Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

21 серпня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , у якому з урахуванням уточненого позову від 27.04.2020 року, просить: - визнати дійсним договір купівлі - продажу ј частки житлової квартири [ADDRESS] , укладений 12 квітня 2005 року між нею та [PERSON] ; - припинити право власності [PERSON] на ј частку у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] ; - визнати за нею право власності на ј частку квартири [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням виконкому міської ради народних депутатів від 03 березня 1998 року №04834, зареєстрованого в БТІ і записано в реєстрову книгу за №75-1, квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної сумісної власності - позивачеві та її синам [PERSON] , [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] . У рішенні Новомосковського міськрайонного суду зазначено, «що частки кожного зі співвласників вказаної квартири, на момент її приватизації, були рівними, тобто кожен із співвласників, зазначений у свідоцтві про право власності на житло, набув право власності на ј частку квартири». 12 квітня 2005 року позивач уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу ј частки житлової квартири [ADDRESS] . Після підписання договору, вона передала [PERSON] грошову суму за придбане майно у розмірі 40 000, 00 грн., що було передбачене договором, тим самим виконала своє зобов`язання як покупця за договором. Уклавши договір [PERSON] добровільно виїхав з квартири, вивіз усі свої речі. За умовами домовленості, викладених у договорі купівлі-продажу, [PERSON] зобов`язався оформити нотаріально правовстановлюючі документи на [PERSON] до 01 березня 2016 року. Однак, на цей час відповідач не виконав вищевказані зобов`язання щодо нотаріального оформлення майна, яке позивач придбала за договором купівлі-продажу. Позивач, вважає, що укладений між нею та відповідачем договір купівлі-продажу ј частки житлової квартири відповідає умовам законодавства України щодо укладення угод між громадянами. Підписання угоди було здійснено відповідно до справжньої волі осіб, що її уклали. Відповідно до висновку про вартість об`єкта незалежної оцінки «ринкова вартість об`єкта оцінки - квартири [ADDRESS] та є власністю [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в рівних частках, станом на 27 серпня 2018 року становить 327 880, 00 грн.». Договором купівлі-продажу, розпискою підтверджуються ті обставини, що відповідач отримав від позивача 40 000,00 грн., як компенсацію вартості ј частки у праві спільної власності на квартиру. Отже, зважаючи на те, що спільне володіння і користування квартири є неможливим, відповідач отримав грошові кошти за свою частку у квартирі, тому припинення права власності останнього не завдасть істотної шкоди його інтересам, оскільки він отримав грошову компенсацію. Окрім того спірна власність жодним чином відповідачем не використовується. За вказаних обстави, посилаючись на вимоги ст. 220, 365 ЦК України, позивач звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 21 серпня 2019 відкрито провадження у справі. Відповідною ухвалою суду від 28 квітня 2020 року прийнято до розгляду уточнений позов. В судове засідання позивач не з`явилася, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, одночасно позов підтримала, просить задовольнити у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, вважається таким, що повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток за останнім відомим місцем проживання, а також шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному сайті судової влади, причина неявки не відома. Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами справи. Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зважаючи на те, що дана справа вже досить тривалий час знаходиться на розгляді, судом вживались всі можливі заходи для виклику відповідача в судове засідання, в тому числі, шляхом витребування з Державної прикордонної служби відомостей про перетинання відповідачем державного кордону, а тому з метою дотримання права позивача на доступ до правосуддя, суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України, з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши подані докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 28 березня 1998 року Новомосковським житлово-експлуатаційним об`єднанням згідно розпорядження від 03 березня 1998 року за № 04834, зареєстрованого в Новомосковському БТІ за № 75-І (а.с.5) [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] (а.с.5). Рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 07 травня 2019 року у цивільній справі №183/7494/18, яке набрало законної сили 07 червня 2020 року, визначено, що частка співвласника [PERSON] , померлого [INFO] , у спільному сумісному майні - квартирі [ADDRESS] становить ј частка вказаної квартири та визнано за [PERSON] право власності на ј частку квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (а.с.8-10). Як встановлено зазначеним рішенням суду, частки кожного зі співвласників вказаної квартири, на момент її приватизації, були рівними, тобто кожен із співвласників, зазначений у свідоцтві про право власності на житло, набув право власності на ј частку квартири. Суду подано копію розписки [PERSON] , у якій останній підтвердив, що 12 квітня 2005 року отримав від громадянки [PERSON] грошові кошти в сумі 8000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на момент укладення розписки є еквівалентною сумі 40 000,00 грн., за продаж, належної йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.03.1998 року, ј частки житлової квартири [ADDRESS] (а.с.12). Крім того, в матеріалах справи міститься копія договору купівлі - продажуј частки житлової квартири, укладений у простій письмовій формі 14 квітня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] , у відповідності до якого останній зобов`язався оформити нотаріально правовстановлюючі документи для [PERSON] у строк до 01 березня 2006 року. До правовідносин, що виникли між сторонами з приводу зазначеного договору купівлі-продажу, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права. Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Частина 1 ст.206 ЦК України визначає, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Водночас, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (п.3 ч.1 ст.208 ЦК України). Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Між тим, угоду купівлі - продажу ј частки квартири не було посвідчено нотаріально, і тому суд позбавлений можливості визнати право власності за позивачем на нерухоме майно, з підстав, визначених ч.2 ст. 220 ЦК України, оскільки укладений між сторонами договір купівлі-продажу в простій письмовій формі є нікчемним. Поряд з цим, як зазначає позивач у своєму позові, відповідач не виконав вищевказані зобов`язання щодо нотаріального оформлення майна, спільне володіння і користування квартири є неможливим, тому позивач наполягає на припиненні права власності останнього на частку у праві спільної сумісної власності, за яку він отримав від позивача грошову компенсацію. Правовідносини, що виникли між сторонами з приводу припинення права на частку у спільному майні, врегульовані наступними нормами закону. В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 Цивільного кодексу України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 321 ЦК України). Згідно статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. За змістом статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, сформульованої у постанові від 02 липня 2014 року в справі №6-68цс14 визначальною обставиною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників є те, чи буде істотною шкода завдана внаслідок такого припинення. Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суди повинні враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження №12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі №760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) вказано, що: «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном». Подані позивачем письмові докази свідчать про наявність таких обставин для припинення права на 1/4 частку відповідача [PERSON] , визначені ст. 365 ЦК України, а саме частка є незначною і не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування майном є неможливим і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника. Разом з тим, у відповідності до ч.2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Так, в матеріалах справи міститься копія висновку про вартість об`єкта незалежної оцінки (а.с.34-35), відповідно до якого ринкова вартість квартири [ADDRESS] та є власністю [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в рівних частках, станом на 27 серпня 2018 року становить 327 880,00 грн., в тому числі ј частка - 81 970,00 грн. Як зазначено у поданій до суду розписці, відповідач [PERSON] отримав від громадянки [PERSON] грошові кошти в сумі 8000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на момент укладення розписки - 12.04.2005 року, є еквівалентною сумі 40 000,00 грн., за продаж, належної йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.03.1998 року, ј частки житлової квартири. У відповідності до ст.392 ЦК України, яку суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин, як норму права, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. У відповідності до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно із ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до п.4 ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. В свою чергу, відповідачем по справі суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених в позові. Аналізуючи викладе, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, однак підлягає частковому задоволенню. Встановлені судом обставини щодо сплати позивачем на користь відповідача грошової компенсації, дають суду підстави для припинення права власності [PERSON] нај квартири [ADDRESS] та визнання права власності на цю частку квартири за позивачем [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: partial