Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

20.04.2012 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «[PERSON] конструкціон інтернешнл» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 30.12.2011 року, зобовязання виплатити заробітну плату, врахувавши при цьому суму компенсації за порушення строків її виплати, компенсації за шкідливі умови праці, допомоги по тимчасовій непрацездатності, відшкодування моральної шкоди. Під час розгляду справи позивач неодноразово змінював позовні вимоги. Враховуючи заяви про уточнення позовних вимог від 30.06.2015 року (Т. 2 а.с. 46-47) і останню заяву про доповнення до уточнення позовних вимог (Т. 2 а.с. 229), позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати звільнення з посади незаконним, визнати наказ про звільнення незаконним та скасувати його, поновити на посаді дорожнього робітника, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з вересня 2015 року по травень 2016 року включно в сумі 16 892,00 грн. та компенсацію за понаднормовий час роботи у важких та шкідливих умовах праці в сумі 10546,76 грн., стягнути суму виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності (лікарняного) позивача в 2012 році в розмірі 12437,74 грн., зобовязати виплатити заробітну плату за весь період роботи, стягнути відшкодування моральної шкоди в сумі 10000 грн. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що в червні 2011 року, позивач був прийнятий на роботу до відповідача укладальником асфальту. За весь час роботи на підприємстві позивачеві не виплачували заробітну плату. Позивач вказує на те, що його не було забезпечено спеціальним термостійким взуттям, не було вжито заходів щодо забезпечення належних умов праці, не було проведено відповідного навчання, інструктажу з охорону праці. Обсяг відпрацьованого позивачем часу значно перевищував нормативний, працював без вихідних. В результаті роботи на підприємстві стан здоровя позивача погіршився; на момент розгляду справи позивачеві присвоєно 3 групу інвалідності. 30.12.2011 року позивач дізнався про те, що його звільнено з ініціативи власника. Своє звільнення вважає незаконним, оскільки в період з 02.12.2011 року по 16.03.2012 року позивач перебував на лікарняному. Зазначає, що жодної заяви про звільнення не писав, з наказом про звільнення не ознайомлений, копії наказу і трудової книжки не отримав. Внаслідок вищенаведених обставин, що склалися з вини відповідача, позивач зазнав моральних страждань та додаткових зусиль для організації життя його сімї, йому спричинено моральну шкоду, розмір якої він оцінює в сумі 10 000 грн. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON], згідно довіреності, копія якої міститься у матеріалах справи, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та уточненнях до неї. Просили позовну заяву з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 30.06.2015 року із доповненнями від 25.07.2016 року задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] «[PERSON] конструкціон інтернешнл» - [PERSON], згідно довіреності, копія якої міститься у матеріалах справи, в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, подав письмові заперечення проти позовних вимог, вважаючи такий безпідставним та просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи на стороні позивача - прокурора Андрусишин М.О. в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала повністю, просила їх задовольнити. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст. ст. 57-59 ЦПК України. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому дані докази повинні бути належними та допустимими, як це передбачено ст. ст. 58-59 ЦПК України. Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Згідно із ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що позивача [PERSON] на підставі заяви останнього від 30.05.2011 року було прийнято на роботу до відповідача на посаду дорожній робітник з 01.06.2011 року з місячним окладом 1400 грн. Про прийняття на роботу керівником відповідача видано наказ (розпорядження) під №93 від 01.06.2011 року. 01.06.2011 року між позивачем і відповідачем було укладено строковий трудовий договір терміном дії з 01.06.2011 року по 30.12.2011 року. Згідно із п.п. 2 і 3 ч. 1 ст. 23 КЗпПУ, - трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, таким, що укладається на час виконання певної роботи. Згідно ч. 2 ст. 23, - строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Строк трудового договору між позивачем і відповідачем був зумовленим наказом керівника [PERSON] «[PERSON] конструкціон інтернешнл» №04 від 03.01.2011 року про призначення відповідальних за проведення дорожньо - будівельних робіт і забезпечення робою силою на період будівництва у м. Львові та області, п. 4 якого передбачає забезпечення робіт трудовими ресурсами від їх початку 01.03.2011 року до закінчення 30.12.2011 року. Згідно листка непрацездатності серії АВН № 20871 (продовження листка №675950), [PERSON] з 16.12.2011 року по 13.01.2012 року перебував на амбулаторному лікуванні в поліклінічному відділенні №1 першої міської клінічної лікарні ім. Князя Лева. При цьому, як зазначено в листку непрацездатності, - звільнення від роботи було по 29.12.2011 року і наступне звільнення від роботи розпочалося з 30.12.2011 року. Наказом №262/44 від 30.12.2011 року [PERSON] було звільнено з роботи у звязку із закінченням строкового договору. Згідно із п.п. 1 і 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, - підставами припинення трудового договору є угода сторін, закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Міністерство соціальної політики України своїм листом від 31.01.2012 року №30/13/133-12 «щодо закінчення строкового трудового договору» розяснило, що звільнити працівника у звязку із закінченням строку трудового договору можна як у період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, оскільки ч. 3 ст. 40 КЗпП України встановлено заборону щодо звільнення працівників у період тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці лише з ініціативи роботодавця, т.т. з підстав, передбачених у ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Припинення трудового договору по закінчення строку не потребує заяви чи якось волевиявлення працівника. Таким чином, суд приходить до висновку, що звільнення позивача у звязку із закінченням строкового трудового договору під час його тимчасової непрацездатності (перебування на лікарняному) не суперечить вимогам трудового законодавства. В межах позовної вимоги про визнання звільнення незаконним позивач просив суд визнати наказ про його звільнення незаконним та скасувати його; така позовна вимога міститься в заяві позивача від 30.06.2015 року. Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України,- суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу. Формою звернення до суду в позовному провадженні в цивільних справах є позовна заява (ч. 1 ст. 118 ЦПК України), вимоги до якої встановлено ст. 119 ЦПК України. При цьому, згідно із ч. 2 ст. 31 ЦПК України, позивач вправі змінити предмет або підставу позову до початку судового розгляду. Оскільки судовий розгляд у справі розпочався до 30.06.2015 року,- позовна вимога про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, що не була заявлена до початку судового розгляду, не підлягає розгляду в межах цієї справи, у позивача відсутня правова підстава змінювати предмет позову після початку судового розгляду. Згідно із ч. 1 ст. 235 КЗпПУ, - працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою. Враховуючи те, що доводи позивача про незаконне звільнення не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи вимога про поновлення на посаді дорожнього робітника не підлягає до задоволення. Правовою підставою для вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачем визначено ст. 235 КЗпП України. Згідно із ч. 2 ст. 235 КЗпПУ, - при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Оскільки вимога про поновлення на роботі задоволенню не підлягає, - відсутня підстава для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Мотивуючи позовну вимогу про стягнення компенсації за понаднормовий час роботи, позивач зазначає зокрема про те, що у червні кількість відпрацьованого ним часу становила 388 годин, це без жодного вихідного 16-17 годинний робочий день, вказує про те, що за півроку роботи мав лише чотири вихідні дні, працювали всі суботи і неділі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доводи позивача про роботу у понаднормовий час не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Натомість відповідачем було подано табелі обліку відпрацьованого часу, інформація з яких спростовує доводи позивача. Покликання позивача на те, що представлені табелі є неналежними доказами у справі, оскільки не містять підпису самого позивача, не заслуговує на увагу, оскільки такий підпис (як обовязків реквізит) не передбачено вимогами законодавства. Так, зокрема, наказом Державного комітету статистики України від 05.12.2008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» було затверджено та введено в дію з 1 січня 2009 року типові форми первинної облікової документації підприємств, установ, організацій, а в т.ч. і форму № П-5 «Табель обліку використання робочого часу», що не містить вимоги про його підписання працівником, робочий час якого обліковується. Судом встановлено, що начальником територіального управління Держгірпромнагляду у Львівській області листом від 19.06.2012 року вих. 1-04.1-9/1960, адресованим [PERSON], останньому було розяснено, що професія дорожнього робітника не відноситься до робіт з підвищеною небезпекою. Відтак доводи позивача про необхідність застосування пільг та компенсацій за важки та шкідливі умови праці спростовуються матеріалами справи. Крім того, судом встановлено, що аналогічні доводи про понаднормовий час і роботу без вихідних вже були предметом судового розгляду між тими ж сторонами. Так, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19.10.2012 року у справі № 1328/3760/2012 аналогічна інформація, яку було поширено [PERSON] в інтервю газеті «ZIK» 22.03.2012 року, визнана судом недостовірною; рішення залишене в цій частині без змін рішенням Апеляційного суду Львівської області від 29.07.2013 року в провадженні №22-ц/783/1315/13. Згідно із п.п. 1 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування»,- допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного з таких страхових випадків тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві. За ч. 2 ст. 22 Закону, - допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом [прим. Фонд соціального страхування України] застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших пяти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У відповідності до ч. 1 ст. 30 Закону, - матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у звязку з тимчасовою втратою працездатності застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), призначаються та надаються за основним місцем роботи (крім допомоги по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомоги по вагітності та пологах, які надаються за основним місцем роботи та за сумісництвом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України). Згідно із ч. 1 ст. 31 Закону, - підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності, а в разі роботи за сумісництвом - копія листка непрацездатності, засвідчена підписом керівника і печаткою за основним місцем роботи. Вимога про стягнення коштів на виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності (лікарняного) позивача в 2012 році є безпідставною з огляду на те, що трудові відносини між позивачем і відповідачем припинилися 30.12.2011 року, доказів передачі відповідачеві (як роботодавцеві) листка непрацездатності для виникнення обовязку вирішення питання щодо признання допомоги позивачем не представлено. Мотивуючи вимогу про зобовязання виплатити заробітну плату за весь період роботи з 01.06.2011 року по 30.12.2011 року позивач зазначає, що заробітну плату йому не виплачували. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Позивачем не представлено доказів існування заборгованості відповідача перед ним з невиплаченої заробітної плати, не представлено звернень позивача до відповідача (як роботодавця) чи до компетентних державних органів за розясненнями чи з вимогами про погашення такої заборгованості. Натомість відповідачем представлено суду копії відомостей про виплату грошей №ВЗП-000036 за червень 2011 року, №НЗП-000040 в липні 2011 року, №ВЗП-000044 в серпні 2011 року, №ВЗП-000048 в вересні 2011 року, №ВЗП-000055 в жовтні 2011 року, №ВЗП-000058 в листопаді 2011 року і №ВЗП-000063 в грудні 2011 року, з яких вбачається, що кошти працівникам підприємства, а в т.ч. і дорожньому робітникові [PERSON], виплачувалися, про що свідчать підписи про одержання. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що засвідчувала копії вказаних відомостей особисто звіривши їх з оригіналами. З поданих відповідачем суду довідок про доходи і про відсутність заборгованості вбачається, що кошти заробітної плати дорожньому робітнику [PERSON] виплачувалися, заборгованість відсутня. Покликання відповідача на фальсифікацію відомостей про виплату грошей не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Вимога про стягнення моральної шкоди ґрунтується на доводах позивача про те, що він зазнав моральних страждань та додаткових зусиль для організації життя його сімї. Згідно із ст. 237-1 КЗпП України,- відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскілки порушення законних трудових прав позивача не були доведеними під час судового розгляду,- вимога про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди не може бути задоволеною. Крім того, позивач просить відшкодувати йому моральну шкоду визначаючи її розмір в сумі 10000 грн. Згідно із п. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», - суд, зокрема, повинен зясувати, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Згідно із п. 9 вказаної Постанови Пленуму ВСУ,- розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Позивачем не доведено те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди може становити 10000 грн. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 11 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення в повному обсязі. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду.

Outcome: dismissed