Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

21.01.2013 року представник Харківського національного університету внутрішніх справ звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані освітні послуги. Відповідно позовної заяви 01.09.2007 року між ХНУВС та [PERSON] було укладено Договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ. Після закінчення ХНУВС [PERSON] згідно наказу №293 від 19.06.2010 року було відраховано зі складу курсантів та відкомандировано для подальшого проходження служби до ГУМВСУ в Х/о. Наказом УМВС України в Х/о №52 від 06.04.2011 року лейтенанта міліції [PERSON] було звільнено з органів внутрішніх справ за п.64 «ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС. Відповідно до п.2.3.6 Договору відповідач зобов'язувався у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з його утриманням під час навчання в університеті згідно з затвердженим розрахунком. Сума витрат складає 29099,2 грн., яку позивач на підставі п.4.4 Договору просить стягнути у судовому порядку. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про слухання справи у його відсутності, просив позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи, подав до суду клопотання про залишення позову без розгляду на підставі ч.1 ст. 207 ЦПК України, а саме якщо заяву подано особою, яка не має цивільної процесуальної правоздатності, суд постановлює ухвалу про залишення заяви без розгляду. Суд, дослідивши матеріали справи та докази, наведені в обґрунтування позову, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі ч. 1 п. 1 ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Судом було встановлено, і підтверджується матеріалами справи, що 01.09.2007 року між ХНУВС та [PERSON] було укладено Договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ. Після закінчення ХНУВС [PERSON] згідно наказу №293 від 19.06.2010 року було відраховано зі складу курсантів та відкомандировано для подальшого проходження служби до ГУМВСУ в Х/о. Наказом УМВС України в Х/о №52 від 06.04.2011 року лейтенанта міліції [PERSON] було звільнено з органів внутрішніх справ за п.64 «ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС. Відповідно до п.2.3.6 Договору відповідач зобов'язувався у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з його утриманням під час навчання в університеті згідно з затвердженим розрахунком. Відповідно до наданого позивачем розрахунку фактичних витрат, пов'язаних з утриманням відповідача сума витрат складає 29099,2 грн. Порядок відшкодування особами, навчання яких за державним замовленням у вищих навчальних закладах МВС прирівнюється до проходження військової служби, витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України затверджено постановою Кабінету Міністрів України №313 від 01 березня 2007 року «Про затвердження порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України». Відповідно до п.7 вказаного порядку, сума відшкодованих витрат зараховується до державного бюджету і використовується у порядку, визначеному законодавством. Відповідно до ч.7 ст. 18 Закону України «Про міліцію» курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідальність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку. Також, відповідно до п.2 Постанову Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року, якою затверджено «Порядок відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах» витрати відшкодовуються Міністерству оборони, МНС, Адміністрації Держприкордонної служби, Управлінню державної охорони, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держспецтрансслужбі. Виходячи з вищевказаних норм закону, витрати, пов'язані з утриманням курсанта у вищому навчальному закладі в разі, якщо ця особа протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України звільнена за власним бажанням, мають відшкодовуватись не на користь навчального закладу. Вбачається, що кошти виділяється з державного бюджету МВС України, після чого перераховуються вищим навчальним закладам МВС України, тому Харківський національний університет внутрішніх справ є тільки користувачем коштів. Документи, які б уповноважені ХНУВС звернутися до суду з вимогами про стягнення вказаних грошових коштів з відповідачки на свою користь, в матеріалах справи відсутні. Стаття 11 ЦПК України закріплює принцип диспозитивності цивільного процесу, ч. 1 зазначеної статті вказує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З положення цієї статті також випливає, що суд, за загальним правилом, не повинен виявляти ініціативи у збиранні доказів, про докази, їх кількість та якість повинні піклуватися сторони, оскільки саме на них законом покладений обов'язок доказування суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд, знову таки, тільки сприяє сторонам у витребуванню таких доказів. Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 214 ЦПК України з матеріалів справи вбачається, що доводи позивача окрім позовної заяви не на чому не ґрунтуються. Таким чином, з врахуванням наведених обставин суд відмовляє в задоволення вимог позивача ХНУВС у повному обсязі. Таким чином, на підставі наведених норм,

Outcome: dismissed