Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

1.Стислий виклад вимог і заперечень (аргументів) учасників справи Позивач просить суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений 06.03.2012 року Третьою Одеською державною нотаріальною конторою за №4-23, укладений між [PERSON] та [PERSON] та повернути майно у попередній стан. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] , який на момент здійснення правочину був літньою людиною не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, підписав документ проти своєї справжньої волі внаслідок застосування оману та психічного тиску з боку [PERSON] . Заперечуючи проти позовних вимог відповідач, та її представник наполягали на недоведеності та не обґрунтованості позовних вимог будь-якими належними та допустимими доказами. 2. Процесуальні дії у справі Позов надійшов до суду 12.07.2017 року (т.1 а/с 3 ), та позивачем сплачений судовий збір у розмірі 320 та 640 гривень за кожну вимогу ( т.1 а/с 1,2 ). Судом ухвалою 27.07.2017 року відкрито провадження у справі (а/с 31) та ухвалою від 27.07.2017 року задоволено клопотання позивача і забезпечено позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] ( т.1 а/с 33). 15.11.2017 року від відповідача подані письмові заперечення проти позову ( а/с 48). У судовому засіданні 11.04.2018 року ( т.1 а/с 101) за клопотанням сторони позивача допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , та за клопотанням сторони відповідача допитані свідки [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 14.05.2018 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів та зобов`язано Комунальну установу « Міська клінічна лікарня №1 м. Одеси» надати суду відомості щодо перебування на лікуванні в період з 01.01.2012 по 31.08.2016 року [PERSON] ( а/с124). Ухвалою суду від 17.05.2018 року задоволено клопотання представника відповідача та витребувано з Одеської міської поліклініки №20 ( Центр первинної медико-санітарної допомоги №4 ) оригінал медичної картки амбулаторного хворого [PERSON] ( т.1 а/с 134). Ухвалою від 23.05.2018 року було задоволено клопотання позивача про додаткове забезпечення позову шляхом заборони [PERSON] проводити будівельні роботи у квартирі квартиру [ADDRESS] ( т.1 а/с 144). Ухвалою суду від 06.07.2018 року було задоволено клопотання позивача та призначена по справі судово-психіатрична експертиза для встановлення психічного стану [PERSON] на час укладення договору дарування, та зупинено провадження по справі (т.1 а/с 203 ). У зв`язку із клопотанням експертів, провадження по справі було поновлено, та ухвалою від 04.12.2018 року витребувані додаткові медичні документи ( т.1 а/с 227). Ухвалою від 21.12.2018 року у зв`язку із знаходженням витребуваної документації справа направлена для продовження проведення експертного дослідження та зупинено провадження по справі ( т.1 а/с 243). 05.09.2019 року до суду надійшов висновок судово-психіатричної експертизи №362 від 21.08.2019 року ( т.2 а/с 5), у зв`язку із чим ухвалою від 16.09.2019 року було поновлено провадження по справі ( т.2 а/с 14). У судові засідання 06.11.2019 року та 06.12.2019 року позивач не з`являлась, надавала заяви про відкладення розгляду справи, що свідчить про намір підтримувати заявлені позовні вимоги, від представника відповідача 06.12.2019 року надійшла заява про розгляд справи у відсутності сторони відповідача, у зв`язку із чим судом відповідно до вимог ч.3 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України, розглянута справа на підставі наявних у ній даних і доказів. 3. Фактичні обставини, встановлені судом та оцінка доказів Як встановлено у судовому засіданні 06.03.2012 року [PERSON] , за письмовою згодою дружини [PERSON] , про що зазначено у самому договорі, подарував [PERSON] , належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] ( т.1 а/с 8 ). Договір посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеською державною нотаріальної контори Білик О.Г. за №4-23. 04.03.2014 року [PERSON] подав до Київського районного суду м. Одеси позов до [PERSON] про визнання недійним договору дарування №4-23 від 06.03.2012 року у зв`язку із тим, що під час укладення договору позивач був введений в оману стосовно умов договору - замість бажаного договору довічного утримання уклав договір дарування, а крім того договором порушені права дружини яка не надавала письмову нотаріально завірену згоду (т.1 а/с 18). Ухвалою суду від 05.10.2016 року закрито провадження по цивільної справі №520/2361/14 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи - Третя Одеська державна контора, [PERSON] , про визнання недійсним договору дарування у зв`язку із відмовою позивача від позову ( т.1 а/с 23), на підставі письмової заяви про відмову , яка була подана до суду 25.08.2016 року ( т.1 а/с 22). 22.03.2016 року [PERSON] та [PERSON] склали заповіти на ім`я [PERSON] , із зазначенням у якості спадщини всього наявного майна, які посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланським А.В. ( т.1 а/с 10, 11 ). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] ( т.1 а/с 12) а [INFO] померла [PERSON] що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] ( т.1 а/с 13). 4. Норми права , якими врегульовані спірні правовідносини Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ). У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини щодо визнання правочинів недійсними врегульовані Цивільним кодексом України: Частинами першою та другою статті 16 визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків ( ч.1 ст. 215 ). У відповідності до вимог ч.1-5 ст. 203 зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.1-3 ст. 215 підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені ( ч.1 ст.225 ). Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом ( ч.1 ст. 229 ). Частиною першою статті 230 визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до вимог ч. 1 ст.231 правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. 5. Оцінка аргументів сторін та обґрунтування мотивів рішення суду Позивачем заявлені вимоги про визнання недійсності правочину - договору дарування, з одночасним посилання на декілька різних підстав недійсності, тому суд надає оцінку кожному із заявлених підстав. Так у відповідності до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у п. 16 постанови пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №362, яка була проведена експертами Комунального некомерційного підприємства « Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я Одеської обласної ради» з урахуванням медичної документації витребуваної судом з медичних установ, пояснень свідків та сторін, [PERSON] , померлий [INFO] , на момент укладення та підписання договору дарування від 06.03.2012 року був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними ( т.2 а/с 12). Окрім висновку експерта судом приймається до уваги, що під час свого життя, [PERSON] звертаючись до суду із позовними вимогами про визнання недійсним договору дарування не зазначав серед підстав відсутність усвідомлення своїх дій. З пояснень , допитаних під час судового розгляду свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не вбачається наявний у 2012 році стан [PERSON] який можливо визначити як такий, що викликає сумнів у його психічної усвідомленості. Враховуючи данні обставини суд приходить до висновку про відсутність доказів того що на момент укладення і підписання договору дарування [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Також у позові, підписаним самим [PERSON] при житті у підставах недійсності договору дарування не визначено психічний або будь-який інший тиск на нього зі сторони обдарованої особи. Допитані в якості свідків, як з боку сторони позивача [PERSON] , [PERSON] , так і з боку сторони відповідача [PERSON] та [PERSON] , у судовому засіданні не підтверджували про те, що їм відомо стосовно наявності психологічного тиску зі сторони [PERSON] на [PERSON] щодо підписання договору дарування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В даному випадку позивачем не доведено наявність психологічного або фізичного тиску на [PERSON] з боку обдарованої за для примусу укласти відповідний договір. Не доведеність позовних вимог є підставою для відмови у його задоволенні. Що стосується вимог про визнання договору дарування недійсним з приводу навмисного оману з боку обдарованої щодо умов договору також не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. У своєму позові у 2014 році [PERSON] фактично посилався на помилку у розумінні правового статусу правочину, однак враховуючи, що даний позов було закрито провадження у зв`язку із відмовою позивача від позовних вимог, викладені у самої позовної заяві обставини помилки не є належними доказами при розгляді даної справи. Жодних інших доказів наявності оману з боку обдарованої з боку позивача подані не були, та згідно викладених у позові обґрунтувань та пояснень сторони у судовому засіданні, з боку позивача доказами вважаються сам факт звернення [PERSON] до суду та факт складення заповіту. Однак, у відповідності до вимог ч.6 ст. 81 ЦПК доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином під час розгляду справи позивачем не було доведено належними та допустимими доказами факт оману [PERSON] з боку [PERSON] стосовно заперечення наявності обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або замовчування їх існування, що є підставами недійсності правочину. Недоведеність позовних вимог є підставами для відмови у задоволенні позову. 7.Розподіл судових витрат Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК ). В даному випадку відмова у задоволенні позовних вимог в повному обсязі є підставою для відмови у розподілу судових витрат яки складаються з витрат на сплату судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed