Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

21 квітня 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулася громадянка [PERSON] із позовом до [PERSON], третя особа, - Дзержинський районний сектор у місті [PERSON] Ріг Головного управління державної міграційної служби в Дніпропетровській області про визнання квартири особистою власністю, та визнання особи такою, що втратив право користування житловим приміщенням. Даний позов на протязі розгляду справи було 17 січня 2017 року уточнено. 07 червня 2016 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання квартири спільною власністю подружжя, усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення в квартиру, котрий на протязі розгляду справи було уточнено 01 листопада 2016 року. Ухвалою суду від 17 січня 2017 року вказані позови було обєднано в одне провадження. 26 вересня 2017 року від позивача за первісним позовом [PERSON] надійшла заява про залишення її уточненого позову до [PERSON] без розгляду. Ухвалою суду від 26 вересня 2017 року, первісні позовні вимоги за уточненим позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, - Дзержинський районний сектор у місті [PERSON] Ріг Головного управління державної міграційної служби в Дніпропетровській області про визнання квартири особистою власністю, та визнання особи такою, що втратив право користування житловим приміщенням, залишено без розгляду, розгляд зустрічних уточнених позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири спільною власністю подружжя та усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення в квартиру, продовжено в загальному порядку. Позовні вимоги [PERSON] вмотивовано тим, що 30 вересня 2005 року між ним та відповідачем [PERSON], Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №567. Вказує на те, що 04 січня 2006 року вони з відповідачем [PERSON] придбали квартиру, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Косіора (Соборності), буд.№47, кв.№50. Враховуючи те, що у них були в той час тісні подружні відносини і він довіряв своїй дружині, а також будучи ознайомленим з тим, що майно придбане у шлюбі є взаємною власністю подружжя по взаємній згоді сторін договір купівлі продажу квартири був оформлений на відповідача [PERSON] Таким чином право власності на квартиру було 26 січня 2006 року зареєстровано в КП «Криворізьке БТІ» на відповідача [PERSON] Після купівлі продажу квартири вони разом з відповідачем зареєструвалися в даній квартирі, і разом несли всі витрати по утриманню квартири. Зазначає, що в подальшому у них спільне життя з відповідачем не склалося у звязку з тим, що вони мають різні характери і в них різні погляди на життя, в звязку з чим 12 жовтня 2010 року шлюб між ними було розірвано. Після розлучення майно вони не ділили, так як знали, що квартира належить їм обом на підставі ст.60 Сімейного кодексу України і являється обєктом права спільної власності і відповідно по цій причині він і не знімався з реєстраційного обліку в квартирі. Посилається на ті обставини, що незважаючи на те, що шлюб між ними розірвано, він по даний час зареєстрований в квартирі по домовленості між ними, періодично оплачує комунальні послуги. Не проживав по причині уникнення конфліктів. В даний час у нього виникла необхідність у проживанні в своїй квартирі, однак він не має можливості проживати в квартирі, так як відповідач його не пускає проживати, змінила замки на вхідних дверях. Фактично відповідач створила йому перешкоди в користуванні своєю часткою житла, та подала позов до суду про позбавлення його права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. На підставі викладеного, позивач [PERSON] просить суд задовольнити його уточнені позовні вимоги, винести рішення, котрим визнати житлову квартиру [ADDRESS] (Косіора) в Металургійному районі міста Кривого Рогу Дніпропетровської області обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], та усунути йому, [PERSON], [INFO], перешкоди у користуванні власністю, квартирою №50 в будинку №47 по вул. Соборності (Косіора) в Металургійному районі міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, шляхом вселення його у зазначену квартиру. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] до зали суду не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] до зали суду не зявилися також, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечувала, просила суд відмовити у їх задоволенні. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З пояснень, наданих учасниками у попередніх судових засіданнях, наявних письмових матеріалів справи, судом встановлено наступне. З наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про шлюб серії І-КИ №027289, виданого 14 листопада 2005 року Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, вбачається, що 30 вересня 2005 року між [PERSON] (а.с.50, 51) та [PERSON] (а.с.7) (дошлюбне прізвище, - «Васильєва») було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №567 (а.с.8). З наявної в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу квартири від 04 січня 2006 року, посвідченого нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], сторони в період шлюбу придбали квартиру, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Косіора, буд.№47, кв.№50. Договір купівлі продажу квартири був оформлений на відповідача [PERSON] Право власності на квартиру було 26 січня 2006 року зареєстровано в КП «Криворізьке БТІ» на відповідача [PERSON] (а.с.10, 11, 12). З наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-КИ №148044, виданого 12 жовтня 2010 року Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, вбачається, що 12 жовтня 2010 року шлюб між сторонами було розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис №190 (а.с.9). З наявної в матеріалах справи довідки з місця проживання про склад сімї та реєстрацію №109 від 12 квітня 2016 року, виданої Відділом реєстрації місця проживання громадян [PERSON] комітету Дзержинської районної у місті ради (а.с.3), вбачається, що за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Косіора (Соборності), буд.№47, кв.№50, зареєстрованими значаться позивач [PERSON], відповідач [PERSON] та діти відповідача [PERSON] від інших шлюбів, - [PERSON], [INFO] (а.с.5), та [PERSON], [INFO] а.с.6). Факт перебування позивача [PERSON] на реєстраційному обліку за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Косіора (Соборності), буд.№47, кв.№50, підтверджується також відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УМВС України в Дніпропетровській області, отриманих на запит суду (а.с.32). З наявного в матеріалах справи акту від 11 квітня 2016 року, складеного мешканцями будинку №47, розташованого по вул. Косіора (Соборності) в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, вбачається, що позивач [PERSON] не мешкає за вказаною адресою з серпня 2010 року по час складання акту (а.с.4). У попередніх судових засіданнях відповідач [PERSON] та її представник стверджували, що спірна квартира була придбана відповідачем [PERSON] за особисті кошти та кошти її матері [PERSON] у звязку із чим, за клопотанням відповідача та її представника судом витребовувалися у КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради», належним чином завірені копії договору купівлі-продажу двокімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.78), договору купівлі-продажу квартири №142 в будинку №34 на м-ні Сонячному в м. Кривому Розі (а.с.79), та договору купівлі-продажу однокімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.81). При цьому, доказів, що саме кошти від реалізації вказаних квартир слугували коштами для придбання спірної квартири, відповідачем [PERSON] та її представником до суду надано не було, поясненнями свідків не підтверджено. На підставі викладеного, враховуючи наявні матеріали справи, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Так, згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. З розяснень, що містяться в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч.1 ст.61 СК України обєктом права спільної власності подружжя може бути любе майно. Згідно ст.63 СК України чоловік та дружина мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, яке належить їм на праві спільної власності. Відповідно до вимог ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, задовольняючи позов в частині визнання квартири спільною власністю подружжя, суд виходить з того, що оскільки шлюбний договір між сторонами не укладався і відсутнє рішення суду про визнання за відповідачем права власності на спірну квартиру, вона є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки набута подружжям за час шлюбу і ця власність відповідно до ст.60 СК України презюмується. Обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню є і вимоги позивача [PERSON] в частині усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення в квартиру. Положеннями ч.2 ст.13 ЦК України передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Відповідно до ч.5 ст.319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. Згідно з ч.1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Частиною 2 цієї статті встановлено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такого порушення. Відповідно до п.3, 4 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав є припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Outcome: approved