Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-26 00:00:00

1.Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Представник позивача за довіреністю звернулась до Шевченківського районного суду Харківської області із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, який обґрунтувала наступним. 12 серпня 2014 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК», як банком, та [PERSON] , як позичальником, був укладений кредитний договір б/н від 12.08.2014 року, згідно умов якого відповідач по справі отримав кредит у розмірі 2 400,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач як зазначив представник банку підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70/ складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом відповідача в анкеті-заяві. Банк свої зобов`язання згідно з умовами договору виконав в повному обсязі, надав позичальнику кредитні кошти у розмірі, встановленому договором, а позичальник, взяті на себе зобов`язання, не виконав в порушення ст.509, 526, 1054 ЦК України, своєчасно не сплачував банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, що призвело до виникнення заборгованості. Станом на 30.09.2019 року розмір загальної заборгованості становить 142 008,98 гривень, яка складається з наступного: 3 159,58 грн. - заборгованість за кредитом, 138 849,40 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. Кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми стягнення заборгованості за кредитом, тому позивач просить 120523,91 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 12.08.2014 року по 30.07.2019 року, яку позивач по справі просить стягнути з відповідача, також просить стягнути суму сплаченого ним за подання позову до суду судового збору в розмірі 1921, 00 гривень. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав письмове клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити (а.с.42). Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, пояснивши суду, що на момент отримання кредиту його не було повідомлено про суму відсотків в такому розмірі, в якому просить стягнути банк з нього в своєму позові, в заяві-анкеті, яку він підписував, ані розміру суми кредиту, виданої йому, ані розміру відсотків, не було зазначено та оговорено між банком та ним. Також, в заяві-анкеті не зазначено про відповідальність у вигляді пені та штрафу. Строк дії карки закінчився в березні 2018 року, а банк продовжував весь цей час нараховувати відсотки, пеню та штраф за кредитним договором після спливу майже двох років з моменту закінчення строку його дії, що не відповідає діючому законодавству України. Свій примірник договору від банку він так й не отримав. Крім того, ним за вказаним кредитним договором було сплачено банку 11 522 гривень. Банк нараховував йому проценти з 2014 року по 2019 рік. В зв`язку з чим, просить суд в позові банку відмовити, так як отримані від банку кредитні кошти ним банку повернуті та заборгованості у нього перед банком немає. 2.Процесуальні дії, заяви, клопотання. Ухвалою Шевченківського районного суду Харківської області від 20 січня 2020 року позовну заяву АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Разом з позовною заявою 10.01.2020 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просила їх задовольнити (а.с.42). 3.Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Суд, перевіривши матеріали справи, вислухавши відповідача, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, що виникають з зобов`язального права, пов`язані із правовими наслідками порушення зобов`язання та відповідальністю за порушення зобов`язання. За змістом ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Статтею 13 ЦПК України визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 12 серпня 2014 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК», як банком, та [PERSON] , як позичальником, був укладений кредитний договір б/н від 12.08.2014 року, згідно умов якого відповідач по справі отримав кредит у розмірі 2 400,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом відповідача в анкеті-заяві. (а.с. 7). При укладанні договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою відповідача щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4. «Умов та Правил надання банківських послуг». Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п. 2.1.1.2.3., п. 2.1.1.2.4. «Умов та Правил надання банківських послуг», де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70/, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6. «Правил користування платіжною карткою». Одночасно пунктом 1.1.3.2.3. «Умов та правил надання банківських послуг» передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору Згідно п. 2.1.1.5.6. «Умов надання банківських послуг» у разі невиконання зобов`язань за договором, на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати винагороди банку. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, який знаходиться в матеріалах справи. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. Відповідно до п. 2.1.1.12.9. «Правил користування платіжною карткою», боржник доручає списувати з будь якого рахунку відкритого в банку, зокрема, з картрахунку грошові кошти для здійснення платежу з ціллю повного або часткового погашення боргових зобов`язань. Згідно п. 2.1.1.3.5. «Умов та правил надання банківських послуг» клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих в валюті кредитного ліміту, в межах суми, підлягаючих сплаті банку за даним договором, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку у разі настання строків платежів за іншими договорами Клієнта в межах, встановлених цими договорами (договірне списання), в межах платіжного ліміту картрахунку. Відповідно до п. 2.1.1.12.11. «Правил користування платіжною карткою», банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у встановленої банком долі в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов`язків за цим договором. Згідно п. 1.1.3.2.2. «Умов та правил надання банківських послуг» у разі порушення власником або довіреною особою вимог діючого законодавства України та/або умов даного договору та/або у разі виникнення Овердрафту банк має право призупинити здійснення розрахунків по карті (заблокувати карту) та/або визнати карту недійсною до моменту усунення порушень, а також вимагати дострокового виконання боргових обов`язків в цілому або у встановленою банком часткою у разі невиконання власником або довіреною особою власника своїх боргових обов`язків та інших обов`язків за цим договором. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 30.09.2019 року має заборгованість в розмірі 142 008,98 гривень, але позивач просить стягнути з відповідача частину цієї заборгованості в розмірі 123 683,49 гривень. 4.Мотивована оцінка аргументів сторін. Позивач обґрунтовує позов тим, що банк прийняті на себе зобов`язання згідно з умовами договору було виконано, надано відповідачу кредитні кошти, а відповідачем прийняті на себе зобов`язання не виконано, що призвело до виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором, при цьому, стягненню підлягає як заборгованість за кредитом так і заборгованість по процентам за користування кредитом. Станом на 30.09.2019 року розмір загальної заборгованості позичальника перед банком становить 142 008,98 гривень, позивач просить стягнути з відповідача частину цієї заборгованості в розмірі 123 683,49 гривень. Відповідач ухиляється від виконання своїх зобов`язань за договором і не погашає заборгованість, що є порушенням договору і законних прав та інтересів банка. Останній платіж відповідачем був здійснений 16.09.2019 року в розмірі 200,00 гривень. Відповідач зазначає, що на момент отримання кредиту його не було повідомлено про суму відсотків в такому розмірі, в якому просить стягнути банк з нього в своєму позові, в заяві-анкеті, яку він підписував, ані розміру суми кредиту, виданої йому, ані розміру відсотків, не було зазначено та оговорено між банком та ним. Також, в заяві-анкеті не зазначено про відповідальність у вигляді пені та штрафу, тому, судом її не можна застосовувати до виниклих правовідносин. Строк дії карки закінчився в березні 2018 року, а банк продовжував весь цей час нараховувати відсотки, пеню та штраф за кредитним договором після спливу майже двох років з моменту закінчення строку його дії, що не відповідає діючому законодавству України. Свій примірник договору від банку він так й не отримав. Крім того, ним за вказаним кредитним договором було сплачено банку близько 12 000,00 гривень, точну суму він зазначити не може, бо сплив дуже великий проміжок часу з 2014 року по 2020 рік. В зв`язку з чим, просить суд в позові банку відмовити, так як отримані від банку кредитні кошти ним банку повернуті та заборгованості у нього перед банком немає. Доводи позивача, викладені в позовній заяві, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні частково, лише в частині стягнення в примусовому порядку з відповідача суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 3 159,58 гривень та в цій частині заслуговують на увагу. Інші доводи позивача, викладені в позовній заяві, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому, на увагу не заслуговують. У підписаній сторонами анкеті-заяві від 12.08.2014 року відсутні умови договору про розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, відсутні умови щодо встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 12.08.2014 року, посилався на витяги з «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою», «Тарифи банку», архів яких розміщений на банківському сайті - https://privatbank.ua/terms/pages/70/, як на невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з «Тарифів банку», «Умов та правил надання банківських послуг» розумів відповідач, ознайомлений з ними та погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. 5.Чи були і ким порушені права, за захистом яких мало місце звернення до суду. З вищенаведеного і доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що мало місце порушення прав позивача зі сторони відповідача лише в частині непогашення відповідачем суми отриманого кредиту в розмірі 3 159,58 гривень, оскільки відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Позивачем прийняті на себе зобов`язання згідно з умовами договору було виконано в повному обсязі, надано позичальнику кредитні кошти у встановленому умовами договору розмірі та строки, а відповідачем взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів у встановленому договором розмірі та строки, виконано з істотними порушеннями умов договору, що призвело до виникнення простроченої заборгованості за договором. 6.Норми права, що регулюють спірні правовідносини та мотиви їх застосування. Відповідно до частин 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ч.1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Ч.2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати (продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 цього Кодексу (договором приєднання)є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. За змістом ст.1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. 3гідно зі ст.1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка,що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У підписаній сторонами анкеті-заяві від 12.08.2014 року процентна ставка за користування кредитними коштами не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на прострочену заборгованість за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 12.08.2014 року, посилався на витяги з «Умов та правил надання банківських послуг», «Тарифів банку», архів яких розміщений на банківському сайті - https://privatbank.ua/terms/pages/70/, як на невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з «Тарифів банку», «Умов та правил надання банківських послуг» розумів відповідач, ознайомлений і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Однак, суд вважає, що, в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки «Умови та правила надання банківських послуг», що розміщені на офіційному сайті позивача https://privatbank.ua/terms/pages/70/ неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (12.08.2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (10.01.2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяги з «Тарифів банку», «Умов та правила надання банківських послуг» у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу «Умови та правила надання банківських послуг», відсутність в заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяги з «Тарифів банку», «Умов та правил надання банківських послуг» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. Надані позивачем «Умови та правила надання банківських послуг» не підписані та не визнаються позичальником, а також, ці умови не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання, як другої сторони, до запропонованого договору. Такого ж самого висновку дотримується Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року ( справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. У постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-144цс14 Верховний Суд України зазначив, що сторони досягли згоди та уклали договір, в якому передбачили, що позовна давність, установлена законом, збільшена за домовленістю сторін до п`яти років відповідно до п. 5.5 «Умов надання споживчого кредиту фізичним особам» («Розстрочка») (стандарт). У постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) посилання на відступлення від правової позиції, викладеної раніше у постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс 14), що було обов`язковим згідно з частиною першою статті 360-7 ЦПК України (у редакції, чинній на момент прийняття постанови) відсутнє. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява №28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/1 1, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17, провадження № 14-131цс19) зазначає про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правововідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та вважає, що витяг з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» АТ КБ «ПРИВАТБАНК», які не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати, як частину кредитного договору, укладеного між сторонами, укладеного шляхом підписання заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Ст.8І ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Також безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір б/н від 12.08.2014 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містив строку повернення кредиту (користування ним), Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника лише суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 3159,58 гривень. Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав за для задоволення позовних вимог у повному обсязі. 7.Судові витрати. Судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду, згідно ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача пропорційно до задоволених судом позовних вимог.

Outcome: partial