Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

21 квітня 2021р. [PERSON] звернувся до Київського районного суду м.Харкова з позовною заявою до [PERSON] , в якій просив розірвати шлюб між ним та [PERSON] , зареєстрований 21.11.1997р. Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №895; здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, - квартири [ADDRESS] ; визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилався на те, що 21.11.1997 між ним та відповідачем у Дзержинському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції зареєстрований шлюб, актовий запис №895. Від вказаного шлюбу у 1999р. народився син [PERSON] , який на теперішній час є повнолітнім. Також у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В. 16.10.2000 р. №3471, сторони набули спільне майно - квартиру [ADDRESS] . На теперішній час шлюб існує формально, сторони проживають окремо, сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. 22.06.2021 ухвалою Київського районного суду м. Харкова загальне позовне провадження у справі відкрите (а.с.24). 13.07.2021 відповідач подала відзив на позовну заяву, у якому позов в частині вимоги про розірвання шлюбу визнала. Проти задоволення позову в частині вимоги про поділ майна подружжя заперечувала. Вказала, що спірна квартира придбана за її особисті кошти та кошти, частково передані її матір`ю [PERSON] . Так, їй в результаті приватизації належала 1/3 частина кв. [ADDRESS] . Іншими співвласниками цієї квартири були її син [PERSON] та баба [PERSON] . Після смерті сина [PERSON] вона в порядку спадкування набула право власності на 1/3 частку кв. [ADDRESS] . Після смерті баби [PERSON] право власності на 1/3 частину вищевказаної квартири в порядку спадкування набула її матір [PERSON] . Таким чином, їй та матері [PERSON] належало по 2/3 та 1/3 частці відповідно квартири [ADDRESS] . 22.09.2000р. вказана квартира на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. р.№2667, продана за 12\~919 грн. За кошти, отримані від продажу квартири, 16.10.2000р. за 10\~376 грн. придбана спірна квартира. Спільних коштів на придбання квартири станом на 16.10.2000 сторони не мали, позивач не працював, джерел доходу, необхідних для придбання житла, не мав. Право власності на спірну квартиру зареєстроване за нею. Факт витрачання на придбання спільної квартири саме особистих коштів підтверджується незначним проміжком часу, що становить 26 днів, між продажем власного майна та придбанням спірної квартири, а також відсутністю у неї та відповідача інших суттєвих джерел доходу, заощаджень на час придбання спірної квартири (а.с.33-36). 19.07.2021 позивач подав відповідь на відзив. Вказав, що посилання відповідача щодо набуття нею та її матір`ю права власності по 1/3 частці кожною в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS] доказами не підтверджене. Доказів, які б свідчили про отримання [PERSON] від матері [PERSON] коштів на придбання спірної квартири, відповідач не надала. Також зазначив, що він надавав свої особисті кошти на ремонт та утримання спірної квартири (а.с.54-56). 31.08.2021 ухвалою Київського районного суду м. Харкова підготовче провадження у справі закрите (а.с.75). Позивач та його представник позов підтримали, просили задовольнити. Позивач зазначив, що сумісне господарство з відповідачем не ведеться з жовтня 2019р., від шлюбу мають сина [PERSON] , який на теперішній час є повнолітнім. Відповідач позов в частині розірвання шлюбу визнала; вказала, що сумісне господарство з відповідачем не ведеться з жовтня 2019р., від шлюбу мають сина [PERSON] , який на теперішній час є повнолітнім. Проти задоволення в частині поділу майна подружжя відповідач та її представник заперечували. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши учасників процесу, суд доходить наступного: \~ \~ \~ \~Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~ \~ \~ \~Відповідно ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 21.11.1997р. між сторонами у Дзержинському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції зареєстрований шлюб, актовий запис №895 (а.с.5). Від вказаного шлюбу народився син [PERSON] , який на теперішній час є повнолітнім, що підтверджено сторонами у судовому засіданні. Відповідно ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У ході судового розгляду встановлено, що шлюбно-сімейні відносини припинені, сторони не ведуть спільне господарство з жовтня 2019р., клопотань про надання часу на примирення сторони не заявили. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України - у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в частині вимоги про розірвання шлюбу не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що фактично сім`я розпалась та не може бути відновлена, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому шлюб підлягає розірванню. Також судом встановлено, що у період шлюбу - 16.10.2000 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В. 16.10.2000 р. №3471, відповідач [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.38). Відповідно \~ ст.\~60\~СК України,\~ майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Положеннями ч.1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно ч.1\~ст.\~71\~СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як вбачається з роз`яснень, наведених у п.22-24 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~ визнання\~його недійсним\~ та\~поділ спільного\~майна подружжя» від 21.12.2007 №11 , поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом . Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18,від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18. Доказів на підтвердження набуття спірної квартири за кошти, одержані саме від продажу кв. [ADDRESS] , відповідачем не надані. Незначний проміжок часу між продажем кв. [ADDRESS] та купівлею спірної квартири, не свідчить, що джерелом придбання кв. [ADDRESS] є кошти, отримані від продажу попередньої квартири. Таким чином, доказів для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на спірне майно, матеріали справи не містять. З урахуванням викладеного, суд виходить із того, що спірне нерухоме майно придбане сторонами під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому позовна вимога про визнання за позивачем право власності на Ѕ частину кв. [ADDRESS] підлягає задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог\~ст. ст.141, 142 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду з позовною заявою сплачений судовий збір у сумі 908 грн. за вимогу немайнового характеру та 6810 грн. за вимогу майнового характеру (а.с.6,7). Зважаючи на визнання відповідачем позову в частині вимоги про розірвання шлюбу до початку розгляду\~справи по\~суті, суд повертає позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову за вказану вимогу, решту суд стягує з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved