Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

20 вересня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення пені від простроченої суми 1092 (однієї тисячі дев`яносто двох) доларів США 82 (вісімдесяти двох) центів США за період з 10 жовтня 2017 року до 3 червня 2019 року (601 днів) в сумі 109 (сто дев`яти) доларів США 28 (двадцяти восьми) центів США. Позов мотивує тим, що 27 березня 2013 року між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк», було укладено договір №SAMDN11000076452230 про надання банківських послуг. 18 грудня 2018 року Личаківський районний суд у справі 463/642/18 ухвалив стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на його користь грошові кошти в розмірі 1092 (одну тисячу девяносто два) долари США 82 (вісімдесят два) центи США. 3 червня 2019 року Львівський апеляційний суд постановив рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2018 року - залишити без змін. 18 грудня 2018 року Личаківський районний суд встановив, що Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» не виконав банківську операцію через «Приват24» 19 березня 2014 року о 15:36 по переказу власних коштів між своїми рахунками з картки [NUMBER] на картку [NUMBER] у сумі 5 доларів США та 16 квітня 2014 року о 16:05, банківську операцію по переказу 1080 доларів США між зазначеними вище рахунками. 10 жовтня 2017 року [PERSON] було скеровано доручення до банку щодо розблокування його коштів у сумі 1092,82 долари США та переказу таких на нову відкриту картку за № [NUMBER] , однак відповідачем дана заява була залишена без уваги. А тому вважає, що з відповідача підлягає стягненню пеня від простроченої суми 1092 (одну тисячу дев`яносто два) долари США 82 (вісімдесят два) центи США за період з 10 жовтня 2017 року до 3 червня 2019 (601 дней) в сумі 109 (сто дев`ять) долари США 28 (двадцять вісім) центи США (1092,82 x 0.1% x 601 = 656,78, але не більше 10% від суми переказу, тобто 109,28 долари США). З урахуванням наведеного, просить позов задовольнити. Як на підставу своїх вимог позивач посилається на положення ст.ст. 11, 546, 548, 598, 599, 653, 1067, 1068 ЦК України, ст.ст. 1, 8, 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», а також правову позицію висловлену у постановах Верховного Суду України від 9 вересня 2014 року у справі № 3-71гс14, від 9 вересня 2015 року у справі № 6-939цс15 та від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15 року, від 23 вересня 2015 року№6-213цс15. Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова через систему «Електронний суд» 21 вересня 2020 року. Ухвалою суду від 22 вересня 2020 року прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні 24 листопада 2020 року. 22 жовтня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» - Тузова В.О., що діяв на підставі довіреності №3730-К-О від 21 серпня 2018 року, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності, визначеного ч. 2 ст. 258 ЦК України для вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу). Вказує, що АТ КБ «ПриватБанк» виконало у повному обсязі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2018 року у справі № 463/642/18: з рахунку АТ КБ «ПриватБанк», який відкритий в Національному Банку України, 24 лютого 2020 року були списані на підставі виконавчого листа №463/642/18 грошові кошти у розмірі 29211,90 грн (1500 грн - витрати на правову допомогу; 1000 грн витрати на правову допомогу; 26711,90 грн - кошти за депозитом), які були стягнуті з АТ КБ «ПриватБанк» за судовим рішенням. Також зазначає, що стягнення пені в іноземній валюті суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки згідно з ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Вказує, що аналогічні позиції виклав Верховний Суд в постанові від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц. 23 жовтня 2020 року на адресу суду надійшла відповідь позивача [PERSON] на відзив, відповідно до якої щодо пропуску строку позовної давності зазначає, що 17 червня 2020 року коли йому стало відомо про порушення його прав, він звернувся з заявою до АТ КБ «Приватбанк», в якій просив відшкодувати 10% пені та переказати 109,28 долари США (10% від 1092,82 долари США) на картковий рахунок який відкритий в АТ КБ «Приватбанк» [NUMBER] . 24 червня 2020 року АТ КБ «Приватбанк» надав відповідь № 20.1.0.0.0/7 -200619/4280 в якій не заперечив, а повідомив, що банк керується вимогами чинного законодавства та припинив діяльність на території АРК та міста Севастополя. Щодо стягнення пені в іноземній валюті посилається на позицію викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц та вказує, що не проти щоб пеня була стягнута в національній валюті України. 23 листопада 2020 року через систему «Електронний суд» на адресу суду надійшла заява позивача [PERSON] про розгляд справи без його участі за наявними в справі матеріалами, відповідно до якої позов підтримує повністю. Також 23 листопада 2020 року на електронну адресу суду надійшло клопотання представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» - Жарського І.Р., що діяв на підставі довіреності №296-К-О від 24 січня 2019 року, про відкладення розгляду справи, призначеного на 24 листопада 2020 року, та участь в судових засіданнях у даній справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою власних технічних засобів за допомогою системи «EasyCon». Ухвалою суду від 24 листопада 2020 року клопотання представника відповідача [PERSON] задоволено та ухвалено судове засідання у справі, призначене на 16 грудня 2020 року провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon». В судове засідання 16 грудня 2020 року позивач не з`явився, з врахуванням його заяви про розгляд справи без його участі, що надійшла на адресу суду 23 листопада 2020 року, суд вважає за можливе провести судовий розгляд у відсутності позивача. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання 16 грудня 2020 року з`явився особисто, вимоги позову заперечив з мотивів, викладених у відзиві, в задоволенні такого просив відмовити. Заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, оцінивши подані суду докази, суд приходить до наступного. Судовим розглядом встановлено, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2018 року у справі №463/642/18 частково задоволено позов [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про розірвання договору банківського вкладу, стягнення грошових коштів та трьох відсотків річних. Розірвано договір про надання банківських послуг №SAMDN11000076452230, укладений між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» від 24 жовтня 2011 року. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 1092 (однієї тисячі дев`яносто двох) долари США 82 (вісімдесят два) центи США. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 1500 (однієї тисячі п`ятсот) гривень. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 1409 (однієї тисячі чотириста дев`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок. В задоволені позову в частині вимог про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] трьох відсотків річних в розмірі 125 (сто двадцяти п`яти) доларів США 67 (шістдесят семи) центів США та 90 (дев`яносто) гривень 81 (вісімдесят однієї) копійки - відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 3 червня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» залишено без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2018 року залишити без змін. Оскільки рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2018 року у справі №463/642/18 набрало законної сили, а тому на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені ним доказування не потребують. Так, вказаним рішенням встановлено, що 24 жовтня 2011 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», який змінив назву та організаційно-правову форму з Публічного акціонерного товариства на Приватне акціонерне товариство, був укладений договір про надання банківських послуг за №SAMDN11000076452230, відповідно до якого [PERSON] отримав у користування дебетову особисту картку за № [NUMBER] . 7 березня 2014 року [PERSON] здійснено переказ з картки за № [NUMBER] на картку за № [NUMBER] грошових коштів у сумі 1200 доларів США, що стверджується платіжним дорученням №Р24А450831033073225 від 7 березня 2014 року, відповідно до якого кошти надійшли у відділення ПАТ КБ «Приватбанк» у м. Сімферополь, АР Крим. В подальшому, а саме: 19 березня 2014 року та 16 квітня 2014 року позивачем було здійснено спроби здійснити переказ внесених раніше дебетових коштів з картки за № [NUMBER] на картку за № [NUMBER] , однак такі операції були заблоковані відповідачем з відміткою «платежі по кримських філіях заборонені», що унеможливило отримання [PERSON] власних коштів. Крім того, [PERSON] неодноразово звертався до ПАТ КБ «Приватбанк» з вимогами про повернення йому спірних коштів, однак з наданих ПАТ КБ «Приватбанк» відповідей від 8 травня 2015 року за №20.1.0.0./7-20150505/4385, 29 червня 2016 року за №№20.1.0.0./7-20160830/4320, 31 серпня 2017 року за №20.1.0.0./7-20170817/3975 вбачається, що діяльність ПАТ КБ «Приватбанк» на території АР Крим вимушено припинена. У вказаному рішенні суд прийшов до висновку, що відповідачем порушено виконання зобов`язань перед позивачем за договором банківського рахунка та не здійснено переказ коштів останнього в сумі 1092,82 долари США на його вимогу. Також вказаним рішенням встановлено, що між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського рахунку. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Так згідно з п. 8.4. ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» внутрішньобанківський переказ виконується в строк, встановлений внутрішніми нормативними актами банку, але не може перевищувати двох операційних днів. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. При цьому відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч. 1 ст. 550 ЦК України). Статтею 1073 ЦК України визначено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Окрім того відповідно до п. 32.2. ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі порушення банком, що обслуговує отримувача, строків завершення переказу цей банк зобов`язаний сплатити отримувачу пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними. В цьому випадку платник не несе відповідальності за прострочення перед отримувачем. Як зазначено вище, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2018 року у справі №463/642/18 встановлено, що АТ КБ «Приватбанк» порушено виконання зобов`язань перед [PERSON] за договором банківського рахунка та не здійснено переказ коштів останнього в сумі 1092,82 долари США на його вимогу, зокрема АТ КБ «Приватбанк» не виконав банківську операцію 19 березня 2014 року та 16 квітня 2014 року щодо переказу власних коштів [PERSON] між його рахунками з картки [NUMBER] на картку [NUMBER] . З врахуванням наведеного на вказані правовідносини поширюється норма ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц зазначила, що оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України. Згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування у позовній заяві. У відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення (ч. 1 ст. 179 ЦПК України). Статтею 49 ЦПК України визначено, що сторони користуються рівними процесуальними правами. Зокрема позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. З врахуванням наведеного вище, з огляду на те, що позивач [PERSON] в своїй позовній заяві просить стягнути суму пенів доларах США, що суперечить позиції викладеній Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц, хоч останній і зазначив у відповіді на відзив, що не заперечує проти стягнення пені в національній валюті України, однак заяви про уточнення позовних вимог не подав, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених вимог, відтак суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає. При цьому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог по суті таких, а тому клопотання відповідача про відмову в позові через пропуск строку позовної давності не підлягає до задоволення. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Оскільки суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позову, а позивач відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, судовий збір стягненню з позивача не підлягає. Доказів понесення інших судових витрат сторонами не надано.

Outcome: dismissed