Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

20.02.2015 року позивач подав в суд позов, в якому просив визнати за ним, в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя, право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що спірна квартира була придбана в період шлюбу з [PERSON] за спільні кошти, відтак є спільним сумісним майном подружжя, яке належить їм в рівних частках. Відповідач проти позову заперечувала. Подала зустрічний позов, в якому просила визнати право особистої приватної власності на ? частини квартири [ADDRESS], а на решту ? частини право спільної сумісної власності з [PERSON], яку розділити в такому порядку: за нею визнати право власності на 3/16 частки, за колишнім чоловіком на 1/16 частку. В обґрунтування вимог [PERSON] посилалась на те, що ? частини спірної квартири були придбані за її власні кошти, отримані в 2011 році в дар від батьків та сестри в сумі 186\~000 грн. Решта грошей, витрачена на придбання житла, це кошти спільні з [PERSON]. Крім того, позивача зазначала, що оскільки з нею проживає дитина, батьком якої є відповідач за зустрічним позовом, яка страждає на ряд хронічних захворювань і потребує постійного лікування, а аліменти [PERSON] не сплачує, її частка у праві власності на квартиру має бути збільшена, відтак спільну з відповідачем ? частку треба розподілити таким чином: за нею треба визнати право власності на 3/16 частки квартири, а за відповідачем на 1/16 в порядку розподілу спільного майна подружжя. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а в зустрічному слід відмовити виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 26.07.2003 року по 23.12.2014 року. У вказаний період, 08.03.2004 року у подружжя народилась дитина [PERSON]. 12.08.2011 року [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS]. Згідно із ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку. У відповідності до ст.ст.70, 71 СК України у разі поділу майна подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного Кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, придбане нею чи ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що 168\~000 грн., з\~248\~000 грн., які були сплачені за придбання спірної квартири, належали їй на праві особистої приватної власності. Суд не може прийняти договір дарування грошових коштів, укладений у простій письмовій формі між [PERSON] та її сестрою і батьками на суму 168\~000 грн., як допустимий доказ, оскільки даний договір мав бути нотаріально посвідчений, як того вимагає цивільне законодавство України, відтак і показання свідків - батьків позивача за зустрічним позовом, не можуть бути належним доказом на підтвердження передачі останній грошових коштів в дар. Поряд з цим, суд вважає за необхідне відзначити, що в своїх показаннях суду батьки [PERSON] зазначали, що гроші надавали своїй дочці для придбання житла для її сімї, отже, навіть якщо припустити факт часткової фінансової участі родичів [PERSON] у придбанні спірного житла, то така допомога була спрямована на придбання житла для родини [PERSON], а не як дарунок в особисту приватну власність дочки. Не надано суду доказів і на підтвердження вимоги [PERSON] в частині збільшення її частки у спільному майні подружжя через проживання з нею дитини, яка потребує лікування. Законодавцем встановлено, що частка в спільному майні може бути збільшена тому з подружжя, з яким проживає дитина, за умови, що розмір аліментів, які вони отримують, недостатній для забезпечення потреб дитини. Судом було встановлено, що з [PERSON] аліменти на утримання сина, який проживає з матірю, стягнуті і утримуються, про що свідчать копії довідок з ТОВ «Жилсервіс Плюс» та ТОВ «ЖЕУ-7», однак даних, що їх розміру недостатньо для задоволення потреб дитини, позивачем не надано, є лише відомості про наявність у [PERSON] захворювання, а цих обставин замало для прийняття судом обґрунтованого рішення про збільшення [PERSON] частки у праві власності на спірну квартиру. Також суд звертає увагу, що витребування з органів, які контролюють доходи громадян, інформації про обсяг отримуваного одним з подружжя доходів, не є способом зясування джерела придбання спірного майна, як на цьому наголошувалось представником [PERSON]. Законодавство, яке регулює шлюбно-сімейні правовідносини, презюмує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності в рівних частках незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку. При цьому законодавець встановлює можливість довести право особистої приватної власності на частку чи на все майно в цілому, яке було придбане в шлюбі, але шляхом доказування походження коштів, використаних на його придбання тим з подружжя, який претендує на збільшення частки, а не шляхом доказування відсутності фінансової можливості (джерела доходу) у іншого з подружжя для придбання майна. Встановлення наявності джерел отримання доходу у одного з подружжя має сенс у випадку заявлення вимог про відступлення від засад рівності часток співвласників, якщо один з подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сімї, а на вказану обставину, як підставу збільшення частки у спірному майні, [PERSON] в зустрічному позові не посилалася. На підставі викладеного,

Outcome: approved