Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

21 березня 2017 року до суду надійшов вищевказаний цивільний позов, у якому позивач з урахуванням уточнених позовних вимог, просить змінити частки власників домоволодіння за адресою: м.Дніпро, вул.Казанська, №1-1а, встановивши, що [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) належать 83/100 частини домоволодіння за адресою: м.Дніпро, вул.Казанська, №1-1 а: у житловому будинку літ.В-2 в цокольному поверсі квартира № 3 загальною площею 33,3кв.м; цокольний поверх під літ.в-2 загальною площею 19,7кв.м; житлова прибудова літ. В-1 загальною площею 21,5кв.м; гаражі літ.М, П, Т, У загальною площею 253,1кв.м; сарай літ.Р загальною площею 19кв.м; вбиральня літ.С загальною площею 1кв.м; погріб літ.К загальною площею 29,2кв.м; підпірна стіна №4; зливна яма №5; в загальному користуванні споруди № 1, 2, 3; [PERSON], [PERSON], [PERSON] належать 17/100 частини домоволодіння за адресою: м.Дніпро, вул.Казанська, №1-1а: в житловому будинку літ.В-2 на 1-му поверсі квартири №1,2 загальною площею 51,2кв.м; на 1-му поверсі літ.в-2 тераса загальною площею 26,2кв.м; сходи літ. в загальною площею 1,8кв.м; в загальному користуванні споруди №1,2,3; визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) право власності на 83/100 частини домоволодіння за адресою: м.Дніпро, вул.Казанська, № 1-1а, що складається з: у житловому будинку літ.В-2 в цокольному поверсі квартира №3 загальною площею 33,3кв.м; цокольний поверх під літ.в-2 загальною площею 19,7кв.м; житлова прибудова літ.В-1 загальною площею 21,5кв.м; гаражі літ.М, П, Т, У загальною площею 253,1кв.м; сарай літ.Р загальною площею 19кв.м; вбиральня літ.С загальною площею 1кв.м; погріб літ.К загальною площею 29,2кв.м; підпірна стіна №4; зливна яма №5. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач та відповідачі є власниками домоволодіння за адресою: м.Дніпро, вул.Казанська, №1-1а. Згідно з договором купівлі-продажу від 25.04.1995р. позивачу, на час придбання частини вказаного домоволодіння, належали 22/100 частин. Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 06.02.1998р. відповідачам належало на той час 24/100 частини. За час користування будинком позивач, поліпшуючи свої житлові умови, провів реконструкцію і добудову належної йому частини домоволодіння, внаслідок чого частки кожного власника цього домоволодіння змінилися і, відповідно до Акту ідеальних часток від 04.03.2002р., затвердженого КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», становили: у позивача - 64/100 частини домоволодіння, у відповідачів - 36/100 частин домоволодіння. На підставі зазначеного Акту, з того часу вважається, що домоволодіння по вул.Казанській, №1-1а складається із двох житлових будинків літ. В-1, Г-1. В подальшому позивач, продовжуючи поліпшувати свої житлові умови, знову провів невелику реконструкцію і добудову належної йому частини домоволодіння, внаслідок чого частки кожного власника цього домоволодіння змінилися і, відповідно до Розрахунку часток від 30.06.2016р., складеного сертифікованим інженером з технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, становлять: у позивача - 83/100 частини домоволодіння, у відповідачів - 17/100 частин домоволодіння. Відповідно до звіту про проведення технічного обстеження від 10.11.2016р. реконструкція і добудова належної позивачу частини домоволодіння відповідає вимогам надійності і безпечної експлуатації. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила задовольнити позов. Відповідачі - 1, 2, 3 та представник відповідачів 1, 2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та заперечували проти їх задоволення. Відповідачі - 1, 2, 3 надали до суду письмові заперечення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. 20 квітня 1995р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 22/100 частини домоволодіння за адресою: м.Дніпро, вул.Казанська, №1-1а, яке в цілому складається з житлового будинку А-І глиновального житловою площею 56,9кв.м, з житлового будинку В-І глиновального, житловою площею 57,5кв.м, з житлового будинку Г-І глиновального, житловою площею 11,7кв.м, сараї Д, Е, Ж дощаті, погріб К шлакоблокований, уборна Н. 22/100 частини домоволодіння належало продавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого в Третій дніпропетровській держнотконторі 10.08.1993р. за №3-3516 зареєстрованого в Дніпропетровському інвентар бюро 27.09.93р. за №251-77(а.с.6-7). У свою чергу відповідачам на той час належало 24/100 частини домоволодіння за адресою: м.Дніпро, вул.Казанська, №1-1а на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.02.1998 року, що підтверджується запереченнями наданими відповідача до матеріалів справи. За час користування будинком [PERSON], поліпшуючи свої житлові умови, провів реконструкцію і добудову належної йому частини домоволодіння, внаслідок чого частки кожного власника домоволодіння за адресою: м.Дніпро, вул.Казанська, №1-1а змінилися, що підтверджується Актом ідеальних часток від 04.03.2002р., який затверджено КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», та частки становлять: у [PERSON] - 64/100 частин домоволодіння, у [PERSON], [PERSON], [PERSON] - 36/100 частин домоволодіння. На підставі зазначеного Акту, з того часу вважається, що домоволодіння по вул.Казанській, №1-1а складається із двох житлових будинків літ. В-1, Г-1 (а.с.8). У подальшому [PERSON], продовжуючи поліпшувати свої житлові умови, знову провів невелику реконструкцію і добудову належної йому частини домоволодіння, внаслідок чого частки кожного власника цього домоволодіння змінилися, що підтверджується розрахунком часток від 30.06.2016р., складеного інженером з технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна [PERSON], та частки становлять: у [PERSON] - 83/100 частин домоволодіння, у [PERSON], [PERSON], [PERSON] - 17/100 частин домоволодіння (а.с.20). Відповідно до звіту про проведення технічного обстеження від 10.11.2016р. реконструкція і добудова належної [PERSON] частини домоволодіння за адресою: м.Дніпро, вул.Казанська, №1-1а відповідає вимогам надійності і безпечної експлуатації (а.с.21-27). Згідно із технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок №1-1а по вулиці Казанська у м.Дніпропетровську, який виготовлено ФОП [PERSON] 30.06.2016р., [PERSON] був замовником технічної інвентаризації зазначеного домоволодіння та станом на 30.06.2016р. домоволодіння за зазначеною адресою складається з: житлового будинку літ.В-2 в цокольному поверсі квартира № 3 загальною площею 33,3кв.м; цокольний поверх під літ.в-2 загальною площею 19,7кв.м; житлова прибудова літ. В-1 загальною площею 21,5кв.м; гаражі літ.М, П, Т, У загальною площею 253,1кв.м; сарай літ.Р загальною площею 19кв.м; вбиральня літ.С загальною площею 1кв.м; погріб літ.К загальною площею 29,2кв.м; підпірна стіна №4; зливна яма №5; в загальному користуванні споруди № 1, 2, 3, а також у зазначеному технічному паспорті маються відмітки про самочинне будівництво (а.с.15-19). Положенням ст.25 ЦК України передбачено, що цивільна правоздатність особи припиняється у звязку з її смертю, тобто померла особа не може мати майна на праві власності, а може бути тільки встановлений факт наявності цього майна у неї на праві власності за життя та визнати право власності на майно за спадкоємцями в порядку його спадкування. Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004р. державна реєстрація речових права на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державно-реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст.3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набирання чинності цим законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992р. № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 05.08.1992р. не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Відповідно до п.3.2 розділу 2 Інструкції про порядок проведення технічні інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року №127, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05.08.1992р. не належать до самочинного будівництва. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ст.318 ЦК України суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 357 ЦК України передбачає якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників придбання майна. На підставі ч.1 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно із ч.3 ст.358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. На підставі ч.1 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного [PERSON] України, наданих у п.6 Постанови від 04.10.1991року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» виділ у натурі часток житлового будинку можливий, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом. Будь-які спори з приводу розташування домоволодіння між власниками домоволодіння та власниками сусідніх ділянок відсутні, не порушують прав інших осіб, що передбачено ч.5 ст.376 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно із ч.3 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, що здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. У судовому засіданні відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та представник відповідачів 1,2 ([PERSON], [PERSON]) посилаються на те, що згоди на будівництво гаражів не надавали, гаражі побудовані більше семи восьми років тому, також посилаються на те, що неодноразово зверталися до міліції щодо усунення перешкод, які створюють побудовані гаражі, однак, доказів на підтвердження зазначених обставин не надали, також вони у судовому засіданні зазначили, що з позовом до суду про усунення перешкод у користуванні майном не зверталися. Крім того, відповідачі зазначили, що будь-які документи на земельну ділянку, на якій знаходиться їх домоволодіння відсутні. Окрім того, відповідачами до письмових заперечень не надано жодного доказу на підтвердження своєї позиції про невизнання позову. Згідно із ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Вирішення цієї цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого у ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст.10 ЦПК України, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки\~ст.60 ЦПК\~закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів у справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів, але цього зроблено не було. Згідно із ч.7 ст.41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Тому якщо власник або співвласник будинку зведенням будівель і споруд погіршує права решти учасників спільної власності чи інших осіб, у тому числі погіршує для них екологічну ситуацію, то вони відповідно до ст.ст.55, 124 Основного Закону та інших актів законодавства мають право заявляти в суді вимоги до знесення цих будівель і споруд (незалежно від того, зводились вони з відповідного дозволу чи без нього) або усунення допущених порушень іншим шляхом, однак, відповідачами підтверджено у судовому засіданні, що з відповідним позовом до суду вони не зверталися. Не може суд прийняти до уваги незгоду відповідачів з заявленими до них позовними вимогами, оскільки вона спростовується вищенаведеним і обєктивно нічим не підтверджена. Згідно із ст.19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які інші домовленості і зобовязання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього та його сімї, предмета спору, а відповідач цього не довів, можливе твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань стосовно позовних вимог є припущенням. Враховуючи вищенаведене, а також враховуючи, що позивач в інший спосіб, окрім як звернутись з позовом до суду про визнання права власності, не може захистити своє право, та з огляду на те, що представником позивача у судовому засіданні доведені обставини, які викладені у позовній заяві, натомість відповідачами викладені обставини не були спростовані, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд виходить із положень ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved