Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

21.07.2016 року [PERSON], в інтересах якого діє законний представник [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення моральної шкоди. Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначив, що в провадженні Шаргородського районного суду перебувало кримінальне провадження №152/1869/15-к по обвинуваченню відповідача [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, що був скоєний відносно нього. В ході розгляду кримінального провадження між ним, [PERSON] та відповідачем було укладено угоду, однією з основних умов якої було відшкодування відповідачем моральної шкоди. В підтвердження вказаної обставини відповідач [PERSON] написав розписку, у якій зобов'язався сплатити в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 10000 грн. Проте, добровільно обов'язку щодо відшкодування моральної шкоди відповідач до теперішнього часу не виконав. Внаслідок вчинення відносно нього кримінального правопорушення йому завдано моральної шкоди, у зв'язку з тим, що він зазнав душевних страждань через протиправні дії відповідача. Так, у нього не минає страх за життя та здоров'я, що погіршилося через нанесені побої, зокрема його мучать головні болі, він відчуває себе приниженим, що заважає у спілкуванні з однолітками. Все це негативно відображається на його психоемоційному стані, внаслідок чого у нього погіршився сон, виникла дратівливість. Просить стягнути з [PERSON] на його користь завдану моральну шкоду в сумі 10000 грн., а також судові витрати, в тому числі за надання правової допомоги. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, зсилаючись на ті самі обставини. Суду пояснив, що 08.03.2016 року приблизно о 15 годині він знаходився на стадіоні в с. Пеньківка, спілкувався із своїми однолітками. В ході спілкування між ним та однолітками виникла суперечка з приводу того, що він, на їх думку, образив 11-річного хлопця [PERSON] Під час цієї суперечки до них підійшли [PERSON] та [PERSON] [PERSON] підійшов до нього, схопив руками за шию і почав стискати горло, а потім вдарив своєю головою його у голову та ногою по сідницях. [PERSON] вдарив його у живіт. В нього від нанесеного [PERSON] удару в голову розпочалися головокружіння, нудота та сильні болі. Він повідомив про нанесені йому [PERSON] тілесні ушкодження матері, яка відвезла його в лікарню, де він лікувався тиждень з приводу струсу мозку І ступеню. Крім того, про нанесення тілесних ушкоджень він повідомив у правоохоронні органи, так як є неповнолітнім, а тілесні ушкодження йому наніс дорослий чоловік, відповідач [PERSON], який перебував у стані алкогольного сп'яніння. Від нанесення йому [PERSON] тілесних ушкоджень він терпить головні болі до теперішнього часу, не може нормально навчатися, спілкуватися з оточуючими, так як ці головні болі виникають раптово. До того ж, він відчуває до теперішнього часу приниження через нанесення йому тілесних ушкоджень [PERSON] в присутності його товаришів, внаслідок чого погіршилося його спілкування з оточуючими, він відчуває пригнічення. Тому вважає, що моральна шкода, заподіяна злочином, має бути відшкодована відповідачем у повному обсязі, тобто в сумі 10000 грн. Відповідач [PERSON] під час розгляду кримінального провадження в Шаргородському районному суді визнав себе винуватим та зобов'язався перед ним і його матір'ю [PERSON] відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 10000 грн., про що написав відповідну розписку. Він та його законний представник [PERSON] під час розгляду кримінального провадження відносно [PERSON] відмовилися від підтримання державного обвинувачення, так як [PERSON] вибачився, обіцяв відшкодувати моральну шкоду, внаслідок чого кримінальне провадження було закрито. Проте, до теперішнього часу відповідач не відшкодував моральної шкоди. Просить позов задовольнити в повному обсязі. Законний представник позивача [PERSON] - [PERSON], що діє відповідно до ч.2 ст.39 ЦПК України, та її представник - адвокат Шабатура О.А., що діє на підставі договору про надання правової допомоги від 08.08.2016 року (а.с.17, 18-19), підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві. Суду пояснили, що відповідач 08.03.2015 року вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.125 КК України, завдавши тілесних ушкоджень позивачеві - неповнолітньому [PERSON] В судовому засіданні при розгляді кримінального провадження по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, останній визнавав свою провину, вибачився, пообіцяв відшкодувати моральну шкоду, заподіяну злочином, в сумі 10000 грн., у зв'язку із чим [PERSON] та його законний представник [PERSON] відмовилися від підтримання обвинувачення і просили суд закрити провадження у кримінальній справі. Ухвалою суду кримінальне провадження щодо [PERSON] було закрито у зв'язку із відмовою позивача та його законного представника від обвинувачення у кримінальному провадженні, при цьому відповідач власноручно написав розписку, у якій зобов'язувався відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10000 грн., завдану позивачеві, до 01.07.2016 року. Проте, до теперішнього часу моральна шкода відповідачем не відшкодована позивачеві навіть частково. Моральна шкода, заподіяна [PERSON] [PERSON], полягає у фізичному болю та стражданнях, яких зазнав позивач через ушкодження здоров'я та у зв'язку із протиправною поведінкою щодо нього, у моральних переживаннях через приниження відповідачем неповнолітнього [PERSON] перед однолітками, внаслідок чого останній відчуває пригнічення, уникає спілкування з однолітками, що відображається на психологічному стані позивача. Позивач неодноразово просить у матері продати будинок та виїхати із села, так як не може нормально спілкуватися із однолітками. Власноручно написану відповідачем розписку про відшкодування позивачеві моральної шкоди в розмірі 10000 грн. вважають підтвердженням визнання [PERSON] винуватості у вчиненні злочину щодо неповнолітнього [PERSON], визнання відповідачем вини у спричиненні моральної шкоди позивачеві своїми протиправними діями саме у обсязі 10000 грн., а також зобов'язанням відповідача перед позивачем відшкодувати моральну шкоду саме в такому розмірі. Просили позов задовольнити в повному обсязі, стягнувши з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 10000 грн. та понесені судові витрати при зверненні в суд. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково. Суду пояснив, що 08.03.2016 року приблизно о 15 годині повертався додому із святкування 8 Березня, перебував у стані алкогольного сп'яніння, проходив поблизу стадіону в с. Пеньківка Шаргородського району. До нього підійшов малолітній [PERSON] та пожалівся, що його образив [PERSON] Він побачив, що [PERSON] перебував серед неповнолітніх на стадіоні, підійшов до нього і вирішив налякати та, з цією метою умисно схопив позивача за шию рукою і підняв на ноги, так як останній сидів і не хотів піднятися. Після цього, умисно, усвідомлюючи свої дії він своєю головою вдарив [PERSON] у голову, вважав, що не сильно, проте, не розрахував удар. При цьому він утримував [PERSON] за шию рукою. Після цього він накричав на [PERSON], сказав, щоб останній вибачився перед [PERSON] і йшов додому. Так як [PERSON] відмовився вибачатися, то він розвернув останнього і вдарив коліном по сідницях та прогнав із стадіону додому. Він вибачався перед позивачем раніше і просить вибачення за свою неправомірну поведінку зараз, визнає, що заподіяв [PERSON] моральної шкоди, написав розписку про відшкодування позивачеві моральної шкоди в сумі 10000 грн., так як визнає себе винуватим у вчиненні злочину, проте, не має таких коштів, щоб відшкодувати шкоду. На теперішній час він може відшкодувати позивачеві 2500 грн. моральної шкоди. Відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10000 грн. він не спроможний, проте, відшкодує таку шкоду, яку суд визначить у судовому рішенні. Вирішуючи спір, суд встановив факт заподіяння неповнолітньому [PERSON], як потерпілому від злочину, що мав місце 08.03.2015 року, моральної шкоди. Означений факт підтверджений в судовому засіданні матеріалами оглянутого судом кримінального провадженням за №152/1051/16-к, з якого вбачається, що 08.03.2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено заяву [PERSON] про спричинення тілесних ушкоджень її синові - [PERSON] Правова кваліфікація вчиненого [PERSON] кримінального правопорушення - ч.1 ст.125 КК України. 30.11.2015 року [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні злочину. 02.12.2015 року обвинувальний акт щодо [PERSON] направлено до Шаргородського районного суду. З обвинувального акту від 30.11.2015 року вбачається, що [PERSON] обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, зокрема, умисного легкого тілесного ушкодження, а саме в тому, що 08.03.2016 року приблизно о 15 годині, проходячи через стадіон у с. Пеньківка Шаргородського району Вінницької області, вислухавши скаргу малолітнього [PERSON], 2004 року народження, про те, що його побив неповнолітній [PERSON], 2000 року народження, підійшов до групи неповнолітніх, серед яких був [PERSON], і умисно, з метою заподіяння останньому тілесних ушкоджень, схопив [PERSON] руками за шию та один раз вдарив своєю головою в обличчя, заподіявши тілесні ушкодження у виді забою мяких тканин шиї з крововиливами, забою мяких тканин правої надбрівної дуги, які, відповідно до висновку експерта за №69/27 від 27.03.2016 року, належать до легких тілесних ушкоджень (аркуш 2 кримінального провадження №152/1869/15-к). 24.12.2015 року ухвалою Шаргородського районного суду кримінальне провадження по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, закрито у зв'язку із відмовою неповнолітнього потерпілого [PERSON] та його законного представника [PERSON] від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення (аркуші 71-72 кримінального провадження №152/1869/15-к). Також, з матеріалів кримінального провадження №152/1051/16-к вбачається, що неповнолітній [PERSON] з приводу нанесених йому тілесних ушкоджень [PERSON] звертався за наданням екстреної медичної допомоги та лікувався в Шаргородській ЦРЛ з приводу закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забою м'яких тканин правої надбрівної дуги та забою м'яких тканин і підшкірних крововиливів шиї (аркуші 39-40 кримінального провадження №152/1869/15-к). В судовому засіданні відповідач [PERSON] визнав, що вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.125 КК України, щодо неповнолітнього [PERSON] при обставинах, що зазначені в обвинувальному акті від 30.11.2015 року, надавши пояснення, що підтверджують обставини вчинення злочину, а також в тому, що його неправомірними діями позивачеві [PERSON] заподіяно моральної шкоди. Таким чином, судом встановлено, що злочинними діями [PERSON] позивачеві - неповнолітньому [PERSON] заподіяно моральної шкоди, тобто наявні протиправне діяння та вина відповідача у заподіянні шкоди. Моральна шкода, яка заподіяна неповнолітньому [PERSON] злочинними діями [PERSON] полягає у фізичному болю, якого позивач зазнав у зв'язку із ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях позивача внаслідок протиправної поведінки щодо нього з боку відповідача, а також в тому, що [PERSON] внаслідок злочинних дій відповідача [PERSON] щодо нього був змушений змінити свій звичний спосіб життя, не міг нормально спілкуватися з оточуючими людьми, були порушені його нормальні життєві зв'язки, він відчував себе приниженим. Вказані, встановлені в судовому засіданні факти, не спростовані відповідачем, оскільки заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 22.07.2016 року, відповідач не надав, а навпаки, в судовому засіданні визнав обставини вчинення злочину, свою винуватість у вчиненні злочину, заподіяння неповнолітньому [PERSON] моральної шкоди внаслідок вчиненого злочину. Як вбачається із пояснень позивача, його законного представника, відповідача та із матеріалів цивільної справи, на час розгляду справи в суді [PERSON] не відшкодував потерпілому [PERSON] заподіяну злочином моральну шкоду, хоча, відповідно до розписки, наданої відповідачем 24.12.2015 року, зобов'язується відшкодувати неповнолітньому [PERSON] моральну шкоду в сумі 10000 грн. до 01.07.2016 року (а.с.8). Вказані обставини не спростовані відповідачем. Відповідно до роз'яснень, що містяться в абз.2 п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України за №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Виходячи із вказаних роз'яснень постанови Пленуму ВСУ, судом в ході судового розгляду справи встановлено, що дії [PERSON] були неправомірними, такими, що заподіяли моральної шкоди [PERSON], і між ними та заподіяною [PERSON] моральною шкодою є безпосередній причинний зв'язок. При цьому, суд констатує той факт, що відповідачем в судовому засіданні не наведено належних та допустимих доказів на підтвердження того, що моральної шкоди [PERSON] завдано не з його вини. Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Об'єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Відтак, суд констатує той факт, що відповідачем не надано належних, достовірних та допустимих доказів на спростування обґрунтованості позовних вимог [PERSON] Навпаки, судом встановлено, що обґрунтовує позовні вимоги належними, достовірними та допустимими доказами. Оскільки судом встановлено, що моральна шкода позивачеві відповідачем не відшкодована, то право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, порушено і підлягає судовому захисту, а завдана моральна шкода - відшкодуванню в повному обсязі в сумі 10000 грн. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, а щодо визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України, - розумність і справедливість. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004. Виходячи з аналізу норм цивільного законодавства та досліджених в судовому засіданні доказів, суд вважає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди - 10000 грн., що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, відповідає вимогам розумності і справедливості, враховуючи, що щодо позивача відповідачем вчинено злочин, а також, враховуючи глибину фізичних та душевних страждань неповнолітнього [PERSON] внаслідок заподіяного злочину, ступінь вини [PERSON] у заподіянні моральної шкоди. Крім того, суд враховує, що [PERSON] вчинено злочин - умисне легке тілесне ушкодження, що передбачений ч.1 ст.125 КК України, щодо неповнолітньої особи, віком - повних 14 років (а.с.6). Відповідно до преамбули до «Декларації прав дитини», проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони та піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження… Згідно з принципами 8, 9 «Декларації прав дитини», дитина повинна за всіх обставин бути серед тих, хто першими одержують захист і допомогу та бути захищена від усіх форм недбалого ставлення жорстокості і експлуатації. Статтею 10 ЗУ «Про охорону дитинства» встановлено, що кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканість та захист гідності… Держава здійснює захист дитини, в тому числі, від усіх форм фізичного і психічного насильства, образи, недбалого і жорстокого поводження з нею… Відповідно до ст.35 ЗУ «Про охорону дитинства», особи, винні у порушенні вимог законодавства про охорону дитинства, несуть цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законів України. Оскільки судом встановлено, що за заподіяння умисного легкого тілесного ушкодження неповнолітньому [PERSON] [PERSON] притягувався до кримінальної відповідальності, але кримінальне провадження щодо нього закрито Шаргородським районним судом 24.12.2015 року у зв'язку із відмовою потерпілого та його законного представника від підтримання державного обвинувачення у формі приватного обвинувачення, а цивільний позов у кримінальному провадженні не розглядався, що підтверджується матеріалами оглянутого в судовому засіданні кримінального провадження №152/1869/15-к, тому, в силу вимог ст.128 КПК України, [PERSON] має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства, а відповідач [PERSON] повинен нести, в такому випадку, цивільно-правову відповідальність за заподіяння неповнолітньому потерпілому моральної шкоди внаслідок нанесення умисного легкого тілесного ушкодження. Оскільки відповідачем [PERSON] не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження відшкодування [PERSON] моральної шкоди, то право позивача порушено і підлягає судовому захисту. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, що регулюються Конституцією України, ЦК України, а також вимогами ЗУ «Про охорону дитинства», Декларації прав дитини, що проаналізовані вище. Так, відповідно до вимог ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу… Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права людини і громадянина захищаються судом… Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст.124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами… Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі… Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 року №15-рп/2002 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) встановлено, що положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про відшкодування збитків та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За загальними правилами, згідно зі ст.ст.23, 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом та іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч.2, 3, 4, 5 ст.23 ЦК України). Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за №4 (з наступними змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Таким чином, закон ставить можливість покладання відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди в залежність від наявності вини заподіювача. Виходячи з аналізу наведеного вище законодавства, суд приходить до висновку, що згідно із статтею 1167 ЦК України, діє презумпція вини завдавача шкоди, тому не позивач доводить вину, а відповідач доводить відсутність своєї вини, виходячи із принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях (зобов'язаннях із відшкодування шкоди) передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду зазначена презумпція не спростована, то вона є підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Відповідно до ст.1167 ЦК України, для покладення відповідальності на заподіювача моральної шкоди, необхідна сукупність таких обов'язкових умов: наявність шкоди; протиправність дій заподіювача шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою; вина в заподіянні шкоди. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Враховуючи це, підставою виникнення зобов'язання із відшкодування моральної шкоди є факт її завдання. [PERSON], його законний представник - [PERSON] та її представник - адвокат Шабатура О.А. надали суду належні та допустимі докази про заподіяння позивачеві відповідачем моральних страждань, внаслідок яких позивач змушений докласти додаткових зусиль для організації свого життя, щоб усунути негативні наслідки, заподіяні злочином. Відтак, позов підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір при зверненні до суду в сумі 1378 грн., відповідно до вимог ст.88 ЦПК України. Оскільки позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на правову допомогу, проте, не представлено доказів на підтвердження понесення таких витрат, то підстави для стягнення витрат на правову допомогу відсутні

Outcome: approved