Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

21.12.2015 позивач звернулась до суду з вказаним позовом до Державної казначейської служби України, просить стягнути з Держави в особі Державної казначейської служби України на свою користь інфляційні втрати за несвоєчасне виконання рішення суду в сумі 30 044 грн. 13 коп., 3 % річних в розмірі 2306 грн. 36 коп. та моральну шкоду в розмірі 30 401 грн. 00 коп. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що постановою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.05.2011, залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.01.2013 позов [PERSON] до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м.Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії задоволено. Визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м.Запоріжжя та зобов'язано останнього провести перерахунок та проводити виплату позивачу державної пенсії як інваліду 2 групи у відповідності з вимогами ст.50, ч.4 ст.54, ч.3 ст.67 Закону №796 з 21.03.2011 з розрахунку державної пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю з розрахунку 75 відсотків мінімальної пенсії за віком дорівнюючої прожитковому мінімуму, встановленому відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум», з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період. Однак, рішення суду було виконано з порушенням установленого законодавством строку, у зв'язку з чим, позивач просить на підставі ст.625 ЦК України стягнути вказані суми, розраховані останньою за період з 05.05.2011 по 21.11.2013. Протокольною ухвалою суду від 04.03.2016 відповідачів Кабінет Міністрів України, Державну казначейську службу України замінено на належного відповідача - держава Україна в особі Державного казначейства України. Позивач у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, направила суду заяву про розгляд справи за її відсутності, одночасно зазначила, що позов підтримує, просить позов задовольнити. У зв'язку з чим суд визнав можливим розгляд справи за відсутності позивача. Відповідач, який повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання уповноваженого представника не направив, причини його неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи без участі представника до суду не надходило. За вказаних обставин, суд на підставі ч.4 ст. 169, ч.1 ст.224 ЦПК України, з огляду на відсутність заперечень позивача, визнавши причини неявки відповідача, який не направив до суду свого уповноваженого представника, неповажними, визнав можливим провести заочний розгляд справи, у відсутність відповідача, та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі даних та доказів, які вважає достатніми для правильного вирішення справи. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, надходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, постановою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.05.2011, залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.01.2013 позов [PERSON] до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м.Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії задоволено. Визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м.Запоріжжя та зобов'язано останнього провести перерахунок та проводити виплату позивачу державної пенсії як інваліду 2 групи у відповідності з вимогами ст.50, ч.4 ст.54, ч.3 ст.67 Закону №796 з 21.03.2011 з розрахунку державної пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю з розрахунку 75 відсотків мінімальної пенсії за віком дорівнюючої прожитковому мінімуму, встановленому відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум», з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період. (а.с.10-11, 12-13) Як встановлено судом, вказана постанова Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.05.2011 виконана 21.11.2013, позивачу було виплачено грошові кошти в сумі 30 140 грн. 46 коп. (а.с.17) Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. 2. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Таким чином, зобов'язанням є правовідношення сторін, зміст якого становлять цивільні права та обов'язки. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ч.1,2 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Виходячи з положень вказаних норм ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили підлягають виконанню з дня набрання рішенням законної сили. Разом із тим, оскільки вказана постанова Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.05.2011 підлягала негайному виконанню, то строк, з якого слід обраховувати виконання постанови припадає на день ухвалення цієї постанови, а саме - 05.05.2011. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 у справі №6-113цс14. Таким чином, на підставі вказаного рішення суду у відповідача виникло грошове зобов'язання. За вказаних обставин, у зв'язку із простроченням виконання вказаного рішення суду суд дійшов висновку про наявність підстав згідно зі ст. 625 ЦК України для стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з дня ухвалення постанови суду і до повного її виконання, а саме з 05.05.2011 по 21.11.2013. Згідно наданого позивачем розрахунку, правильність якого перевірена судом з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційні втрати у розмірі 30 044 грн. 13 коп. та 3% річних від простроченої суми в розмірі 2 306 грн. 36 коп. за період з 05.05.2011 по 21.11.2013. Відтак позов в цій частині підлягає задоволенню. В результаті протиправних дій відповідача, на підставі ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивачем ставиться питання про відшкодування моральної шкоди в розмірі 30 401 грн. 00 коп., що полягає у позбавленні її можливості вести звичайний спосіб життя, що призвело до душевних переживань. Виходячи з преамбули вказаного Закону, відповідач Державна казначейська служба, на протиправність дій якої посилається позивач не є органом в розумінні вказаного закону, а тому підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 30 401 грн. 00 коп. немає. Відтак позов в цій частині не підлягає задоволенню. Виходячи з встановлених судом обставин справи, оцінивши докази по праві у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Оскільки сторони звільнені від оплати судових витрат, вони, відповідно до ч.2 ст.88 ЦПК України стягненню не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial