Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

21.03.2016 позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування вимог зазначає, що 25.03.2013 він передав у власність відповідача грошові кошти в сумі 5 000, 00 дол. США, які останній зобов'язався повернути до 26.07.2013, про що видав відповідну розписку. Крім того, 05.04.2013 він передав у власність відповідача грошові кошти в сумі 3 000, 00 дол. США, які останній зобов'язався повернути до 05.07.2013, про що видав відповідну розписку. Крім того, 27.05.2013 він передав у власність відповідача грошові кошти в сумі 30 000, 00 дол. США, які останній зобов'язався повернути до 28.08.2013, про що видав відповідну розписку. Однак відповідач позичені гроші повернув частково, а саме: в травні 2013 року - 1 000, 00 дол. США, в жовтні 2013 року - 3 000, 00 дол. США, в травні місяці 2014 року - 4 000, 00 дол. США. В іншій частині прострочив виконання зобов'язань, у визначені строки і до цього часу грошові кошти не повернув. З наведених підстав позивач просить стягнути з відповідача 1 213 667, 13 грн., що включає в себе: - за розпискою від 05.04.2013 р.: 175, 40 грн - три проценти річних за прострочення виконання зобов'язання, 392,90 грн - проценти від суми позики; - за розпискою від 25.03.2013 р.: 1 049, 57 грн - три проценти річних за прострочення виконання зобов'язання, 2 349, 04 грн - проценти від суми позики; - за розпискою від 27.05.2013 р.: 806 562, 57 грн - заборгованість за позикою, 61 718, 60 грн - три проценти річних за прострочення виконання зобов'язання, 341 419, 05 грн - проценти від суми позики. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала. Факт видачі позивачу боргових розписок від 25.03.2013, 05.04.2013 та 27.05.2013 не заперечувала, разом з цим серед іншого посилалася на те, що договори позики, укладання яких посвідчується вказаними борговими розписками є недійсними внаслідок їх фіктивності. З цього приводу зазначала зокрема про те, що грошові кошти, отримані відповідачем від позивача за борговими розписками від 25.03.2013, 05.04.2013 та 27.05.2013, надавалися позивачем відповідачу не в борг, а для передачі їх спільному знайомому [PERSON] з метою створення та ведення спільної господарської діяльності, пов'язаної з отриманням прибутку від оптової торгівлі спортивним одягом. Вказані взаємовідносини щодо ведення господарської діяльності між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належним чином не оформлялись, але згідно досягнутих домовленостей саме [PERSON], а не [PERSON] зобов'язувався розраховуватися із [PERSON] за кошти отримані за вищезазначеними борговими розписками. З наведених підстав представник позивача заперечувала проти задоволення позову, крім того від імені [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, яка прийнята до спільного розгляду з первісним позовом ухвалою суду від 28.09.2016, у які просила визнати недійсними договори позики між [PERSON] та [PERSON], укладені шляхом написання фіктивних розписок від 25.03.2013, 05.04.2013 та 27.05.2013, на підставі ст. 234 ЦК України. Крім того, подала суду заяву про застосування до вимог позивача в частині стягнення трьох процентів річних спеціальної позовної давності. Позивач та представник позивача в судовому засіданні проти задоволення зустрічного позову заперечували, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Крім того, позивач подав суду заяву про застосування строку позовної давності до вимог відповідача за зустрічним позовом. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову має бути відмовлено з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.03.2013 позивач [PERSON] передав у власність відповідача [PERSON] грошові кошти в сумі 5 000, 00 дол. США, які останній зобов'язався повернути до 26.07.2013, про що видав відповідну розписку. 05.04.2013 позивач [PERSON] передав у власність відповідача [PERSON] грошові кошти в сумі 3 000, 00 дол. США, які останній зобов'язався повернути до 05.07.2013, про що видав відповідну розписку. 27.05.2013 позивач [PERSON] передав у власність відповідача [PERSON] грошові кошти в сумі 30 000, 00 дол. США, які останній зобов'язався повернути до 28.08.2013, про що видав відповідну розписку. Вказані обставини підтверджуються копіями розписок [PERSON] (а.с. 7-9), факт видачі яких з боку відповідача не оспорюється. Зобов'язання позичальника, який отримав у власність грошові кошти, повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів, підпадають під регулювання розділу І книги п'ятої Цивільного кодексу України, яким визначені загальні положення про зобов'язання, параграфу 1 глави 71 розділу ІІІ Цивільного кодексу України, яким визначені положення про договір позики. Згідно частин першої та другої статті 509 ЦК, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків стаття 11 ЦК визначає договори та інші правочини. Як визначено частиною першою статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно частини другої статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Виконання зобов'язання полягає у вчиненні або утриманні від вчинення дій, які складають його об'єкт. За загальним правилом, визначеним у статті 526 ЦК, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно частини першої статті 530 ЦК, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо боржник не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, за правилами частини першої статті 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив. Відповідно до положень статті 525 ЦК, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно частини третьої статті 1049 ЦК, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За положеннями статті 545 ЦК, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. В обґрунтування позовних вимог позивачем вказано, що відповідач позичені кошти не повернув в повному обсязі та у визначені строки. Виходячи з фактичних обставин справи, обов'язок доказування належного виконання зобов'язання лежить на відповідачеві. У відповідності до положень статті 60 ЦПК України на кожну сторону покладено обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Положеннями частини першої статті 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог статей 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Разом з цим належних та допустимих доказів на підтвердження факту виконання зобов'язань з боку відповідача суду не надано. Не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи і доводи представника відповідача про те, що виконання обов'язків позивача щодо повернення суми позик за домовленістю сторін покладено на третю особу. Так, відповідно до положень статті 527 ЦК, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Згідно статті 520 ЦК, боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. З урахуванням обставин справи, положень статей 513, 521 ЦК, правочин щодо заміни боржника у зобов'язаннях сторін мав бути вчинений у письмовій формі. В той же час суду не представлено з боку відповідача в якості письмового доказу відповідного правочину про заміну відповідача як боржника в зобов'язаннях щодо повернення позики. При цьому відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз'яснено що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Отже, з огляду на не надання з боку відповідача письмових доказів на підтвердження факту укладання правочину про заміну відповідача як боржника в зобов'язаннях щодо повернення позики, доводи представника відповідача про те, що виконання обов'язків позивача щодо повернення суми позик за домовленістю сторін покладено на третю особу є безпідставними. Таким чином, виходячи з вище викладеного, враховуючи, що відповідач не спростував доводи позивача про невиконання ним свого обов'язку, суд вважає дану обставину встановленою. Згідно статей 610, 611 ЦК порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У частині другій статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки, за обставинами, які були встановлені судом на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку про те, що відповідач порушив зобов'язання, в строк суму позики не повернув, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми позики, процентів, 3% відсотків річних, є підставними та обґрунтованими. Дані вимоги ґрунтуються на положеннях закону, яким урегульовано спірні правовідносини, та умовах зобов'язання. При цьому доводи представника відповідача про те, що до вимог позивача про стягнення 3% річних підлягають застосуванню спеціальна позовна давність, передбачена статтею 258 ЦК для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) є необґрунтованими, оскільки проценти річних передбачені у ч. 2 ст. 625 ЦК не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора. Відповідно до розрахунку, представленого суду з боку позивача, заборгованість відповідача у загальному розмірі складає 1 213 667, 13 грн., в тому числі: - за розпискою від 05.04.2013 р.: 175, 40 грн - три проценти річних за прострочення виконання зобов'язання, 392,90 грн - проценти від суми позики; - за розпискою від 25.03.2013 р.: 1 049, 57 грн - три проценти річних за прострочення виконання зобов'язання, 2 349, 04 грн - проценти від суми позики; - за розпискою від 27.05.2013 р.: 806 562, 57 грн - заборгованість за позикою, 61 718, 60 грн - три проценти річних за прострочення виконання зобов'язання, 341 419, 05 грн - проценти від суми позики. Даний розрахунок є детально складений, аргументований, з боку відповідача не спростований. Таким чином позов належить задовольнити в повному обсязі, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість в загальному розмірі 1 213 667, 13 грн. Окремо суд мотивує своє рішення в частині вирішення зустрічного позову [PERSON] про визнання правочинів недійсними. Як зазначено відповідачем [PERSON] згідно його позиції договори позики між [PERSON] та [PERSON], укладені шляхом написання розписок від 25.03.2013, 05.04.2013 та 27.05.2013 є фіктивними. В обґрунтування фіктивності вказаних правочинів відповідач посилається зокрема на те, що грошові кошти, отримані відповідачем від позивача за борговими розписками від 25.03.2013, 05.04.2013 та 27.05.2013, надавалися позивачем відповідачу не в борг, а для передачі їх спільному знайомому [PERSON] з метою створення та ведення спільної господарської діяльності, пов'язаної з отриманням прибутку від оптової торгівлі спортивним одягом. Вказані взаємовідносини щодо ведення господарської діяльності між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належним чином не оформлялись, але згідно досягнутих домовленостей саме [PERSON], а не [PERSON] зобов'язувався розраховуватися із [PERSON] за кошти отримані за вищезазначеними борговими розписками. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України. Так, згідно положень ч. 3 ст. 215 ЦК, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За положеннями ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Відповідно до роз'яснень викладених у п. 24 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Таким чином, ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення. В той же час, відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з цим, з боку відповідача не представлено суду належних та допустимих доказів, які підтверджують, що при укладанні оспорюваних правочинів позивач та відповідач мали умисел укласти ці правочини без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися. Крім того, як встановлено судом, позивач свої обов'язки щодо надання відповідачу коштів у позику виконав у повному обсязі. З урахування зазначеного, оскільки з боку відповідача не було надано доказів, які беззаперечно підтверджують наявність умислу у сторін оспорюваного правочину, зважаючи на наявність доказів, які свідчать про його виконання з боку позивача, суд приходить до висновку, що в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання правочинів недійсними належить відмовити, з огляду на те, що відповідачем в супереч вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України недоведені обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved