Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

20.12.2018 року до Приморського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Позовні вимоги викладено наступним чином: 1. Визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), інформацію, опубліковану [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), а саме: «… [PERSON] занимает должность начальника управления внутренней безопасности Западных регионов ДФС Украины. Стоит отметить, что столь «хлебную» должность [PERSON] получил у [PERSON], руководителя Главного управления внутренней безопасности ГФС. [PERSON] поставил задание [PERSON] и другим миньонам организовать систему по вымогательству взяток с руководителей таможни и ГФС в областях путем шантажа и незаконного сбора информации о их способе жизни, включая склонности к пьянству, наркотикам, утехам с любовницами и даже гомосексуальной ориентации, что в патриархальной среде украинских силовиков в 21 веке в центре Европы все еще считается компроматом. [PERSON] встречался с начальниками постов на Львовской таможне, где со ссылкой на требования [PERSON], озвучил тарифы на крышевание контрабанды: от 50 центов до доллара за каждый килограмм груза, иными словами, 100-200 тысяч долларов США за каждый контейнер или фуру, проходящие через пункт пропуска. До назначения в Киев [PERSON] крышевал контрабанду и наркотрафик на одесской таможне в качестве начальника УБЭП Одессы. Построил добротную «хатынку», купил LandCruiser за 40 тыс. долларов США. Во время работы [PERSON] в Одессе, при его попустительстве, в Одессе и области беспрепятственно работали и продолжают работать 12 подпольных заводов, производящих контрафактную алкогольную продукцию. Двоих подчиненных [PERSON], старших оперуполномоченных по особо важным делам ГУВБ ГФС [PERSON] и [PERSON], поймали за руку на провокации взятки, и теперь горе-смотрящий [PERSON] пытается договориться с прокурором Львовской области о цене закрытия уголовных производств № 42018000000002314 и № 42018220000000231 по ч. 2 ст. 370 УК Украины, в которых уже предъявлены подозрения операм-важнякам, поставленным под удар из-за жадности руководства ГУВБ, к которому относиться и [PERSON]. НАБУ может заинтересовать тот факт, что в декларации за 2017 год [PERSON] с женой не внесли фактическое место своего проживания, частный дом в дорогом районе [ADDRESS]. Кроме того, [PERSON] не упомянул в декларации, что ездит на крутой тачке Toyota Land Cruiser 200, номерной знак [NUMBER] , ценой 80 тыс долларов, которая оформлена на его отца…» у статті «[INFO]» у мережі Інтернет за посиланням:[INFO]; 2. Зобов`язати [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) спростувати та вибачитись за опубліковану ним недостовірну та таку, що принижує честь, гідність і ділову репутацію [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), інформацію у статті «[INFO]» у мережі Інтернет за посиланням [INFO], а саме: «… [PERSON] занимает должность начальника управления внутренней безопасности Западных регионов ДФС Украины. Стоит отметить, что столь «хлебную» должность [PERSON] получил у [PERSON], руководителя Главного управления внутренней безопасности ГФС. [PERSON] поставил задание [PERSON] и другим миньонам организовать систему по вымогательству взяток с руководителей таможни и ГФС в областях путем шантажа и незаконного сбора информации о их способе жизни, включая склонности к пьянству, наркотикам, утехам с любовницами и даже гомосексуальной ориентации, что в патриархальной среде украинских силовиков в 21 веке в центре Европы все еще считается компроматом. [PERSON] встречался с начальниками постов на Львовской таможне, где со ссылкой на требования [PERSON], озвучил тарифы на крышевание контрабанды: от 50 центов до доллара за каждый килограмм груза, иными словами, 100-200 тысяч долларов США за каждый контейнер или фуру, проходящие через пункт пропуска. До назначения в Киев [PERSON] крышевал контрабанду и наркотрафик на одесской таможне в качестве начальника УБЭП Одессы. Построил добротную «хатынку», купил LandCruiser за 40 тыс. долларов США. Во время работы [PERSON] в Одессе, при его попустительстве, в Одессе и области беспрепятственно работали и продолжают работать 12 подпольных заводов, производящих контрафактную алкогольную продукцию. Двоих подчиненных [PERSON], старших оперуполномоченных по особо важным делам ГУВБ ГФС [PERSON] и [PERSON], поймали за руку на провокации взятки, и теперь горе-смотрящий [PERSON] пытается договориться с прокурором Львовской области о цене закрытия уголовных производств № 42018000000002314 и № 42018220000000231 по ч. 2 ст. 370 УК Украины, в которых уже предъявлены подозрения операм-важнякам, поставленным под удар из-за жадности руководства ГУВБ, к которому относиться и [PERSON]. НАБУ может заинтересовать тот факт, что в декларации за 2017 год [PERSON] с женой не внесли фактическое место своего проживания, частный дом в дорогом районе [ADDRESS]. Кроме того, [PERSON] не упомянул в декларации, что ездит на крутой тачке Toyota Land Cruiser 200, номерной знак [NUMBER] , ценой 80 тыс долларов, которая оформлена на его отца…» шляхом опублікування спростування цієї інформації та вибачення за її принизливий зміст на сайті інформаційного ресурсу «NEWSPORTAL» у статті «[INFO]» за посиланням [INFO]. При спростуванні та вибаченні резолютивна частина тексту судового рішення повинна бути поширена [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на тому ж самому сайті у статті «[INFO]» за посиланням [INFO], не пізніше десяти днів з дня набрання судовим рішенням законної сили. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що [INFO] року на сайті інформаційного ресурсу «NEWSPORTAL» http://newsportalukr.pp.ua було опубліковано статтю під назвою «[INFO]» за посиланням [INFO]. На думку позивача, інформація, яка міститься у наведеній статті є недостовірною та принизливою, а отже такою, що порушує його особисті немайнові права, які охороняються цивільним законодавством, а саме: честь, гідність та ділова репутація. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.01.2019 року відкрито провадження у справі. Представник позивача у судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі, подав до суду клопотання про приєднання доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог. Представник відповідача в судове засідання з`явився, подав до суду письмову заяву про визнання позову. Правом на подання відзиву не скористався, інших клопотань та заяв до суду не подав. Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Частина 4 статті 206 ЦПК встановлює, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судовий розгляд цієї справи здійснено в присутності сторін, на підставі наявних у суду матеріалів, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу здійснювалось за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 247 ЦПК України. Суд, вислухавши думку представника позивача та відповідача в підготовчому судовому засіданні, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, враховуючи визнання позову відповідачем, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи, може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно зі ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Судом встановлено, що [INFO] року на сайті інформаційного ресурсу «NEWSPORTAL» http://newsportalukr.pp.ua було опубліковано статтю під назвою «[INFO]» за посиланням [INFO]. У статті під назвою «Начальник внутренней безопасности Западных регионов ДФС Украины или кто такой [PERSON]», опублікованій [INFO] року на сайті інформаційного ресурсу «NEWSPORTAL» http://newsportalukr.pp.ua та розміщеній за посиланням [INFO], зазначена наступна інформація: «… [PERSON] Сергей Николаевич занимает должность начальника управления внутренней безопасности Западных регионов ДФС Украины. Стоит отметить, что столь «хлебную» должность [PERSON] получил у [PERSON], руководителя Главного управления внутренней безопасности ГФС. [PERSON] поставил задание [PERSON] и другим миньонам организовать систему по вымогательству взяток с руководителей таможни и ГФС в областях путем шантажа и незаконного сбора информации о их способе жизни, включая склонности к пьянству, наркотикам, утехам с любовницами и даже гомосексуальной ориентации, что в патриархальной среде украинских силовиков в 21 веке в центре Европы все еще считается компроматом. [PERSON] встречался с начальниками постов на Львовской таможне, где со ссылкой на требования [PERSON], озвучил тарифы на крышевание контрабанды: от 50 центов до доллара за каждый килограмм груза, иными словами, 100-200 тысяч долларов США за каждый контейнер или фуру, проходящие через пункт пропуска. До назначения в Киев [PERSON] крышевал контрабанду и наркотрафик на одесской таможне в качестве начальника УБЭП Одессы. Построил добротную «хатынку», купил LandCruiser за 40 тыс. долларов США. Во время работы [PERSON] в Одессе, при его попустительстве, в Одессе и области беспрепятственно работали и продолжают работать 12 подпольных заводов, производящих контрафактную алкогольную продукцию. Двоих подчиненных [PERSON], старших оперуполномоченных по особо важным делам ГУВБ ГФС [PERSON] и [PERSON], поймали за руку на провокации взятки, и теперь горе-смотрящий [PERSON] пытается договориться с прокурором Львовской области о цене закрытия уголовных производств № 42018000000002314 и № 42018220000000231 по ч. 2 ст. 370 УК Украины, в которых уже предъявлены подозрения операм-важнякам, поставленным под удар из-за жадности руководства ГУВБ, к которому относиться и [PERSON]. НАБУ может заинтересовать тот факт, что в декларации за 2017 год [PERSON] с женой не внесли фактическое место своего проживания, частный дом в дорогом районе [ADDRESS]. Кроме того, [PERSON] не упомянул в декларации, что ездит на крутой тачке Toyota Land Cruiser 200, номерной знак [NUMBER] , ценой 80 тыс долларов, которая оформлена на его отца…». Відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Юридичним складом, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності і ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації, та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Враховуючи, що відповідач поширив інформацію загальнодоступним способом, через мережу Інтернет, відтак довів її до відома невизначеному колу осіб. Окрім цього, судом встановлено, що опублікована інформація стосується саме [PERSON], який займає посаду начальника управління внутрішньої безпеки Західних регіонів ДФС України. Проаналізувавши інформацію, наведену у статті, а також характер використаних при її викладенні мовностилістичних засобів, суд дійшов висновку, що вказана інформація подана саме у формі фактичних тверджень (даних) та не може кваліфікуватись як оціночні судження. Суд вважає, що спірна інформація містить саме недостовірні дані, а не оціночні судження, оскільки не містить алегорій, сатири, гіпербол тощо. Крім того, аналіз вказаної інформації свідчить про те, що у ній висловлено не оціночне суб`єктивне судження відносно позивача, не особисте відношення автора до нього, а стверджується щодо об`єктивних чітко висловлених фактів, які можуть бути перевірені. Про характер поширеної відносно позивача інформації як фактичних даних, а не оціночних суджень, свідчать стверджувальні вислови, застосовані відповідачем, які вказують на вчинення позивачем тих чи інших дій, а саме: «…[PERSON] встречался с начальниками постов на Львовской таможне, где со ссылкой на требования [PERSON], озвучил тарифы на крышевание контрабанды […] [PERSON] крышевал контрабанду и наркотрафик на одесской таможне в качестве начальника УБЭП Одессы. Построил добротную «хатынку», купил LandCruiser за 40 тыс. долларов США. […] и теперь горе-смотрящий [PERSON] пытается договориться с прокурором Львовской области о цене закрытия уголовных производств № 42018000000002314 и № 42018220000000231 по ч. 2 ст. 370 УК Украины, в которых уже предъявлены подозрения операм-важнякам…» Слід зазначити, що додані позивачем докази, а саме: свідоцтво про смерть від 06 січня 1992р., свідоцтво про народження серія [NUMBER] , лист ГУНП в Одеській області та інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, доводять, що відомості, вказані в статті, є неправдивими, а отже, інформація, наведена в статті, є недостовірною. Зокрема свідоцтвом про смерть від 06 січня 1992р. підтверджується факт того, що батько позивача, [PERSON] , помер [INFO] року, що однозначно свідчить про неправдивість викладеної у статті інформації стосовно використання позивачем автомобіля, оформленого на його батька. Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна підтверджує відсутність у позивача, чи будь-якої іншої особи права власності на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Крім цього, згідно з відповіді ГУНП в Одеській області від 25.02.2019 року, кримінальні провадження, зокрема за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених статтями 305, 307, 309, 311, 364 КК України, слідчими підрозділами ГУНП в Одеській області не розпочинались та досудові розслідування не проводилися. Отже, інформація, яка міститься у статті, про вчинення [PERSON] будь-яких кримінальних правопорушень є недостовірною. У відповідності до ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, оспорювана інформація не відповідає дійсності, не підтверджується жодними доказами, є негативною, створює негативне уявлення про [PERSON] , та безпосередньо порушує його особисті немайнові права, завдає шкоди його честі, гідності та діловій репутації. Таким чином, судом встановлено безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між поширенням відповідачем недостовірної інформації та приниженням честі, гідності та ділової репутації позивача. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Виходячи з встановлених обставин справи та положень законодавства, яким регламентовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що відносно позивача було поширено недостовірну інформацію, тобто відомості, що не відповідають дійсності, які викладені неправдиво та мають яскраво виражений негативний характер, а також принижують честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , тобто порушують його немайнові права, а тому підлягають визнанню недостовірними. При цьому, визнаючи інформацію, наведену у статті «Начальник внутренней безопасности Западных регионов ДФС Украины или кто такой [PERSON]», недостовірною, суд приходить до висновку, що Позивач дійсно займає посаду начальника управління внутрішньої безпеки Західних регіонів ДФС України, оскільки ця обставина не заперечувалася сторонами у справі. Однак, враховуючи те, що друге речення статті, а саме: «…Стоит отметить, что столь «хлебную» должность [PERSON] получил у [PERSON], руководителя Главного управления внутренней безопасности ГФС…», нерозривно пов`язано з першим реченням статті, а саме: «… [PERSON] занимает должность начальника управления внутренней безопасности Западных регионов ДФС Украины…», визнання недостовірнім, зокрема, але невиключно, лише другого речення не буде відповідати принципу чіткості і ясності судового рішення, оскільки, у такому випадку рішення не буде з достатньою чіткістю відображати стосовно якої особи та посади, яку вона займає, поширена недостовірна інформація. Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов`язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини. Встановивши те, що поширена відносно позивача інформація подана у формі фактичних тверджень, й відповідач не надав належних доказів правдивості такої інформації, подав заяву про визнання позову, натомість, позивач з використанням законних та допустимих засобів доказування зміг довести суду неправдивість оскаржуваної інформації, викладеної у статті за посиланням [INFO], суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача про визнання поширеної щодо нього інформації недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Главою 22 Цивільного кодексу України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких: право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності та ділової репутації фізичної або юридичної особи. Окрім цього, диспозиція ч. 3 ст. 23 ЦК України допускає відшкодування моральної шкоди не лише шляхом виплати грошей та передачі майна, а також у інший спосіб. Однак, відповідно до пункту 26 Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009р. № 1, cуд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК. У такому випадку, вимога позивача про зобов`язання відповідача вибачитися не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566 / 00,§ 23,Європейського суду з прав людини , від 18 липня 2006 року). Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 05 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 09 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача у зв`язку з задоволенням позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial