Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

19 червня 2018 року до Корольовського районного суду м. Житомира звернулась [PERSON] із вказаним позовом, в якому просить розірвати шлюб, що зареєстровано між нею та [PERSON],оскільки вона з чоловіком мають різні характери, погляди на життя та сімейні відносини. Це призвело до того, що тривалий час як родина вони не проживають, не ведуть спільного господарства та не підтримують подружніх стосунків. На думку позивача, сім'я розпалась остаточно і примирення є неможливим. Крім того, позивач з урахуванням уточнень просить ухвалити рішення щодо стягнення з відповідача на її користь аліментів у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) [PERSON] щомісяця для утримання їх неповнолітніх дочки [PERSON], [INFO], і сина [PERSON], [INFO], так, як відповідач не бере участі в утриманні дітей, які проживають разом з нею і потребують постійного догляду та матеріальних витрат тощо. [PERSON] також просить дочку [PERSON] і сина [PERSON] залишити на проживання з нею, а за домовленістю з відповідачем неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]., залишити на проживання з його батьком. Ухвалою судді від 2 липня 2018 року позовну заяву [PERSON] було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю і просила їх задовольнити з підстав викладених у позові, відповідач проти задоволення позову не заперечив і наголосив, що сина [PERSON] бажає залишити на проживання з ним, представник третьої особи також не заперечив поти позовних вимог [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 10 травня 2003 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського обласного управління юстиції між [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], зареєстровано шлюб, актовий запис № 502 (а. с. 11). Згідно копій свідоцтв про народження, під час проживання в шлюбі у сторін народились дочка [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO]., і син [PERSON], [INFO], (а. с. 5-7). Відповідно до ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст.112 Сімейного кодексу України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї суперечить інтересам подружжя. З викладених у позові пояснень позивача вбачається, що спільне життя у сторін не склалося, подальше існування їхньої сім'ї неможливе, через що позивач відмовляється від примирення. Згідно зі ст.56 СК України, кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Виходячи з викладеного та відповідно до ч.2 ст.112 СК України, суд вважає вимогу щодо розірвання шлюбу обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї суперечило б інтересам позивача, яка бажає їх припинення. Крім того, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей, суд залишає на подальше проживання [PERSON] і [PERSON] з матір'ю, а [PERSON] з батьком, що, відповідно до ч.2 ст.141 СК України, не впливає на обсяг прав батьків і не звільняє їх від обов'язків щодо них. Згідно ст.ст.180, 181 СК України, суд також вирішує питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача аліментів для утримання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], оскільки батьки рівною мірою зобов'язані їх утримувати до досягнення ними повноліття. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.1 ст.183 СК, суд визначає розмір аліментів на неповнолітню дитину з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 СК України, а саме: стан здоров'я та матеріальне становище дітей; стан здоровся та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Отже, вирішуючи питання щодо стягнення аліментів на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей, суд керується загальними принципами, за якими стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно із становищем одержувача аліментів. Однією із умов задоволення позову є можливість платника надавати матеріальну допомогу до досягнення дітьми повноліття і зобов'язання обох батьків утримувати дітей, які проживають з позивачем та потребують матеріальної допомоги і те, що відповідач не надав суду жодного доказу того, що він за станом здоров'я або за іншими підставами не спроможний надавати матеріальної допомоги на утримання своїх неповнолітніх дочки та сина. Оцінюючи викладені та встановлені обставини, суд дійшов висновку і стягує з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 1 409,60 грн. за позовні вимоги щодо стягнення аліментів та визначення місця проживання неповнолітніх дітей.

Outcome: approved