. Русанівський бульвар,8) про стягнення невиплаченого страхового відшкодування, пені та моральної шкоди, які не були сплачені винною у дорожньо-транспортній пригоді особою. В позовній заяві вказує, що 05 вересня 2018 року о 20:40 години, у с.Будище, Черкаського району Черкаської області відповідач по справі №1 - [PERSON] , керуючи автомобілем LDV Convoy, державний номерний знак [NUMBER] , не дотримався безпечного бокового інтервалу при зустрічному роз`їзді, не врахував дорожньої обстановки та здійснив зіткнення з автомобілем KIA CEED, державний номерний знак [NUMBER] , яким керувала [PERSON] , позивач по справі. В наслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Представник позивача вказує, що відповідно до вище викладено встановлено, що ДТП сталась саме з вини [PERSON] . На момент вчинення ДП у відповідача [PERSON] , в супереч ст. 21 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» був відсутній поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Ремонтно-відновлювальні роботи, оплачені позивачем по справі становлять 69195,00грн, крім того, як під час ДТП, так і після неї позивачу було завдано істотної моральної шкоди, так як прийшлось пережити глибоких психологічно-душевних страждань, втраті нормальних життєвих зв`язків з оточуючими та нормального життєвого ритму. Позивач вказує, так як відповідач№1 ( [PERSON] ) не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, їй довелось звернутись до Моторно (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ), яке відповідно до законодавства здійснює виплати за таких власників транспортних засобів за рахунок коштів фонду захисту потерпілих. Листом від 10.12.2019 року №3.1-05/41086 МТСБУ було відмовлено у відшкодуванні шкоди завданої внаслідок ДТП через те що власником ТЗ не забезпечено зберігання пошкодженого майна у такому стані, в якому воно знаходилося після ДТП відповідно до п.33.3 ст.33 ЗУ «Про обов6язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». МТСБУ неможливо встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди через те, що авто вже відремонтоване. 2.Стислий виклад\~відзиву. 19.06.2020 року від представника позивача№2 (МТСБУ) надійшов відзив в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з необґрунтованістю та безпідставністю посилаючись на те, що МТСБУ здійснює відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок ДТП на умовах, визначених ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-ІV. Ст.37 вказаного ЗУ зазначено, а саме п.37.1.3 невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. З акту виконаних робіт від 26.06.2019 року та квитанції про оплату №3692 автомобіль позивача був відремонтований ще до звернення позивача до МТСБУ 30.08.2019 року. 4. Заяви та клопотання, інші процесуальні дії у справі: Ухвалою суду від 26.05.2020 року у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. 19.06.2020 року надійшов відзив на позовну заяву від МТСБУ. 27.07.2020 року від [PERSON] , надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи. 5. Встановлені в судовому засіданні обставини справи. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що 05 вересня 2018 року о 20:40 години, у с.Будище, Черкаського району Черкаської області відповідач по справі №1 - [PERSON] , керуючи автомобілем LDV Convoy, державний номерний знак [NUMBER] , не дотримався безпечного бокового інтервалу при зустрічному роз`їзді, не врахував дорожньої обстановки та здійснив зіткнення з автомобілем KIA CEED, державний номерний знак [NUMBER] , яким керувала [PERSON] , позивач по справі. В наслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками (а.с.7) Відповідно до акту виконаних робіт від 26.06.2019 року №29, вартість відновлювального ремонту складає 69\~195,00. (а.с.9)\~\~ Відповідно до копії квитанції до прибуткового касового ордеру №3692 від 26.06.2019 року [PERSON] , сплатила 69\~195,00 грн на рахунок ПП [PERSON] (а.с.10) [PERSON] , подала заяву на відшкодування оціненої шкоди заподіяної внаслідок ДТП 27.08.2019 року (а.с.13) 10.12.2019 року МТСБУ було надано відповідь позивачу відповідно до якої відмовлено в проведенні відшкодування через неможливість встановлення факту ДТП, причин та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди, так як ремонтні роботи вже було проведено на момент звернення. (а.с.14) Норми права, що підлягають застосуванню: Відповідно до вимог\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями\~12,\~13 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог\~статей 76-79 ЦПК України\~доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до вимог\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, як мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ч. 1\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно п. 3\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~звернуто увагу судів на те, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року у справі № 201/8286/16-ц (провадження № 61-4898св18) зазначено, що право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням потерпілим заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), протягом певного строку, який законодавець обмежує роком з моменту скоєння\~\~ДТП. Відповідно до пункту 33.1.4. статті 33 Закону\~України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон)\~у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених\~статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Пунктом 33.2. статті 33 Закону передбачено, що водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів). Особи, зазначені в цьому пункті, звільняються від обов`язку збереження пошкодженого майна (транспортних засобів) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, у разі якщо не з їхньої вини протягом десяти робочих днів після одержання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду його уповноважений представник не прибув до місцезнаходження такого пошкодженого майна. Пунктом 21.2. Закону передбачено, що контроль за наявністю договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється: відповідними підрозділами Національної поліції при складанні протоколів щодо порушень\~правил дорожнього руху\~та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод. Відповідно до пункту 33.4. Закону у разі оформлення працівниками відповідних підрозділів Національної поліції відповідних документів про дорожньо-транспортну пригоду вони також встановлюють та фіксують необхідні відомості щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності учасників цієї пригоди і сприяють представникам страховиків (МТСБУ) у проведенні огляду місця дорожньо-транспортної пригоди і транспортних засобів, причетних до неї. Позиція та висновки суду за результатами розгляду справи: Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, прийшов до висновку про необґрунтованість позову. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулась до МТСБУ з заявою, датованою 30.08.2019 року, яку ним отримано 05.09.2019 року. У подальшому МТСБУ було направлено ще одну заяву від 23.10.2019 року, яка була отримання МТСБУ 04.11.2019 року до якої було долучено розрахунок та акт виконаних робіт. Як вбачається з Акту виконаних робіт від 26.06.2019 року та квитанції про оплату ремонтних робіт, автомобіль позивача був відремонтований ще до звернення позивача до МТСБУ. Проте, позивач не була позбавлена можливості, безперешкодно, як на місці ДТП, так і в подальшому отримати від органів поліції інформацію щодо наявності або відсутності у винуватця пригоди полісу страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та дотримуючись Закону звернутися до МТСБУ вчасно з заявою про здійснення регламентної виплати в рахунок відшкодування шкоди, до здійснення ремонту свого транспортного засобу. А звернення позивача до МТСБУ після того, як вона відремонтувала автомобіль, є порушенням пункту 33.1.4. статті 33 Закону, що позбавило відповідача можливості самостійно визначити розмір шкоди, оскільки Законом чітко визначено, що саме МТСБУ здійснює організацію процедури встановлення розміру шкоди та розслідування причин і обставин ДТП. Крім того, у постанові\~Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19), від висновків якої вважала за необхідне відступити колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, зазначено, що у системному зв`язку зі статтею 36 вимоги підпункту 37.1.4 пункту 37.1\~статті 37 Закону № 1961-IV\~щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду.\~Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права. Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що\~попереднє звернення потерпілого у випадках, передбачених законом, до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному\~статтею 35 Закону № 1961-IV,\~загалом не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування. У справі, що розглядається, встановлено, що страховий випадок (ДТП) стався 05.09.2018 року, а позов до суду подано в 21.04.2020 року, тобто поза межами установленого законом річного строку. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості ( ч. 3 ст. 23 ЦК України). Виникнення такої шкоди тісно пов`язане і з обставинами справи, і з самою особою, оскільки різні протиправні дії чи бездіяльність тягнуть за собою неоднакові негативні наслідки емоційно - психологічного характеру для різних потерпілих залежно від їхнього темпераменту, психологічних особливостей тощо. Наявність моральної шкоди є фактом конкретного випадку. Відповідно, вчинення лише протиправного діяння стосовно особи свідчить про можливість, але не обов`язковість виникнення моральної шкоди. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Разом з тим, суду позивачем не надано доказів наявності перешкоди в реалізації ним прав і законних інтересів, встановлених Конституцією і Законами України. Суд, вважає, що наявність судового рішення про визнання [PERSON] , виним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, не може бути підставою для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди, оскільки даним рішенням не встановлюється безумовна доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності заподіяння моральної шкоди. Також, позивачем не надано жодних доказів заподіяння їй або членам її сім`ї душевних страждань [PERSON] , зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ. Згідно ч.1ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким чином, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї набули статусу частини національного законодавства. Згідно ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Закон прямо визначає, що якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. Згідно ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права. При цьому під практикою Суду закон розуміє всю без винятку практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Відповідно, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї та практика Європейського суду з прав людини є частиною українського законодавства. Уся без винятку практика Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні. При цьому практика Європейського суду з прав людини має пріоритет у застосуванні. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами; особливості предмета спору; ціни позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій. Розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення від 25.10.1993 у справі «Гольм проти Швеції», від 29.11.1996 у справі «Саундерс проти Сполученого Королівства», від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії», від 13.07.2006 у справі «Сілін проти України» визнання порушення прав особи неправомірними діями інших осіб само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду спричинену такими діями. Суд, відповідно до вимог ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з врахуванням вимог розумності і справедливості, вважає, що визнання порушення само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду, заподіяну позивачеві. Враховуючи вищевикладене, те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також не обґрунтовано, з чого позивач виходив при визначенні розміру заподіяної йому шкоди, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди необхідно відмовити в повному обсязі. Отже, розглядаючи даний спір, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, позивачем, не доведено належними та допустимими доказами фактів на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, а відтак, і підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення невиплаченого страхового відшкодування, пені та моральної шкоди суд не вбачає, що є наслідком відмови в задоволенні позовних вимог. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог ( ч. 1). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Отже, за загальним правилом, стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, повинні бути відшкодовані її судові витрати іншою стороною. Тож сторона, яка програла справу, несе як свої витрати, так і судові витрати іншої сторони, за умови, що вони підтверджені документально. Документальним підтвердженням можуть бути договори, акти виконаних робіт або наданих послуг, квитки, чеки, квитанції тощо, що засвідчують здійснення відповідних судових витрат. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні вимог позивача в частині стягнення з [PERSON] , судового збору в сумі 1981,60 грн., оскільки судом відмовлено в задоволенні позову в повному обсязі, про що вказано вище, а матеріальні збитки є судовими витратами , які суд вирішує з врахуванням вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Суд,

Outcome: dismissed