Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

20.03.2019 року позивач звернувся до суду до суду з зазначеним вище позовом, який в подальшому уточнив, та просить суд усунути [PERSON] перешкоди у користуванні власністю - домоволодінням за адресою: [ADDRESS] , розташованим на земельній ділянці площею 0,12 га - виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , неповнолітню [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] , із домоволодіння за адресою: [ADDRESS] ; вселити її у вищевказане домоволодіння; зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , не перешкоджати їй в користуванні вказаним домоволодінням. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 0,12 га, на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09.10.2014 року (справа №509/4012/14-ц). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та неповнолітня [PERSON] , [INFO] та малолітній [PERSON] , [INFO] , самовільно, без згоди власника вселилися в житловий будинок за вищевказаною адресою та перешкоджають їй у користуванні власністю, у зв`язку з чим вона і звернулася до суду за захистом її права власності. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи. Відповідач [PERSON] , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , та її представник заперечували проти позов. Також був наданий відзив на позовну заяву, в якому просили відмовити задоволенні позову, оскільки вважає, що саме [PERSON] має право на визнання за ним права власності на спірний будинок. На відміну від оспорюваного права власності [PERSON] на даний житловий будинок, [PERSON] має законні та обґрунтовані підстави для визнання за ним права власності на вказаний об`єкт нерухомості. З 2004 року до теперішнього часу [PERSON] проживає у вказаному житловому будинку, який був побудований ним разом із його тіткою [PERSON] на присадибній ділянці розміром 0,12 га, що була надана в користування родині [PERSON] на підставі розпорядження Овідіопольського райвиконкому №11 від 09.01.1987 року та наказу директору радгоспу «Авангард» №33-к від 21.03.1987 року. Таким чином, з 2004 року до теперішнього часу [PERSON] проживає в даному будинку. Разом з ним проживають дружина [PERSON] (з 2006р.), донька [PERSON] , (з 2016р.), неповнолітня онучка [PERSON] (з 2016р.), малолітній онук [PERSON] (з 2018р). [PERSON] весь цей період часу добросовісно володіє будинком, сплачує комунальні платежі, здійснює ремонтні роботи. Третя особа яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: орган опіки та піклування Авангардіївської селищної ради Овідіопольського району Одеської області підтримав позицію відповідача. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Згідно вимог ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно\~ст. 10-13 ЦПК України\~- суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені\~Конституцією\~та законами України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до правил ч.1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до положень ч. 1\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до\~ст. 79 ЦПК України\~достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Судом встановлено, що [PERSON] , на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 0,12 га, на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09.10.2014 року (справа №509/4012/14-ц), яким було задоволено її позов до Прилиманської сільської ради Одеської області про визнання права власності та було: визнано за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті її сестри [PERSON] , яка померла [INFO] , а також після смерті її матері, [PERSON] , яка померла у жовтні 2011 року, на спадкове майно у виді жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами, який складається з позначених на плані: під літ. «А» - жилого будинку, загальною площею 64,1 м2, жилою площею 41,6 м2; під літ. «Б» - літньої кухні, площею 25 м2; під літ. «В» - сараю, площею 18,7 м2; під літ.\~ «Г» - вбиральні, площею 2,9 м2; №№ 1-4,І - споруд, що розтащований за адресою: [ADDRESS] . Право власності позивача у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вказане домоволодіння було побудовано сестрою позивача, [PERSON] на земельній ділянці, площею 0,12 га за адресою: [ADDRESS] , виділеній їй на підставі наказу №33-к від 21.03.1987 року по радгоспу «Авангард» 0,12 га. [INFO] [PERSON] померла. За життя [PERSON] склала заповіт, згідно до якого заповіла [PERSON] спірне домоволодіння. Іншим спадкоємцем після смерті [PERSON] була її мати, [PERSON] , як особа, яка має право на обов`язкову частку у спадщині. Вказані особи прийняли спадщину після смерті спадкодавця, шляхом звернення до нотаріуса із відповідними заявами. Оформляючи права на вищевказане домоволодінння, [PERSON] стало відомо, що відповідач по справі [PERSON] , який самовільно вселився та проживав у спірному будинку, звернувся до Прилиманської сільської ради із заявою про визнання за ним права власності на спірне домоволодіння. Рішенням ХХІ сесії VІ скликання Прилиманської сільської ради № 822-V від 10.03.2006 року «Про видачу свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок» було вирішено видати на ім`я [PERSON] . Свідоцтво про право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , доручити Овідіопольському РБТІ оформити свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок за вказаною адресою. Іншим рішенням тієї ж ХХІ сесії VІ скликання Прилиманської сільської ради № 822-V від 10.03.2006 року «Про надання згоди на розроблення проекту відведення земельної ділянки під будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» було вирішено надати [PERSON] дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки у власність загальною площею 12 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , гр.\~ [PERSON] замовити в землевпорядній організації проект відведення земельної ділянки; проект відведення земельної ділянки після одержання позитивного висновку землевпорядної експертизи подати на затвердження сесії Прилиманської сільської ради. Вказані рішення ХХІ сесії VІ скликання Прилиманської сільської ради № 822-V від 10.03.2006 року не виконані: свідоцтво про право власності на спірне домоволодіння у встановленому порядку не видавалося та не отримувалося, проект відведення земельної ділянки за адресою спірного домоволодіння в землевпорядній організації не замовлявся, та в Прилиманській сільській раді не затверджувався. За заявою [PERSON] та [PERSON] прокуратурою Овідіопольського району Одеської області була проведена перевірка законності вказаних рішень Прилиманської сільської ради, за результатами якої 07.02.2007 року прокурором Овідіопольського району Одеської області був внесений протест за № 387 з вимогою скасувати вказані рішення Прилиманської сільської ради. Рішенням Прилиманської сільської ради № 216-V від 30.03.2007 року «Про скасування рішення ХХІ сесії ІV скликання № 822-ІV від 10.03.2006 року» було задоволено протест прокурора та вказані рішення органу місцевого самоврядування були скасовані. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 02.10.2009 р. (справа №2-22/2009 р.) позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] до Прилиманської сільської ради Овідіопольського району, [PERSON] , [PERSON] , Овідіопольського районного бюро технічної інвентаризації про визнання рішень сесій Прилиманської сільської Ради не чинними, свідоцтва про права власності та договору купівлі-продажу недійсним, та визнання права власності на спадкове майно були задоволенні. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16.12.2010 року апеляційну скаргу [PERSON] було\~задоволено частково, та рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 10.2009 р. було скасовано. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.07.2011 р. касаційну скаргу [PERSON] було задоволено частково, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 10.2009 р. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16.12.2010 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. [INFO] [PERSON] померла. За життя вона склала заповіт, відповідно до якого все своє майно заповіла [PERSON] , яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину. Рішенням Овідіопольского районного суду Одеської області від 22.05.2013 року (справа № 2-1878/11) позовні вимоги [PERSON] до Прилиманської сільської ради Овідіопольского району Одеської області, Виконкому Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, [PERSON] та [PERSON] були задоволені, було визнано недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 05.04.2006 року, оформлене Прилиманською сільською радою на ім`я [PERSON] на житловий будинок та господарські будівлі та споруди, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , та визнано недійсним договір купівлі-продажу будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , укладений 07.06.2006 року, між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Куркан Н.Ф., зареєстрований в реєстрі за № 402, було задоволено зустрічний позов [PERSON] та [PERSON] до Прилиманської сільської ради, [PERSON] , КП «Овідіопольське районне бюро технічної інвентаризації» про скасування рішення Прилиманської сільської ради № 216-V від 30.03.2007 року та визнано незаконним та скасовано рішення Прилиманської сільської ради № 216-V від 30.03.2007 року «Про скасування рішення ХХІ сесії ІV скликання № 882-ІУ від 10.03.2007 р. «Про видачу свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] ». Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 25.12.2013 року була задоволена апеляційна скарга [PERSON] та рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22.05.2013 року в частині задоволення зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] до Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, КП «Овідіопольське районне бюро технічної інвентаризації» та [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення Прилиманської сільської ради № 216-V від 30.03.2007 року «Про скасування рішення XXI сесії IV скликання № 882 IV від 10.03.2006 року «Про видачу свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] на ім`я [PERSON] » було скасовано, в цій частині було постановлено нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] до Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, КП «Овідіопольське районне бюро технічної інвентаризації» та [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення Прилиманської сільської ради № 216-V від 30.03.2007 року «Про скасування рішення XXI сесії IV скликання № 882 IV від 10.03.2006 року «Про видачу свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] на ім`я [PERSON] »» було відмовлено, в іншій частині рішення було залишено без змін. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22.05.2013 року (справа № 2-1878/11), змінене рішенням Апеляційного суду Одеської області від 25.12.2013 року, набрало законної сили. Вказаними рішеннями судів різних інстанцій було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , яка померла [INFO] , являлися єдиними спадкоємцями після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . [PERSON] до кола спадкоємців ні за заповітом, ні за законом не входив, за таких обставин не мав права на визнання за ним права власності на спірний будинок, який було побудовано [PERSON] , на виділеній їй у користування земельній ділянці. Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням, у цивільній, господарській або адміністративній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідачі та їх представники жодних доказів правомірності вселення та користування спірним житловим приміщенням не надали. \~ \~ \~ \~Аналізуючи викладене суд приходить до висновку про відсутність у [PERSON] будь-яких прав на спірне домоволодіння, в тому числі на користування вказаним домоволодінням та проживання у ньому. Судом встановлено, що, не маючи законних підстав, користуючись скасованими судом правоустановчими документами на спірне домоволодіння, [PERSON] у період з 2004 року, самоправно вселив та надав згоду на реєстрацію за постійним місцем проживання у спірному домоволодінні членів своєї сім`ї: з 18.04.2006 року [PERSON] , з 22.12.2016 року свою дочку [PERSON] та свою внучку [PERSON] , [INFO] ; з 22.05.2018 року свого внука [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні встановлено, що будь-які договори найму відповідачами з власником домоволодіння не укладалися, письмова згода власника домоволодіння на вселення відповідачів до спірного домоволодіння не надавалася. Крім того встановлено, що відповідачі не є родичами з позивачем [PERSON] . Вказані обставини свідчать про відсутність законних підстав на вселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , про їх самоправне користування та проживання у спірному житловому приміщенні. Самовільне зайняття відповідачами жилого приміщення є незаконним та не породжує у них прав на це житлове приміщення. Дослідивши матеріали справи, вивчивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, так як в судовому засіданні достовірно встановлено, що законні підстави для вселення та проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] - відсутні, а їх проживання у спірному домоволодінні порушує права власника [PERSON] та перешкоджає їй у вільному користуванні своєю власністю. Частиною 4ст.\~9\~ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом ч.1ст.\~109\~ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до\~ч.3\~ст.\~116\~ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Конституцією України\~передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Статтею 41 Конституції України\~установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Відповідно до\~статті 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно приписів\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Положення\~статті 391 ЦК України\~підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. При цьому, суд також приходить до висновків про задоволення позовних вимог позивача в частині вселення [PERSON] в належне їй на праві власності домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , та зобов`язати відповідачів не перешкоджати їй у користуванні належним їй житловим приміщенням. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового\~рішення вимагає,\~аби такі\~рішення достатньою \~мірою висвітлювали \~мотиви,\~ на яких \~вони ґрунтуються.\~Межі такого\~обов`язку\~можуть різнитися\~ залежно від \~природи рішення\~ і мають \~оцінюватись у\~ світлі обставин \~кожної справи.\~ Національні суди,\~ обираючи аргументи \~та приймаючи \~докази, \~мають обов`язок \~обґрунтувати свою \~діяльність шляхом \~наведення підстав\~ для такого\~рішення.\~Таким чином,\~суди мають\~дослідити основні\~доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю\~змагальні документ, що стосуються прав\~та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial