Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

20.07.2015 позивач управління Державної служби охорони при ГУМВС України в м. Києві (далі УДСО) звернувся в суд з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в якому просить виселити останніх з кімнати [NUMBER] гуртожитку УДСО при ГУМВС України в м. Києві, що розташований по [ADDRESS], без надання їм іншого житлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що УДСО є балансоутримувачем вище вказаного гуртожитку. В спірне житлове приміщення відповідач [PERSON] був вселений у зв'язку з проходженням ним служби у ВДСО «Захист» при Залізничному РУГУ на підставі ордера від 22.08.2000 [NUMBER]. Також, на підставі рапорту [PERSON] до спірного житлового приміщення було заселено відповідача [PERSON], яка на той час перебувала з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі. На даний час у спірному житловому приміщенні проживають [PERSON], [PERSON], та їх неповнолітні діти [PERSON], [PERSON] 18.11.2014 відповідача [PERSON] звільнено з органів внутрішніх страв України за ст. 63 п. «є» за порушення дисципліни, наказом №456 о/с. З наведених підстав, позивач вказує, що оскільки відповідачу [PERSON] спірне житлове приміщення надавалося в користування на період проходження ним служби в УДСО, то у зв'язку із припиненням ним виконання службових обов'язків він разом із залежними від нього особами втратили право користування кімнатою в гуртожитку. У зв'язку з зазначеним, оскільки відповідач добровільно спірне житлове приміщення не звільняють, право користування спірним житловим приміщенням втратили, позивач просить виселити їх без надання їм іншого житлового приміщення на підставі ст. 132 ЖК Української РСР. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представники відповідачів [PERSON], [PERSON] - [PERSON], [PERSON] проти задоволення позову заперечували. В обґрунтування заперечень посилались, зокрема, на те, що відповідач [PERSON] має стаж роботи в органах УДСО більше 10 років, а тому відповідно до ч. 2 ст. 125 ЖК Української РСР не може бути виселений із спірного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення. Крім того, на даний час, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, і хоча вони і проживають в одній кімнаті, проте фактично шлюбно-сімейних відносин не мають, спільного господарства не ведуть. Тому, як вказували представники відповідачів, [PERSON] є одинокою матір'ю, на утриманні якої перебувають неповнолітні діти, в спірне житлове приміщення вони заселені на законних підставах, іншого житла не мають, а тому відповідно до ч. 7 ст. 125 ЖК Української РСР не можуть бути виселені із спірного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення. Також звертали увагу суду на правові позиції Європейського суду з прав людини, у контексті яких вказували, що виселення відповідачів із займаного житлового приміщення у даному випадку є неспіввісним до переслідуваної позивачем мети, а саме, звільнення житлового приміщення для забезпечення житлом інших працівників. Представник третьої особи служби у справах дітей Солом'янської районної у м. Києва державної адміністрації в судове засідання не з'явився, подав суду заяву у якій просить розглядати справу у його відсутності, виходячи з інтересів малолітньої [PERSON] в задоволенні позову УДСО просить відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що згідно Положення про Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в м. Києві, затвердженого наказом Департаменту ДСО при МВС України від 10.02.2014 №13, УДСО є державною установою, що провадить некомерційну господарську діяльність та підпорядковується і входить до сфери управління Департаменту Державної служби охорони при МВС України. Відповідно до п. 4.3 згаданого Положення, майно використовується УДСО відповідно до законодавства та нормативних актів Департаменту. УДСО на підставі наказу Департаменту Державної служби охорони МВС України від 05.07.2004 №224 є балансоутримувачем гуртожитку з підвальним приміщенням та прибудованим приміщеннями актового залу, загальною площею 9710, 00 кв. м, що розташований по [ADDRESS]. Наказом начальника УДСО при ГУ МВС України в м. Києві від 31.12.2008 №945 затверджено Положення про гуртожиток управління ДСО при ГУ МВС України в м. Києві. Відповідно до згаданого Положення, гуртожиток призначається для проживання працівників управління Державної служби охорони при ГУ МВС України в м. Києві на період їх роботи в підрозділах УДСО, та як виняток, членів їх сімей. Як визначено у п. 6.1 вказаного Положення, працівників (та разом з ними членів їх сімей), які поселилися в гуртожитку у зв'язку з роботою в підрозділі ДСО, може бути виселено з гуртожитку, зокрема, у разі звільнення з роботи, в тому числі, за порушення трудової дисципліни. 22.08.2000 УДСО видано ордер [NUMBER] [PERSON], працівнику загону «Захист» ВДСО при Залізничному РУГУ МВС, на право зайняття житлової площі в гуртожитку по [ADDRESS] кім. [NUMBER], на підставі якого відповідач [PERSON] заселений в спірне житлове приміщення. На підставі рапорту [PERSON] від 14.02.2006 в спірне житлове приміщення заселена відповідач [PERSON] 07.03.2006 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що вбачається із свідоцтва про реєстрацію шлюбу від 07.03.2006 виданого Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвиту сім'ї. 30.11.2013 у [PERSON] та [PERSON] народилася дочка [PERSON], що вбачається із свідоцтва про народження від 30.11.2013 виданого ВДРАЦС Солом'янського РУЮ у м. Києві. З матеріалів справи вбачається та не заперечувалося сторонами, що на час розгляду справи у спірному житловому приміщенні фактично проживають, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та син відповідача [PERSON] - [PERSON], 1999 р.н. Як видно з технічної документації, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] займають кімнату [NUMBER] площею 13,3 кв. м на третьому поверсі в літері «А» гуртожитку по [ADDRESS]. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 05.11.2012 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Наказом начальника УДСО при ГУ МВС України в м. Києві від 18.11.2014 №456 о\\с [PERSON] звільнено з органів МВС у запас за ст. 63 п. «Є» (порушення дисципліни). Згідно витягу з протоколу засідання житлово-побутової комісії УДСО при ГУ МВС України в м. Києві від 23.04.2015 №6, 23.04.2015 комісією прийнято рішення виселити [PERSON] та його сім'ю з гуртожитку УДСО по [ADDRESS] згідно п. 40 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 №208. В силу ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом ст. 2 ЖК Української РСР, завданням житлового законодавства України є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин. Згідно ст. 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Так, підстави для виселення із житлових приміщень встановлені у ст.ст. 99, 109, 110, 112, 114-117, 124, 132, 157, 165, 169 ЖК Української РСР. Зокрема, статтею 132 ЖК Української РСР встановлені підстави для виселення з гуртожитків. У відповідності до положень ст. 132 ЖК Української РСР, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 125 ЖК Української РСР, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, 1) осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; 2) одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. При цьому варто зазначити, що положення ЖК Української РСР не визначають коло осіб, яких можна вважати одинокими у контексті вищеприведеної норми права. Згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Таким чином, з огляду на положення ст.ст. 125, 132 ЖК Української РСР, у разі припинення трудових відносин, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років, одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними, може бути виселено із гуртожитку за умови надання іншого житлового приміщення. Положеннями ст. 3 ЖК Української РСР визначено, що житлові відносини регулються, зокрема, цим Кодексом та іншими актами житлового законодавства. Так, згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», до одиноких матерів слід відносити жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдову, іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. Згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду СРСР від 03.04.1987 №2 «Про практику застосування судами житлового законодавства», не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення самотні особи, як наймач, так і члени сім'ї з ними неповнолітніми дітьми, які залишилися після його вибуття. Як роз'яснено Пленумом Верховного Суду СРСР, до самотніх осіб, крім одиноких матерів, які не створили згодом сім'ї, можуть бути віднесені, зокрема, розлучений чоловік або дружина, що залишився проживати в приміщенні після вибуття з нього другого з подружжя, овдовілий чоловік, усиновитель, опікун (піклувальник). Як видно з матеріалів справи, вислуга років відповідача [PERSON] на момент звільнення склала 12 років 01 місяць 06 днів. Таким чином, приймаючи до уваги зазначені обставини, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач [PERSON] пропрацював в органах УДСО більше 10-ти років, на нього поширюється гарантії встановлені ст. 125 ЖК Української РСР. Отже, з урахуванням положень ст.ст. 125, 132 ЖК Української РСР відповідач [PERSON] може бути виселений з гуртожитку за умови надання йому іншого житлового приміщення. Як вказували у судовому засіданні представники відповідачів, після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] залишилися проживати у спірному житловому приміщенні, оскільки іншого житла не мають, проте фактично шлюбно-сімейних відносин не підтримують, ведуть окреме господарство, мають окремі сімейні бюджети. Неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] перебувають на утриманні матері. Дані доводи з боку позивача жодним чином не спростовані. Таким чином, приймаючи до уваги зазначені обставини, суд приходить до висновку, що [PERSON] після розірвання шлюбу з [PERSON] набула статус одинокої особи, яка має на утриманні неповнолітнього сина та малолітню дочку. Отже, з урахуванням положень ст.ст. 125, 132 ЖК Української РСР відповідачі [PERSON] та [PERSON], [PERSON] можуть бути виселені з гуртожитку за умови надання їм іншого житлового приміщення. З огляду на встановлені вище обставини, оскільки відповідачі можуть бути виселені із гуртожитку лише за умови надання їм іншого житлового приміщення, а позивач з такими вимогами не звертається, в задоволенні позову УДСО про виселення відповідачів та залежних від них малолітніх осіб повинно бути відмовлено в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed