Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

21 вересня 2015 року [PERSON] звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. (а.с. 2-3). Позивач у позовній заяві та представник позивача у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог, посилались на те, що 03 січня 2012 року між ним та відповідачем був укладений договір позики та договір застави транспортного засобу в простій письменній формі, відповідно до укладених договорів відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 7\~000 євро, які зобовязався повернути до 21 березня 2012 року, внаслідок чого між сторонами була укладена розписка. Відповідач порушив свої договірні зобовязання та не повернув позику, на прохання позивача про добровільну сплату заборгованості ніяким чином не реагує, оскільки в усній формі відмовився сплатити заборгованість, а тому позивач звернувся до суду та просив суд стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 7\~000 Євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 11.09.2015 рік складає 170\~205 грн. 81 коп., 3 відсотків річних у сумі 17\~599 грн. 52 коп., проценти 70\~320 грн. 53 коп., а разом 258\~125 грн. 86 коп., а також судові витрати. (а.с. 2-3) У судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. (а.с. 64) Відповідач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнав частково, зазначивши, що дійсно отримував від позивача грошові кошти в розмірі 7\~000 Євро та укладав з позивачем договір позики з передбаченими в ньому умовами, однак заперечував проти суми боргу, оскільки частково повертав позивачу грошові кошти, тому просив суд позовні вимоги залишити без задоволення. (а.с. 41-46, 64) Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. У судовому засіданні встановлено, що 03 січня 2012 року між сторонами був укладений договір позики у вигляді розписки, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 7\~000 євро, а відповідач зобовязався повернути позивачу борг в строк до 21 березня 2012 року, але взяті на себе зобовязання [PERSON] не виконав, що підтверджується поясненнями сторін, наданими у судовому засіданні та копією розписки, наявною в матеріалах справи. (а.с. 6) З матеріалів справи судом було встановлено, що відповідач здійснював часткове погашення на рахунок позивача заборгованості за договором позики від 03.01.2012 року, шляхом перерахування грошових коштів у загальному розмірі 1\~651, 84 Євро, що підтверджується поясненнями сторін у судовому засіданнями та квитанціями, наявними в матеріалах справи. (а.с. 41-46) Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України та умовами укладеного між сторонами договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики, або таку ж кількість речей) того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. Частиною другою ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частина перша ст. 1049 ЦК України зазначає, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від договору не допускається, а зобов`язання має виконуватись належним чином. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання,на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Вирішуючи вимоги позивача до відповідача [PERSON] про стягнення трьох відсотків річних за прострочення грошового зобовязання за договором позики від 03.01.2012 року, суд виходив з того, що за умовами укладеного договору сторони добровільно визначили та погодили умови, які виникнуть в разі не виконання відповідачем взятих на себе зобовязань, а саме встановили, що у випадку не виплати або часткової виплати відповідачем по цьому договору грошей, позивач набуде право отримати у власність автомобіль відповідача марки Lexus GS300\~020-47AB. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до даних правовідносин вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки наслідки передбачені зазначеною нормою не були погодженні сторонами при укладені договору в разі не виконання відповідачем взятих на себе зобовязань, а отже враховуючи умови договору позивач звернувшись до суду добровільно обрав для себе спосіб захисту своїх порушених прав, тому суд вважає, що позовні вимоги в даній частині є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, позивач не є фінансовою установою чи фізичною-особою субєктом підприємницької діяльності, а тому відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 1048 ЦК України не мав права надавати позику з одержанням від позичальника відсотків від суми позики, тому суд приходить до висновку, що в задоволенні стягнення процентів від простроченої суми за договором позики у розмірі 70 320 грн. 53 коп. позивачу також необхідно відмовити. Також суд при вирішенні заявлених позовних вимог, досліджуючи надані відповідачем письмові докази підтверджуючі факт часткового погашення заборгованості за договором позики від 03.01.2012 року, приймає до уваги тільки квитанції, в яких одержувачем грошових коштів відповідача є позивач [PERSON], оскільки з інших квитанції вбачається перерахування коштів на інших осіб, що не є належним доказом, підтверджуючим перерахування грошових коштів саме на рахунок позивача. Оцінюючи усі докази, які були дослідженні судом у судовому засіданні у їх сукупності, та приймаючи до уваги, що відповідачем з метою часткового погашення боргового обовязку перед позивачем за договором позики від 03 січня 2012 року були направлені грошові перекази в розмірі 1\~651, 84 Євро., що підтверджує факт не належного та не в повному обсязі виконання відповідачем взятих на себе зобовязань за договором позики від 03 січня 2012 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] у рахунок повернення заборгованості за договором позики від 03 січня 2012 року 136 698 грн. 96 коп. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, суд вважає за необхідне судові витрати понесені позивачем (а.с. 1) покласти на відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved