Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

21 грудня 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. У своїй позовній заяві [PERSON] посилалася на те, що шлюб між нею та відповідачем було зареєстровано 22 січня 2011 року Індустріальним відділом державної РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 18. Від шлюбу мають спільну дитину сина [PERSON], [INFO]. Сімейне життя з відповідачем не склалось, сторони втратили один до одного почуття любові та поваги, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин з серпня 2015 року. Майнового спору та спору щодо проживання неповнолітньої дитини не має. Дитина після розірвання шлюбу залишається проживати з позивачем. Просила суд, розірвати шлюб укладений між нею та відповідачем 22 січня 2011 року Індустріальним відділом державної РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 18. Позивачка у судове засідання з'явилася, позовні вимоги підтримала. Також суду пояснила, що вона з відповідачем не ведуть спільного господарства, не проживають окремо та не підтримують шлюбні відносини з серпня 2015 року, майнового спору та спору щодо проживання дитини не має, дитина після розірвання шлюбу залишається проживати з нею. Відповідач в судове засідання зявився, позовні вимоги визнає в повному обсязі, проти розірвання шлюбу не заперечує. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги позивачки є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 9 Конституції України\~\~чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно ч. 1 ст. 13 СК України частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Статтями 51 Конституції України та 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано\~Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року) - кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до ч. 6 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обовязки у сімейних відносинах, шлюбі та сімї. Відповідно до ч. 1 ст. 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється в наслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього кодексу. З матеріалів справи судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 22 січня 2011 року Індустріальним відділом державної РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, про що в книзі реєстрації шлюбів 22.01.2011 року зроблено відповідний актовий запис за № 18, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія 1-КИ № 184520 від 22.01.2011 року /а.с. 8/. Від шлюбу сторони мають спільну дитину сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія 1-КИ № 345984 від 13.07.2011 року /а.с. 9/. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Сторони з серпня 2015 року спільне господарство не ведуть, проживають окремо. Сімейне життя позивачки з відповідачем не склалось, сторони втратили один до одного почуття любові та поваги, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин з серпня 2015 року. Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Надання сторонам строку для примирення на думку суду є недоцільним, оскільки шлюбні відносини припиненні, сторони не бажають поновлювати стосунки, будь-яких заходів до примирення не приймають, між сторонами були втрачені почуття любові та поваги, збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Майновий спір між сторонами відсутній. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Спір щодо місця проживання дитини між сторонами відсутній. Дитина після розірвання шлюбу залишається проживати з позивачем (матір'ю). Відповідно до ст. 112 СК України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує його права, свободи чи інтереси, а також не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих участниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені, їх сімя розпалася остаточно та відновлена бути не може, а подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, а також враховує визнання відповідачем позову, тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем не заявлено вимогу про стягнення з відповідача судові витрати, тому суд вважає за необхідне не стягувати з відповідача на користь позивача судові витрати.

Outcome: approved