Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

20 листопада 2017 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, який згодом уточнила, свої вимоги мотивує тим, що з відповідачем мають спільну неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Зазначає, що однією сім'єю вони не проживають, донка знаходиться на повному утриманні позивача. З метою оздоровлення дитини та всебічного її розвитку та враховуючи межі навчального року та канікули, позивач бажає поїхати разом з дитиною закордон на відпочинок за кордон, а також відвідати своїх родичів у РФ. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл, однак останній відмовляв. Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 травня 2017 року надавався дозвіл на вивіз дитини до Туреччини та РФ без згоди батька та у супроводі матері [PERSON] в період з 01 травня 2017 року по 31 серпня 2017 року. У 2018 році позивач також планує оздоровити донку за кордоном та відвідати родичів, що проживають у РФ. Тому просить суд надати дозвіл на виїзд дитині без дозволу та супроводу батька за межі території України: до Арабської Республіки Єгипет з 15 березня 2018 року по 08 квітня 2018 року; до Республіки Туреччина з 01 червня 2018 року по 30 червня 2018 року; до Російської Федерації з 01 липня 2018 року по 31 липня 2018 року; до Французької Республіки з 06 серпня 2018 року по 19 серпня 2018 року; до Грузії з 25 жовтня 2018 року по 08 листопада 2018 року. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали повністю, позивач пояснила, що вирішити спір мирним шляхом не вдається, так як батько добровільно не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон. В судовому засіданні відповідач та його представник позов визнали частково, за заперечували проти виїзду дитини до Російської Федерації, та просили врахувати періоди шкільних канікул, не порушувати учбовий процес. Надали письмовий відзив на позов. Заперечення відповідач мотивує тим, що донька є дитиною шкільного віку і має здобути повну середню освіту. Подорожі до Арабської Республіки Єгипет та Грузії припадають на навчальний рік, внаслідок чого дитина пропустить заняття. Не погоджується з твердженнями позивача, що нею враховані межі навчального року з урахуванням наявності канікул. Вважає за доцільне дозволити малолітній доньці Софії надати тимчасовий виїзд за межі України до Грузії, чітко врахувавши межі шкільних канікул, щоб не порушувати навчальний процес. Крім того, відповідач вказує, що він запланував у березні та липні 2018 року щорічну відпустку, яку має намір провести з донькою, тому заперечує проти її виїзду до Арабської Республіки Єгипет та РФ в ці періоди. Проти подорожі до Республіка Туреччина з 01 червня 2018 року по 30 червня 2018 року позивач не заперечує. Щодо подорожі до РФ з метою відвідання родичів відповідач зазначає, що законодавством України Росію визнано країною-агресором та окупантом через дії в Криму та на Донбасі. Крім того, відповідач є працівником правоохоронного органу України (митниці) і вважає, що спеціальні служби РФ можуть скористатися перебуванням його доньки в РФ для можливого впливу на нього через його дитину шляхом загроз та шантажу. Зазначає, що йому стало відомо, що відвідуючи минулого разу родичів у РФ, позивач разом з дитиною в'їздила на непідконтрольну територію в м. Донецьк та м. Єнакієве. Крім того, позивач не зазначила конкретної адреси проживання в РФ, та не зазначила в яких умовах буде проживати донька. Відповідач вважає, що місце проживання родичів позивачки в РФ - це не морське узбережжя, а тому не розуміє, чому позивач обґрунтовує поїздку в РФ нібито як відпочинок на морі. Відповідач вказує, що на морському узбережжі Чорного та Азовського морів можна відпочити і в Україні. Також вказує, що поїздка до Республіки Франція в серпні 2018 року порушить його право як батька особисто привітати доньку з днем народження 13 серпня та провести разом з нею це свято. Представник третьої особи: служби у справах дітей Сумської міської ради в судові засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи в його відсутність, при винесенні рішення покладається на розсуд суду (а.с. 67). Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO] (а.с. 7), що підтверджується свідоцтвом про народження. Неповнолітня [PERSON] документована паспортом громадянина України для виїзду за кордон (а.с.12). З матеріалів справи встановлено, що заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 травня 2017 року частково задоволено позов [PERSON], надано дозвіл на виїзд дитини неповнолітньої [PERSON] до РФ та Туречиини. (а.с.14-15). З копій свідоцтва про народження та копій паспортів осіб вбачається, що в ст. Павловська Павловському району Краснодарського краю РФ (а.с.48-50) проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON], які згідно пояснень позивачки, є її родичами, а саме: двоюрідний брат з жінкою та дитиною. З копії графіку щорічних відпусток працівників сектору митного оформлення «Тростянець» митного поста «Центральний» Сумської митниці на 2018 рік вбачається, що щорічна основна та додаткова відпустки відповідача [PERSON] на 2018 рік заплановані на липень та березень 2018 року (а.с.90). Згідно ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Тобто, права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. У відповідності до ст. 153 Сімейного Кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою незалежно від проживання або перебування кожного із них. Частиною 2 ст. 157 СК України законодавець додатково підкреслює обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні, хоча збереження у нього цього обов`язку прямо випливає зі ст.141 СК України. Статтями 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Судом встановлено, що позивач [PERSON], турбуючись про виховання та утримання своєї дитини, має бажання та можливість тимчасового виїзду за кордон, для відвідання родичів, оздоровлення та розвитку дитини. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Як вбачаться з матеріалів справи, на дитину [PERSON], [INFO], вже оформлений паспорт для виїзду за кордон, дата видачі документу - 16 травня 2016 року, тобто вказане питання сторони узгодили за домовленістю між ними і відповідач на той час не заперечував проти оформлення такого документу, надавши свою згоду. В даній ситуації суд, уважно вислухавши доводи та аргументи кожної сторони, та дослідивши докази, керується принципом найкращих інтересів дитини, який визначений у пункті 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, згідно якому в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Цей принцип розкритий у Зауваженнях загального порядку № 14 (2013) Комітету ООН з прав дитини (про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів), де сформульовані такі підходи: «Найкраще забезпечення інтересів дитини» - це право, принцип і правило процедури, які засновані на оцінці всіх елементів, що відображають інтереси дитини або дітей, в конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них в співвідношенні з іншими; по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечує юридичні гарантії та належну реалізацію цього права (пункт 46). Судом встановлено, що відповідач надає згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон до окремих країн, і заперечує проти виїзду дитини лише конкретно до РФ, пояснюючи це інтересами та безпекою дитини, тим, що позивачка під час виїзду до РФ відвідує непідконтрольні Україні території, а саме: Донецьк, і є ймовірність впливу з використанням дитини на нього, як на службовця правоохоронного органу, з боку спецслужб РФ, що не може не братися до уваги судом. Суд вважає, що така позиція відповідача щодо надання часткової згоди на виїзд дитини за межі України є обґрунтованою, оскільки відповідач як батько дитини наділений рівним правом як і мати, приймати участь у вихованні дитини. Крмиім того, відповідач надав суду докази того, що у березні та липні 2018 року у нього запланована щорічна й додаткова відпустки, і він матиме можливість та бажання особисто спілкуватися з дитиною в цей період. Однак, суд вважає не аргументованою позицію відповідача щодо обмеження поїздки до Грузії у жовтні 2018 року з тих підстав, що це порушить учбовий процес. Оскільки на даний час визначити точно час осінніх шкільних канікул на 2018-2019 навчальний неможливо, тому суд вважає слушними вимоги позивача про визначення приблизного періоду подорожі з 25.10.2018 року по 08.11.2018 року. Також не надав відповідач і аргументованих заперечень щодо відмови і наданні дозволу на виїзд до Франції в період з 06.08.2018 року по 19.08.2018 року. Посилання відповідача на те, що в 13.08.2018 року у його доньки день народження і він бажає особисто привітати доньку саме в цей день, і тому не бажає, щоб дитина їхала в серпні до Франції - є егоїстичним проявом поведінки відповідача, оскільки він не позбавлений можливості привітати доньку телефоном, якщо в цей період вона буде перебувати у Франції, а також привітати її особисто після приїзду доньки з подорожі. Оскільки позивач дійсно не отримала згоду відповідача на тимчасовий виїзд дитини за кордон шляхом оформлення нотаріально посвідченої згоди, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність часткового задоволення уточнених позовних вимог та надання дозволу неповнолітній [PERSON], [INFO], на тимчасовий виїзд за межі України до країн: Республіка Туреччина на період з 01 червня 2018 року по 30 червня 2018 року; Республіка Франція на період з 06 серпня 2018 року по 19 серпня 2018 року; Грузія на період з 25 жовтня 2018 року по 08 листопада 2018 року без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини [PERSON] в супроводі матері [PERSON]. В задоволенні позовних вимог про надання дозволу на виїзд до Арабської республіки Єгипет в період з 15.03.2018 року по 08.04.2018 року - суд вважає необхідним вимовити, оскільки надання такого дозволу є недоцільним, беручи до уваги строк набрання рішенням законної сили. В задоволенні позовних вимог про надання дозволу на виїзд до Російської Федерації в період з 01.07.2018 року по 31.07.2018 року - суд вважає необхідним відмовити, приймаючи до уваги інтереси та безпеку самої дитини, з урахуванням того, що батько є працівником правоохоронних органів України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивач понесені нею та документально підтверджені судові витрати в сумі 640 грн. На підставі ст. ст.150, 154 СК України, ст. 313 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»,

Outcome: partial