Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

1. Описова частина Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов У грудні 2019 року представник ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» звернувся з позовом [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просить суд стягнути з відповідачки заборгованість за договором про надання кредиту у розмірі 253 831,31 грн., а також судові витрати. В обґрунтування своїх вимог представник позивача зазначив, що ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» та [PERSON] 21.07.2017 року уклали Договір № 1231838 про надання кредиту, на підставі якого Кредитор надав позичальнику грошові кошти в кредит в сумі 100 000,00 грн. для власних потреб на умовах строковості, зворотності, платності, у безготівковій формі шляхом перерахування коштів з поточного рахунку Кредитодавця на рахунок позичальника, зазначений у Додатку № 2, який є невід`ємною частиною Договору кредиту. Відповідно до умов договору кредиту позичальник зобов`язаний своєчасно погашати кредит, сплачувати фіксовану процентну ставку за користування кредитом із розрахунку - 28% річних від суми заборгованості та виконувати інші зобов`язання згідно п.п.1.1. Договору. Пунктом 2.5 Договору передбачено, що позичальник за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно сплачує комісійну винагороду у розмірі 4,0 % від суми кредиту, зазначену у п.1.1 Договору кредиту. Загальна сума щомісячного платежу за розрахунковий період визначена у додатку №1 до Договору кредиту та становить 8136,00 грн. Сплата процентів, суми кредиту та інших платежів здійснюється позичальником щомісячно ануїтетними платежами у розмірі та в період встановленими у Додатку № 1 до цього Договору з 01 по 15 числа місяця наступного за звітним, починаючи з 01.08.2017 р., а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі п.2.6 Договору кредиту. Позичальник [PERSON] порушила умови Договору кредиту, а саме не здійснює повернення отриманого кредиту із сплатою процентів за його користування та інших платежів передбачених договором в строки визначені у додатку № 1 до Договору Кредиту. У зв`язку з тим, що відповідач належним чином свої обов`язки не виконувала, станом на 05.11.2019 року виникла прострочена заборгованість по поверненню кредиту, загальна сума якої становить 253 831,34 грн., яка складається з наступного: заборгованості за тілом кредиту 94 709,50 грн., заборгованості по відсотках 53 458,70 грн., заборгованості по комісії 84 166,67 грн., заборгованості за штрафними санкціями 2500,00 грн., заборгованості по рахунку інфляції 13 456,59 грн., заборгованості за 3% річних 5 539,88 грн. Оскільки відповідачка у добровільному порядку заборгованість не сплачує, представник позивача вимушений звернутися з даним позовом до суду. Ухвалою Малиновського районного суду від 24.12.2019 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20.01.2021 року підготовче провадження по цивільній справі закрито та призначено справу до судового розгляду. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження, тощо): не застосовувалися. Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Позивачем разом з позовною заявою було подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, у якій також представник позивача зазначив, що у разі виникнення обставин передбачених ст. 280 ЦПК України не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка та її представник, діючий на підставі ордеру від 13 серпня 2019 року, в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, у встановлений судом строк, проте представник відповідача подав через канцелярію суду відзив на позов (вхід. №45758 від 26.10.2020 року) та зазначив, що позов не визнає та просить суд відмовити в його задоволенні, послаючись на його необґрунтованість та недоведеність. Як вбачається з відзиву, відповідач визнає факт укладання кредитного договору з позивачем, однак не визнає стягнення окремо 4% комісії за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно, що вказана у п. 2,5 кредитного Договору. Враховуючи наведене у відзиві, відповідач вважає, що предметом спору можуть бути кошти, які мають бути зменшені на 112666,67 грн., та 28500,00 грн., як незаконно нарахованої комісій за обслуговування кредитної заборгованості, яка є несправедливою умовою кредитного договору, що доводиться сталою судовою практикою, а 28500,00 грн., вже стягненої комісії за обслуговування кредитної заборгованості підлягає зарахуванню як тіло кредиту та сплата процентів за період з 01.10.2017 рік по 31.05.2018 рік , адже ця сума дорівнює тілу кредиту та процентів за саме за цей період. За таких обставин сума штрафів у сумі 3500,00 грн за вказаний період, також не має бути нараховані і заявлений борг має бути зменшеним на цю суму. Разом відповідач вважає, що заявлена сума позивача має бути зменшена згідно такого розрахунку: 253831,34 (ціна позову) - 112666,67 - 28500,00 - 3500,00 = 109164,67 грн. Крім того, представником відповідача [PERSON] надано до суду заява про розгляд справи без його участі та за відсутності відповідача (вхід. №12608 від 23.03.2021 року) з урахуванням доводів відповідача та правового обґрунтування зазначеного у відзиві на позов. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. 2. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить задовольнити частково з наступних підстав. [PERSON] звернулась до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» з метою отримання банківських послуг, та 21 липня 2017 року між ТОВ «Фінансово-Кредитний Супермаркет» та [PERSON] був укладений договір про надання кредиту №1231838, згідно умов якого остання отримала строковий кредит у розмірі 100 000,00 грн. для власних потреб у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів з поточного рахунку кредитодавця на рахунок позичальника, зі сплатою 28% річних, дата остаточного повернення кредиту до 15 липня 2020 року. Платіжним дорученням №47578 від 21 липня 2017 року підтверджується, що ТОВ «Фінансово-Кредитний Супермаркет» було перераховано на картковий рахунок відповідачки позику у розмірі 97000,00 грн., з вирахуванням комісії згідно пп. 2.7 кредитного договору №1231838 від 21 липня 2017 року. Дана сума була перерахована на підставі договору про надання кредиту №1231838 від 21 липня 2017 року та заяви [PERSON] від 21 липня 2017 року. Зі змісту наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що через невиконання відповідачкою зобов`язань за договором про надання кредиту №1231838 від 21 липня 2017 року, станом на 05 листопада 2019 року за останньою утворилась заборгованість у розмірі 253 831,34 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту 94 709,50 грн., заборгованості по відсотках 53 458,70 грн., заборгованості по комісії 84 166,67 грн., заборгованості за штрафними санкціями 2500,00 грн., заборгованості по рахунку інфляції 13 456,59 грн., заборгованості за 3% річних 5 539,88 грн. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права Суд приходить до висновку, що між сторонами виникли договірні зобов`язання із приводу надання кредиту, які регулюються главою 71 ЦК України та загальними положеннями ЦК України про зобов`язання та договір. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором (стаття 1049 ЦК України). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк виконання боржником обов`язку не встановлений, або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові №444/9519/12 від 28 березня 2018 року, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Нарахування 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 року у справі 6-42цс11). У постанові №127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Згідно п. 1.3 договору про надання кредиту №1231838 від 21 липня 2017 року, укладеного між позивачем та відповідачкою, датою остаточного повернення кредиту є 15 липня 2020 року. Оскільки відповідачка прострочила свої зобов`язання по поверненню кредитних коштів, отриманих на підставі вказаного кредитного договору, то у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідачки комісійної винагороди у розмірі 84 166,67 грн. (4% від суми кредиту) за обслуговування кредитної заборгованості, то суд вважає, що дані вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Пунктом 2.5 договору про надання кредиту №1231838 від 21 липня 2017 року передбачено, що позичальник за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно сплачує комісійну винагороду у розмірі 4% від суми кредиту, тобто 4000,00 грн. щомісячно. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року №6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком в кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта, є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02 жовтня 2019 року по справі №740/4328/14. Оцінюючи доводи відповідача про те, що сплачена ним сума заборгованості по комісії у розмірі 28 500 грн., яку відповідач просить віднести на рахунок оплати тіла кредиту, суд виходить з наступного. З наданого позивачем розрахунку заборгованості, що існувала станом на 05.11.2019 року, вбачається, що за рахунок сплачених відповідачем грошових коштів, позивачем, зокрема, було віднесено 28 500 грн. в рахунок погашення заборгованості по комісії. Однак вбачаючи, що суд, прийшов до висновку про необґрунтованість нарахування заборгованості в частині комісії, то сплачені грошові кошти у розмірі 28 500 грн. підлягають віднесенню в рахунок погашення заборгованості за штрафними санкціями (2500,00 грн. ) та процентами за кредитом (відповідно до встановленої в договорі черговості погашення заборгованості п. 2.8. Договору), що в загальному об`ємі, станом на 05.11.2019 року, становить 27458,70 грн. (53 458,70 грн.+2500 грн. - 28 500 грн.). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «Фінансово-Кредитний Супермаркет» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягають задоволенню частково та з відповідачки слід стягнути на користь позивача заборгованість за договором про надання кредиту №1231838 від 21 липня 2017 року в сумі 141164,67 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 94 709,50 грн., заборгованості по відсотках 24 958,70 грн., заборгованості по рахунку інфляції 13 456,59 грн., заборгованості за 3% річних 5 539,88 грн. В іншій частині позовних вимог слід відмови. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ціна позову по даній справі становить 253 831,34 грн., з яких задоволено позовних вимог на загальну суму 141164,67 грн. Судом встановлено, що внаслідок невиконання відповідачем умов кредитного договору, позивач поніс додаткові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 807,49 гривень, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням від 21.11.2019 року, на зазначену суму. Згідно ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 141 164,67 грн. (По справі позивачем заявлено вимогу за ціною позову 253 831,34 грн., що становить 100%, з яких задоволено вимог на суму 141 164,67 грн., що становить 55,61 %, а тому з частковим задоволенням позову на користь позивача підлягає стягненню з відповідача 2117,34 грн. =3807,49 х55,61 %/100).

Outcome: partial