Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

21 квітня 2020 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Миколаєві, Державної казначейської служби України, в якій просить стягнути з Державної казначейської служби України на відшкодування шкоди 14 000 грн. сплачених адвокату Беліку В.Г. у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; стягнути з Державної казначейської служби України на відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.; стягнути з Державної казначейської служби України вартість витрат у сумі 7000 грн., що буде сплачена адвокату Беліку В.Г. у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги при розгляді в суді справи про відшкодування шкоди. Позовна заява мотивована тим, що орган досудового розслідування з моменту відкриття кримінального провадження №12018150000000140 від 30.05.2018 року ухиляються від прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень у цьому провадження, скарги позивача задовольняються слідчими суддями. З моменту відкриття кримінального провадження орган досудового розслідування порушує права позивача, що завдає йому майнову і моральну шкоду. Посилаючись на вимоги ст. 1176 ЦК України, ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і суду», ст. 133 ЦПК України, позивач звернувся до суду із вказаним позовом. 27 квітня 2020 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання. 12 червня 2020 року від ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що [PERSON] не має процесуального статусу потерпілого, тому не може подавати клопотання в порядку ст. 220 КПК України, про що йому неодноразово повідомлялось. Чинним законодавством передбачено механізми контролю за процесуальною діяльністю сторони обвинувачення, зокрема мова йде про відомчий, прокурорський і судовий контроль. Досудове розслідування здійснюється повно та неупереджено, з дотриманням вимог чинного законодавства. Звернення [PERSON] розглядаються відповідно до вимог чинного законодавства у визначений законом строк. Позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяння йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що є обов`язком позивача. Щодо матеріальної шкоди у розмірі 14 000 грн. - такі витрати не підтверджені належними доказами, відсутня вартість кожної послуги. Ці витрати не стосуються даної справи. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, які будуть понесені у цій справі - 7000 грн., позивачем не надано доказів цих витрат, розрахунку обсягу наданих послуг. З цих підстав просив відмовити у задоволенні позову. 23 червня 2020 року від [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідач проігнорував ч.1 ст. 55 КПК України, те що позивачу кримінальним правопорушенням завдано шкоди і слідчий суддя зобов`язала відповідача розглянути клопотання про долучення доказів завдання шкоди. Проігнорував той факт, що КПК України не вимагає визнання особи потерпілим постановою органу досудового розслідування. Проігнорував той факт, що вручення пам`ятки про процесуальні права та обов`язки потерпілого є обов`язком органу досудового розслідування. Не з`ясував того факту, що слідчі судді зобов`язували розглянути клопотання [PERSON] . Посилаючись на відсутність доказів заподіяння моральної шкоди, відповідач не врахував ч. 5 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦПК України. Зазначаючи, що дії правоохоронних органів повинні бути визнані незаконними, відповідач проігнорував п. 1 ст. 1 п. 1-1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Також заперечуючи проти матеріальної шкоди відповідач проігнорував вимоги ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Посилаючись на викладене, вважає, що суд може відхилити доводи відповідача, викладені ним у відзиві, та задовольнити позовні вимоги. 02 липня 2020 року до суду надійшло заперечення представника ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві. на відповідь на відзив, відповідно до якого, відповідач вказує, що позивач не отримав пам`ятки потерпілого і не є потерпілим у кримінальному провадженні. В обґрунтування своєї вимоги щодо стягнення грошових коштів у сумі 10000 грн., позивачем знову не наведено жодних підстав для відшкодування та не надано розрахунку з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Для стягнення матеріальної шкоди 14000 грн. відсутні підстави для застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на який посилається позивач. Враховуючи наведене, просив відмовити у задоволенні позову. 15 липня 2020 року до суду надійшло заперечення [PERSON] проти доводів відповідача, згідно яких позивач зазначає, що відповідач перекрутив ч. 7 ст. 55 КПК України, проігнорував той факт, що «слідчий, прокурор, суд має право визнати особу потерпілою лише за її письмовою згодою» тільки в умовах коли ця особа «не подала заяву про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяву про залучення її до провадження як потерпілого»; що позивач є заявником у кримінальних провадженнях; що позивач звертався до відповідача із заявою про визнання його потерпілим. В такому разі, можливо зробити висновок, що в діях відповідача, які умисно не виконали обов`язки щодо вручення позивачу пам`ятки, не виконали ухвали слідчого судді, є ознаки кримінальних правопорушень. Посилання відповідача на розгляд заяв позивача не відповідають дійсності, оскільки слідчі судді у шести ухвалах зобов`язали слідчого розглянути клопотання позивача. З цих підстав вважає, що суд може відхилити доводи відповідача та задовольнити позовні вимоги. 10 серпня 2020 року до суду надійшов відзив Державної казначейської служби України, відповідно до якого останній не визнає позовні вимоги, посилаючись на наступне: підстави, зазначені у позовній заяві не відносяться до переліку, визначеному у ст. 1176 ЦК України. Доказів на підтвердження завдання шкоди не надано. Позивачем не було визнано у судовому порядку дій та бездіяльності органу досудового розслідування незаконною. Скасування постанови про відмову у визнанні потерпілим не тягнуть за собою безумовний обов`язок щодо відшкодування шкоди. Позиція, викладена у позовній заяві ґрунтується на суб`єктивному тлумаченні позивачем норм чинного законодавства України та зводиться до вказування позивачем органам досудового розслідування, які дії повинні бути вчинені. Позивачем не надано доказів на підтвердження спричинення моральної шкоди, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями органу, що завдав (на думку позивача) шкоду, не обґрунтовано характеру моральних страждань та не надано розрахунку моральної шкоди. Щодо витрат на професійну правничу допомогу - ці витрати не є тотожними з матеріальною шкодою. Такі витрати віднесені до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом. Наділення органів державної казначейської служби України повноваженнями щодо виконання судових рішень про стягнення коштів з Державного бюджету України, не вказує на безумовний обов`язок останніх нести юридичну відповідальність за діяння держави та створених нею органів. З наведеного, просили відмовити у задоволенні позову. 24 вересня 2020 року до суду надійшла заява [PERSON] про розгляд справи без його участі та участі його представника. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві і запереченнях на відповідь на відзив. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що Слідчим управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві здійснюється досудове розслідування кримінальних проваджень № 42018160690000290, 42018160690000293, 42018160690000286, 42018160690000241, що об`єднані в кримінальне провадження № 420181506900002140. Заявником у вказаних кримінальних провадженнях є [PERSON] . В ході досудового розслідування [PERSON] неодноразово звертався зі скаргами на орган досудового розслідування до слідчих суддів, які були задоволені, зокрема: ухвала від 27.02.2019 у справі № 487/1321/19 провадження № 1-кс/487/1418/19 - зобов`язано розглянути клопотання [PERSON] від 11 лютого 2019 року про залучення як потерпілого; ухвала від 28.03.2019 року провадження 1-кс/487/1980/19 - зобов`язано розглянути клопотання [PERSON] від28.02.2019 про долучення доказів нанесення матеріальної шкоди; ухвала від 25.04.2019 року провадженні № 1-кс/487/3066/19 - зобов`язано розглянути клопотання від 29 березня 2019 року; ухвала від 10.05.2019 р. провадження № 1-кс/490/713/19 - скасовано постанову від 23.01.2019 про відмову у визнанні потерпілим; ухвала від 31.10.2019 провадження № 1-кс/487/8321/19 - зобов`язано розглянути заяву від 30.09.2019; ухвала від 08.11.2019 року провадження № 1-кс/487/8320/19 - зобов`язано розглянути клопотання від 27.09.2019 року; ухвала від 25.11.2019 провадження №1-кс/487/8623/19 - скасовано постанову від 17.10.2019 року про відмову у визнанні потерпілим; ухвала від 30.01.2020 провадження № 1-кс/487/502/20 - зобов`язано розглянути клопотання від 16.12.2019. Вважаючи, що незаконною бездіяльністю ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві позивачу спричинено матеріальну та моральну шкоду, позивач звернувся до суду із позовом. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст. 3 ч. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст.56 Конституції кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені в ст.1176 ЦК. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках учинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Таким чином, враховуючи підстави відшкодування шкоди, зазначені позивачем, положення ч. 1 ст. 1176 ЦК України у даному спорі не можуть бути застосовані. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стст.1173, 1174 цього кодексу). У ст.1174 ЦК передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, АРК або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно зі ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. За змістом ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог ст.1174 ЦК потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування в розумінні стст.1167, 1174 ЦК. При цьому сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано вчинити певні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру й не може бути доказом того, що бездіяльність відповідача заподіяла позивачу моральну шкоду. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, унаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача та притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі №638/8636/17-ц від 13 травня 2020 року. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Позивач не довів достатніми та допустимими доказами факт заподіяння йому моральної шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між бездіяльністю ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, та настанням шкоди. Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. При цьому, наявність недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. Саме такого висновку дійшов Верховний суд у постанові від 19 березня 2020 року №686/13212/19. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності. Сам по собі факт, що ухвалами слідчих суддів задовольнялись скарги позивача, не свідчить про заподіяння шкоди позивачу, а також і про причинний зв`язок із заподіяною моральною шкодою. Права [PERSON] на порушення яких останній посилався з підстав невнесення до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення за його заявою, були відновлені шляхом задоволення його скарги на бездіяльність слідчого в порядку, визначеному КПК України та виконання ухвали слідчого судді. Необхідність звернення до суду щодо дій органів досудового розслідування не є належною правовою підставою для відшкодування моральної шкоди, а позивачем не доведено моральних страждань внаслідок бездіяльності ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві. З огляду на викладене суд виходить із недоведеності позовних вимог в цій частині, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди, розмір якої ніяк не обґрунтований, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідача, що на підставі ст.81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Згідно із частиною шостою ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання позивача на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є помилковим, оскільки вказаний закон врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності, його дія не розповсюджується на заявників, потерпілих осіб, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування за заявою таких осіб. Саме такого висновку дійшов Верховний суд у постанові № 585/724/19 від 27 травня 2020 року. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. Розглядаючи вимоги про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 14 000 грн. сплачених адвокату Беліку В.Г. у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги, суд виходить з наступного. Насамперед, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на який посилається позивач, як вказано вище, не може бути застосовано до спірних правовідносин. Далі, Згідно Договору про надання правової допомоги адвокатом від 26 грудня 2018 року, адвокат Бєлік В.Г. бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу замовнику в відновленні прав [PERSON] які будуть порушуватися органами досудового розслідування за ЕРДР №42018160690000291 від 20.12.18р., 42018160690000293 та за ЕРДР в які можливо ці провадження будуть об`єднані. Також адвокат повинен надавати правову допомогу [PERSON] , якщо його права будуть порушені слідчими суддями при досудовому слідстві. Згідно акту приймання-передачі виконаних юридичних послуг адвокатом від 04 лютого 2020 року, [PERSON] здійснив перевірку наданих адвокатом послуг і підтверджує, що адвокат здійснив: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань кримінального кодексу України, складання клопотань, заяв, скарг. Загальна оплата послуг адвоката у вказаний період з без ПДВ складає 14000 грн. Згідно квитанції № 536886 Бєліку В.Г. було сплачено 14000 грн. за вищевказаним договором. Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Заявлені позивачем вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди полягають виключно в наданні позивачу правової допомоги у період досудового розслідування, яке наразі триває. Однак, суд вважає, що судові витрати, понесені у кримінальному провадженні, зокрема і витрати на правову допомогу, не є шкодою, що може бути відшкодована у цивільній справі за рахунок коштів державного бюджету. Означені витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими КПК України. У справі № 462/6473/16-ц ВП ВС зазначила, що питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК. Якщо це питання не було вирішене судом, сторони кримінального провадження, свідок, експерт, спеціаліст і перекладач мають можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядку. А тому такі витрати не можуть бути стягнуті з обвинуваченого за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства. Порядок розподілу процесуальних витрат, до яких належать зокрема і витрати на правову допомогу (ст. 118 КПК України), у кримінальному провадженні врегульований статтею 124, 126 КПК України Відтак, звернення позивача з цивільним позовом про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, які він поніс під час досудового розслідування, є необґрунтованим, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Щодо стягнення витрат у сумі 7000 грн., що буде сплачена адвокату Беліку В.Г. у зв`язку з поданням юридичної допомоги при розгляді справи у суді, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, витрати на професійну правничу допомогу покладаються на позивача.

Outcome: dismissed