Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

21.09.2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із наведеним вище позовом до [PERSON] , в обґрунтування якого зазначав наступне. 29.11.2012 року АТ КБ «ПриватБанк» (раніше - ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, уклали договір № б/н (далі - Договір), згідно з яким остання отримала кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % на рік (кредитний ліміт та відсотки змінювались згідно до умов кредитування) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (01/16). [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана анкета - заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складають між нею та Банком договір, що підтверджується її підписом у цій анкеті-заяві. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надавши [PERSON] кредит, водночас остання порушила умови Договору і має прострочену заборгованість станом на 05.09.2018 року в сумі 38 675, 63 грн., яка склалася із тіла кредиту - 2 182, 52 грн., відсотків за користування кредитом - 1 425, 61 грн., пені - 32 749, 61 грн., штрафу (фіксованої частини) - 500, 00 грн. та штрафу (процентної складової) - 1 817, 89 грн. [PERSON] в добровільному порядку не вжила заходів щодо погашення заборгованості, а тому АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із вищевказаним позовом. З огляду на вказане, позивач просив стягнути з [PERSON] зазначену вище суму заборгованості за кредитним договором, а також суму понесених судових витрат у розмірі 1 762 грн. 00 коп. Ухвалою Розівського районного суду Запорізької області від 31.10.2018 року у вказаній справі було відкрито провадження та її призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 15.11.2018 року, і відповідачу надано строк для подання відзиву на позовну заяву. В останній раз розгляд справи було призначено на 12.06.2019 року. В судове засідання представники відповідача - [PERSON] та [PERSON] не з`явилися, при цьому остання звернулася із заявою про розгляд справи у її відсутність, за згодою відповідача, розгляд справи проведено у відсутність вказаних осіб, що не суперечить нормам ЦПК України. В судовому засіданні представник позивача Бучакчийський С.В. , пояснив, що 29.11.2012 року між Банком та [PERSON] було укладено кредитний договір, за яким Банк виконав свої зобов`язання надавши останній кредитні кошти, водночас [PERSON] порушила умови договору, внаслідок чого станом на 05.09.2018 року за вказаним договором утворилась заборгованість в сумі 38 675, 63 грн. На підставі цього, представник позивача просив позов задовольнити та стягнути з [PERSON] заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 38 675, 63 грн., а також суму понесених судових витрат в розмірі 1 762, 00 грн. Відповідач [PERSON] , в судовому засіданні спочатку стверджувала, що взагалі не укладала кредитний договір з Банком та не отримувала кредитну картку, в подальшому зазначила, що скоріш за все отримувала картку, але цього не пам`ятає. Крім цього, підтримала подану раніше її представником - [PERSON] заяву про застосування строків позовної давності та заяву про часткове визнання позову. Заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні в них докази та надавши їм оцінку, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до змісту частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 29.11.2012 року АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] шляхом підписання анкети-заяви уклали Договір б/н, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 300, 00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік (кредитний ліміт та відсотки змінювались згідно до умов кредитування), на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки - останній день січня 2016 року. При цьому, [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складають між нею та Банком договір, що підтверджується її підписом у цій заяві (а.с. 46). Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Суд приходить до висновку, що між сторонами укладений кредитний договір від 29.11.2012 року, який по своїй суті є договором приєднання, відповідно до ст. 634 ЦК України. Частиною 1 статті 1054 ЦК України, визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти, (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Згідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Нормами статті 611 ЦК України визначено правові наслідки порушення зобов`язання, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). Згідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач [PERSON] мала здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до 25 числа кожного місця кошти на погашення кредиту та відсотків у розмірі 7 % (але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості), а з 01.04.2014 року - 5 % (але не менше 100 грн. та не більше залишку заборгованості), упродовж строку кредитування (а.с. 47). Відповідно до п. 2.1.1.5.5, п 2.1.1.5.6 Умов та Правил надання банківських послуг (далі - Умов), позичальник зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотків за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором, а у разі невиконання зобов`язань за Договором, на вимогу Банку виконати зобов`язання з повернення кредиту, (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), сплаті винагороди Банку (а.с. 57 зв. ст.). Пунктом 1.1.5.25 Умов передбачено застосування пені за несвоєчасну сплату кожного грошового зобов`язання, передбаченого Договором у розмірі 0,1 % від суми заборгованості за кожний день прострочення (а.с. 53 зв.ст.). Згідно до п. 2.1.1.12.6.1 Умов, у разі виникнення прострочених зобов`язань на суму від 100 грн. клієнт сплачує Банку пеню відповідно до встановлених тарифів. Пеня нараховується в день нарахування процентів за кредитом (а.с. 58 зв. ст.). У той самий час, умовами цього Договору передбачено, що при порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, більш ніж на 30 днів клієнт зобов`язаний сплатити Банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договору (п. 2.1.1.7.6 Умов) (а.с. 47, 57 зв. ст). Таким чином, [PERSON] у межах строку кредитування (строку дії картки) повинна була повертати позивачу, зокрема кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця, а по закінчення строку кредитування незалежно від пред`явлення позивачем вимоги повернути всю заборгованість за договором. Виходячи з розрахунку заборгованості та виписки по картрахунку, [PERSON] користувалася кредитними коштами здійснюючи відповідні платежі, але після 10.06.2014 року, коли останньою було здійснено платіж на суму 50, 00 грн., частина з якого зокрема пішла на погашення процентів, припинила вносити щомісячні платежі, після чого в подальшому Банком здійснювалось лише автоматичне списання коштів (а.с. 5-8, 43-45). Під час судового розгляду справи, представник відповідача [PERSON] подав заяву про застосування строків позовної давності до вимог Банку, посилаючись на те, що останній платіж за вказаним кредитним договором, [PERSON] здійснила в червні 2014 року, а тому звернувшись до суду із вказаним позовом у 2018 році, Банк пропустив строк позовної давності. Крім того, представником відповідача було подано заяву про часткове визнання позову, в якій зазначено, що відповідач [PERSON] визнає позов в частині стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 4 246, 15 грн., а саме за тілом кредиту - 2 182, 52 грн., процентами за користування кредитом в розмірі 863, 63 грн. та пені в розмірі 1 200 грн. Водночас з огляду на процесуальну поведінку та позицію відповідача в судовому засіданні стосовно позовних вимог Банку, суд діючи до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, не приймає часткове визнання позову відповідачем, викладене в заяві, поданою представником відповідача [PERSON] . Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність (стаття 258 ЦК України). Так, пункт 1 частини 2 статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення (постанова Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15). Оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником шляхом внесення коштів готівкою чи безготівково: з погашення процентів щомісячно за попередній місяць, з погашення кредиту - в повному обсязі не пізніше останнього дня, вказаного на платіжній картці, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником свого зобов`язання. Із наданої представником позивача довідки вбачається, що [PERSON] при укладенні кредитного договору 29.11.2012 року отримала кредитну картку № [NUMBER] , кінцевий строк дії картки - 31 січня 2016 року (а.с. 42 ). Таким чином, звернувшись до суду із позовними вимогами 21.09.2018 року, Банк не пропустив визначений статтею 257 ЦК України строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитним договором в межах трирічного строку позовної давності звернення до суду, який розпочався 21.09.2015 року (а.с. 36 зв. ст.). Згідно до позовних вимог, [PERSON] має заборгованість за кредитним договором від 29.11.2012 року станом на 05.09.2018 року в загальній сумі 38 675, 63 грн., яка склалася із тіла кредиту - 2 182, 52 грн., процентів за користування кредитом - 1 425, 61 грн., пені - 32 749, 61 грн., штрафу (фіксованої частини) - 500, 00 грн., штрафу (процентної складової) - 1 817, 89 грн. Погоджуючись із вимогами Банку щодо наявності у [PERSON] заборгованості за тілом кредиту в розмірі 2 182, 52 грн., суд між тим, не вбачає підстав для задоволення позову в повному обсязі в частині стягнення суми заборгованості по процентам саме в розмірі 1 425, 61 грн., з наступних підстав. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 провадження № 14-10цс18). У цій справі сторони погодили, що строк дії договору відповідає строку дії картки - останній день січня 2016 року. За таких умов, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Банку в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом є обґрунтованими в межах строку позовної давності за період з 21.09.2015 року по 31.01.2016 року (строку дії картки), що складає 659, 62 коп. (а.с. 7). Стосовно позовних вимог щодо стягнення з [PERSON] пені в розмірі 32 749, 61 грн., штрафу (фіксованої частини) в розмірі 500, 00 грн. та штрафу (процентної складової) в розмірі 1 817, 89 грн., суд зазначає наступне. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею), є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Пунктом 1.1.5.25 Умов передбачено застосування пені за несвоєчасну сплату кожного грошового зобов`язання, передбаченого Договором у розмірі 0,1 % від суми заборгованості за кожний день прострочення (а.с. 53 зв. ст.). Згідно до п. 2.1.1.12.6.1 Умов, у разі виникнення прострочених зобов`язань на суму від 100 грн. клієнт сплачує Банку пеню відповідно до встановлених тарифів. Пеня нараховується в день нарахування процентів за кредитом (а.с. 58 зв. ст.). У той самий час, умовами цього Договору передбачено, що при порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, більш ніж на 30 днів клієнт зобов`язаний сплатити Банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договору (п. 2.1.1.7.6 Умов) (а.с. 57 зв. ст). Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15). В даному випадку пеня і штраф, нараховані в один і той же період, тобто є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому є неправомірним їх одночасне застосування, у зв`язку з чим вимога позивача про стягнення пені в розмірі 32 749, 61 грн., не підлягає задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги Банку щодо стягнення з [PERSON] штрафів (фіксованої частини) в розмірі 500 грн. та штрафу (процентної складової) в розмірі 1 817, 89 грн., суд виходить з такого. Умовами Договору передбачено, що при порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, більш ніж на 30 днів клієнт зобов`язаний сплатити Банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договору (п. 2.1.1.7.6 Умов) (а.с. 57 зв. ст). Тарифами Банку визначено, що за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань справляється штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій (а.с. 47). Таким чином, враховуючи, що за вказаним договором відповідачу було нараховано штраф (фіксовану частину) в розмірі 500 грн., за порушення по грошовим зобов`язанням, які утворилися за 30 днів, то строк спеціальної позовної давності, визначений в п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, в один рік, Банком не пропущено. Водночас при визначенні розміру штрафу (процентної складової) суд виходить з такого. Умовами кредитного договору передбачено стягнення штрафу (процентної складової) у виді 5 % від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій, таким чином, оскільки судом задоволено позов в частині стягнення тіла кредиту в розмірі 2 182, 52 грн. та процентів за користування кредитом в розмірі 659, 62 грн., а всього в сумі 2 842, 14 грн., то розмір штрафу (процентної складової) буде становити 142, 10 грн. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про часткову доведеність тих обставин, на які посилається АТ КБ «ПриватБанк», як на підставу своїх вимог до відповідача [PERSON] , а тому підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором від 29.11.2012 року в сумі 3 484, 24 грн., яка склалася із тіла кредиту - 2 182, 52 грн.,процентів за користування кредитом в межах строку позовної давності та строку дії картки (01/16) за період з 21.09.2015 року по 31.01.2016 року - 659, 62 грн., штрафу (фіксованої частини) - 500 грн., та штрафу (процентної складової) - 142, 10 грн. В іншій частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити. При цьому, суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] стосовно того, що вона не укладала кредитний договір із Банком та не отримувала кредитну кредитку, оскільки це суперечить доказам наявним в матеріалах справи, зокрема анкеті-заяві, в якій міститься підпис останньої, що вона не заперечували в судовому засіданні, та фотокартці, яка була зроблена у відділенні банку під час отримання відповідачем кредитної картки (а.с. 46, 173). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, суд, згідно до положень ст. 141 ЦПК України, присуджує позивачу судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме з [PERSON] в сумі виходячи з розрахунку: (3 484, 24 грн. (розмір задоволених позовних вимог) * 1 762, 00 грн. (розмір судових витрат) / 38 675, 53 грн. (розмір заявлених позовних вимог) = 158, 73 грн.

Outcome: partial