Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

21.11.2018 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: комунальне підприємство Білоцерківської міської ради\~ житлово-експлуатаційна контора № 7, [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод\~ в користуванні житлом шляхом вселення та\~ визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на наступні обставини. Квартира [ADDRESS] відноситься до державного житлового фонду і перебуває на балансі ЖЕК-7. З 23 листопада 1999 року і по теперішній час він зареєстрований в спірній квартирі і дане житло є єдиним постійним місцем його проживання. Даний факт підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання №6287 від 18.10.2018 року виданою управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради. В цій квартирі також перебувають на реєстраційному обліку його мати [PERSON] , його брат [PERSON] , його дід [PERSON] та його дядько [PERSON] . Відповідальним квартиронаймачем рахується відповідач [PERSON] . 12 травня 2012 року він закінчив Білоцерківську ЗОШ №6. Даний факт підтверджується атестатом про повну загальну середню освіту [NUMBER] . 30 жовтня 2013 року Білоцерківським військовим комісаріатом був призваний на строкову військову службу, яку проходив у в/ч [NUMBER] . В подальшому проходив службу за контрактом в якості курсанта факультету спеціалістів високомобільних десантних військ у Одеській військовій академії.\~\~ 18 січня 2017 року наказом №5-РС звільнений в запас. Даний факт підтверджується копією військового квитка серії [NUMBER] . Після звільнення в запас прибув до спірної квартири, однак вселитись не мав можливості, оскільки відповідач [PERSON] без його відома і без його згоди вселив у квартиру [ADDRESS] квартирантів. В квартирі мешкала невідома йому сім`я. Самі ж відповідачі [PERSON] та [PERSON] в січні 2016 року вибули на інше постійне місце проживання в село Пищики Сквирського району Київської області, де мають приватний житловий будинок садибного типу по [ADDRESS] . Даний факт підтверджується Довідкою в.о. старости Пищиківського старостинського округу №3 та витягом з погосподарської книги. 05 листопада 2018 року йому стало відомо, що квартиранти із спірної квартири вибули і звільнили помешкання, тому він прибув щоб вселитись в квартиру. Оскільки замки на вхідних дверях були змінені, тому він викликав столяра щоб відчинити двері. В цей час прибув до квартири відповідач [PERSON] , вчинив бійку і не допустив його до помешкання. Останній заявив, що він втратив право мешкати в спірній квартирі. Даний факт підтверджується талоном повідомлення №94 від 05.11.2018 року про звернення із заявою до Білоцерківського ВП ГУНП у Київській області. Він вважає, що відповідач [PERSON] грубо порушив його житлові права гарантовані ст.47 Конституції України, де зазначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Він був тимчасово відсутній в спірному житловому приміщенні з поважної причини (служба в Збройних силах України ), тому за ним житлове приміщення зберігалось протягом 5-ти років. Відповідно до ч. 3 ст. 71 ЖК України, житлове приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад 6 місяців у випадку: призову на строкову військову службу, а також надстрокову службу - протягом перших 5-ти років перебування на дійсній військовій службі. Тобто, з 30 жовтня 2013 року за ним зберігалось житлове приміщення протягом 5 -\~ ти років. Що ж відносно відповідачів [PERSON] та [PERSON] , які вибули на інше постійне місце проживання в [ADDRESS] , то вони згідно ст. 107 ЖК України втратили право користування спірним житлом квартири з дня вибуття, тобто з січня 2016 року. Просив суд усунути перешкоди створені відповідачами [PERSON] та [PERSON] , шляхом вселення його в жиле приміщення квартири [ADDRESS] , визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими особами, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] внаслідок вибуття їх на інше постійне місце проживання в [ADDRESS] , на підставі ст. 107 ЖК України з дня вибуття, тобто з січня 2016 року ( а. с. 3-4 ). Ухвалою судді 22 грудня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження ( а. с. 23-24 ). 18.01.2019 року за вх. № 2277 судом отримано зустрічну позовну заяву [PERSON] , в якій останній просив суд визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зобов`язати центр надання адміністративних послуг зняти останніх з місця реєстрації посилаючись на наступні обставини. У свої позовній заяві [PERSON] ( відповідач - 1 ) вказує, що після звільнення в запас прибув до житлового приміщення - квартири по [ADDRESS] , дізнався про те, що в квартирі проживають квартиранти. Однак, Позивач постійно проживав у даній квартирі, сплачував комунальні платежі (довідка про відсутність заборгованості додається) та вів домашнє господарство, що буде підтверджено свідками, які будуть залучені в судове засідання. Більше того, ордер на житлове приміщення не наділяє наймачів правом продавати його та здавати в оренду. Як вказує у своїй позовній заяві Відповідач -1, він 05.11.2018 року прибув до житлового приміщення квартири по [ADDRESS] викликав столяра та останній почав відчиняти двері шляхом пошкодження замка. Повертаючись з магазину Позивач дізнався про не законні дії Відповідача -1, не влаштовуючи бійок та сварок викликав поліцію. У зв`язку з діями Відповідача-1, Позивач поніс матеріальні витрати, а саме: заміна пошкодженого Відповідачем -1 дверного замка. У даному випадку, реєстрація місця проживання є лише фактом, підтверджуючим місцезнаходження особи і ніяким чином не може вплинути на володіння даною нерухомістю, право на яке документально підтверджено в установленому законодавством порядку. Відповідач-1 вказує на те, що Позивач та його син [PERSON] вибули на інше місце проживання в с. Пищики Сквирського р-ну Київської обл. та є такими, що втратили право котування житловим приміщенням квартирою по [ADDRESS] . Позивач звертає увагу суду на те, що згідно довідки 3-27 від 10.01.2019 року виданої виконавчим комітетом Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, Позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , проте, за даною адресою проживають без реєстрації син Позивача [PERSON] та дружина Позивача [PERSON] , витяг з господарської книги, на який посилається Відповідач -1, не є доказом місця проживання, більше того, талон не відображає зміст звернення Відповідача -1. Позивач звертає увагу суду на те, що Відповідач - 1 у своїй позовній заяві про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення посилається на старі норми законодавства. А саме, вказує на те, що: «Відповідно до ч. З ст. 71 ЖК України, житлове приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку призову на строкову службу, а також надстрокову службу протягом перших 5 років перебування на дійсній військовій службі. Також вказує на те, шо з 30 жовтня 2013 року за ним зберігалось житлове приміщення протягом 5 років. Так, згідно чинної ст. 71 ЖК У PCP, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках:1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в медичних закладах або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в медичних закладах, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою. Згідно військового квитка Відповідача - 1, призваний на строкову військову службу і направлений у військову частину 30 жовтня 2013 року та 18 січня 2017 року звільнений (демобілізований) в запас. Таким чином, згідно ч. 3 п. 1 ст. 71 ЖК УРСР за Відповідачем - 1 зберігалось жиле приміщення - квартира до 18.01.2017 р. Рішенням Білоцерківської міської ради від «03» листопада 1977 року № 1455 Позивачу була виділена 3-х кімнатна квартира [ADDRESS] жилою площею 37,2 кв.м., куди були внесені як члени сім`ї Позивача: дружина - [PERSON] , син [PERSON] , син [PERSON] , донька [PERSON] . Згідно довідки про місце проживання та склад сім`ї виданої Управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради від 29.10.2018 року № 7808 у житловому приміщенні по [ADDRESS] зареєстровані громадяни: [PERSON] , [INFO] ;\~ [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Однак, Відповідач -1, Відповідач -2, Відповідач -3 зареєструвалися у квартирі [ADDRESS] , але продовжували проживати в с. Пищики у батьків Відповідача - З, ніколи не проживали в даній квартирі про що комісією Комунального підприємства Білоцерківської міської ради склався Акт № 21 від 18.01.2019 року, в якому зазначено, що Відповідач -1, Відповідач - 2, Відповідач - 3 відсутні за місцем реєстрації з 1995 року. Відповідач - 1, Відповідач - 2, Відповідач - 3 ніколи не проживали в даному житловому приміщенні, не сплачували комунальні платежі, в утриманні житла участі не брали участі, особистих речей в будинку не мали. Факт реєстрації Відповідача -1, Відповідач -2, Відповідач - 3 порушує право Позивача на вільне користування майном, Позивач позбавлений можливості використовувати свої праві як головного квартиронаймача. Згідно положень статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно Відповідач -1 втратив право користування житловим приміщенням квартирою по [ADDRESS] 18 січня 2017 року (день звільнення з військової служби в запас). Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У відповідності до положення ч.2 ст. 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму того приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. Таким чином, наймачі - Відповідач - 2, Відповідач - 3 втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності їх без поважних причин понад шість місяців, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи вищенаведене, Відповідач - 1, Відповідач - 2, Відповідач - 3 втратили право користування житловим приміщенням, в якому ніколи не проживав, по [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад шість місяців без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації ( а. с. 41-43 ). Ухвалою суду від 05 березня 2019 року постановлено об`єднати в одне провадження зустрічний позов з первісним позовом ( а. с. 79-80 ). Ухвалою суду від 05 березня 2019 року постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті\~ ( а.с. 81-82 ). В судовому засіданні, яке відбувалося 07.06.2019 року представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги позивача [PERSON] , надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просив вимоги задовольнити в повному обсязі. В задоволенні зустрічного позову просив суд відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 07.06.2019 року заперечував проти позовних вимог [PERSON] , просив суд відмовити в їх задоволені. Зустрічний позов та його вимоги підтримав частково,\~ просив зняти відповідачів з місця реєстрації, в частині визнання осіб такими, що втратили право користування житлом не підтримав. Однак, жодних письмових заяв та клопотань про відмову в частині позовних вимог останній не надав суду. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 07.06.2019 року заперечував проти позовних вимог [PERSON] , просив суд відмовити в їх задоволені. Зустрічний позов [PERSON] підтримав. Крім того, в судовому засіданні 07.06.2019 року були допитані в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що після того, як позивач [PERSON] звільнився з військової служби 18.01.2017 року та зустрівши останнього, вони прибули за адресою: [ADDRESS] , однак потрапити до квартири [PERSON] не зміг, не зміг відкрити двері своїм ключем та в подальшому вийшла жінка і повідомила, що вона\~ орендує зазначену квартиру. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою, проживає давно, за цей час багато людей проживало в квартирі [ADDRESS] . Позивача [PERSON] ніколи за вказаною адресою не бачила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він проживає у вказаному будинку, однак зі сторонами по справі він стосунків жодних не підтримує та останніх давно не бачив. 20.06.2019 року за вх. № 22242 судом отримано відзив, за підписом відповідача [PERSON] , та представника [PERSON] в якому просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі ( а. с. 119-121 ). В судовому засіданні з боку представника позивача [PERSON] не заявлено інших заяв та клопотань, наполягав на задоволенні позовних вимог позивача. Заперечував проти прийняття судом відзиву [PERSON] , так як останній було подано з порушенням. Просив суд відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог. Відповідач [PERSON] заперечував проти задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] , інших заяв та клопотань від останнього не надано, підтримав раніше надані пояснення. Просив задовольнити зустрічні позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] , просила відмовити в їх задоволенні у зв`язку з їх\~ не доведеністю, зустрічні позовні вимоги [PERSON] підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився,\~ про час, дату та місце слухання справи повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи наявна розписка. Заяв та клопотань від останнього на адресу суду не надходило. Третя особи: комунальне підприємство Білоцерківської міської ради\~ житлово-експлуатаційна контора № 7, [PERSON] , [PERSON] в судове зсідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином, в матеріалах справи наявні заяви від останніх про розгляд справи за їх відсутністю. Стосовно отриманого відзиву на позовну заяву [PERSON] , яка була надана до суду та підписана представником відповідача [PERSON] адвокатом Речицькою Я.О., суд приходить до наступного. З наявних матеріалів справи убачається, що відповідач [PERSON] отримав ухвалу судді від 22 грудня 2018 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: комунальне підприємство Білоцерківської міської ради\~ житлово-експлуатаційна контора № 7, [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод\~ в користуванні житлом шляхом вселення та\~ визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, позовну заяву з додатками та судову повістку 05.01.2019 року ( а. с. 32 ). В вищезазначеній ухвалі судді від 22.12.2018 року визначено строк для відповідача, який становить 15 днів\~ з дня вручення ухвали для направлення суду відзиву та сторонам по справі разом із доказами. Отже, останній строк подачі відзиву на позовну заяву позивача з дня отримання зазначеної ухвали, строк який був встановлений судом у п`ятнадцять днів, сплив у відповідача 21.01.2019 року. Всупереч зазначеному, відповідач надав відзив лише 20.06.2019 року ( а.с. 119-121 ). З цього приводу, представник позивача заперечував проти того, щоб судом даний відзив був врахований, оскільки був поданий з порушенням норм чинного законодавства. У відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Надаючи зазначений відзив з порушенням встановлених судом строків, як з боку відповідача [PERSON] так і його представника не було надано до суду жодного належного та допустимого доказу поважності причин такого пропуску. Також, не надходило жодного клопотання про поновлення процесуального строку для подачі відзиву. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи викладене, наданий відзив представником відповідача [PERSON] з порушенням встановлених строків не може враховуватися судом при розгляді даної справи. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи,\~ що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] відноситься до державного житлового фонду і перебуває на балансі ЖЕК-7. З 23 листопада 1999 року і по теперішній час позивач [PERSON] зареєстрований в спірній квартирі, що підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання №6287 від 18.10.2018 року виданою управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради. В зазначеній квартирі також перебувають на реєстраційному обліку мати позивача [PERSON] , брат [PERSON] , дід [PERSON] та дядько [PERSON] . Відповідальним квартиронаймачем рахується відповідач [PERSON] . 12 травня 2012 року позивач [PERSON] закінчив Білоцерківську ЗОШ № 6, що\~ підтверджується атестатом про повну загальну середню освіту [NUMBER] . 30 жовтня 2013 року [INFO] [PERSON] призваний на строкову військову службу, яку проходив у в/ч [NUMBER] . В подальшому проходив службу за контрактом в якості курсанта факультету спеціалістів високомобільних десантних військ у Одеській військовій академії, де\~ 18 січня 2017 року наказом №5-РС звільнений в запас, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією військового квитка серії [NUMBER] . Оскільки, позивач [PERSON] після звільнення в запас прибув до спірної квартири, однак вселитись не мав можливості, так як відповідач [PERSON] без його відома і без його згоди вселив у квартиру [ADDRESS] квартирантів, а самі відповідачі [PERSON] та [PERSON] в січні 2016 року вибули на інше постійне місце проживання в село Пищики Сквирського району Київської області, де мають приватний житловий будинок садибного типу по [ADDRESS] , останній вважає, що відповідач [PERSON] грубо порушив його житлові права гарантовані ст.47 Конституції України, де зазначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, тому просить суд усунути перешкоди створені відповідачами [PERSON] та [PERSON] , шляхом вселення його в жиле приміщення квартири [ADDRESS] , визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими особами, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] внаслідок вибуття їх на інше постійне місце проживання в [ADDRESS] , на підставі ст. 107 ЖК України з дня вибуття, тобто з січня 2016 року. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом ст. 64 ЖК Української РСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Так, згідно чинної ст. 71 ЖК У PCP, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках:1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в медичних закладах або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в медичних закладах, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою. Отже, відповідно до вимог ст. 71 ЖК України, передбачене збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад 6 місяців. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа, права якої порушено, не визнано або оспорено має право на захист такого права. Статтею 16 ЦК України визначено захист цивільних прав та інтересів судом. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Суд виходить з того, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням\~ фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Оскільки, [PERSON] з 30 жовтня 2013 року перебував на службі у лавах Збройних сил України, тобто з поважних причин був тимчасово відсутнім за адресою: [ADDRESS] , то за останнім з вказаної дати зберігалось житлове приміщення. Зазначене підтверджується наявними в матеріалах справи документами. Встановлено, що позивач [PERSON] після звільнення\~\~\~ 18 січня 2017 року в запас, прибувши до місяця своєї реєстрації не зміг потрапити до квартири. Вказані обставини того, що позивач після звільнення з лав Збройних сил України не зміг потрапити у спірну квартиру також підтверджено в судовому засіданні і свідком [PERSON] . Крім того, в судовому засіданні було встановлено та підтверджено самим відповідачем [PERSON] , що після того, як позивач хотів потрапити до спірної квартири, останнім було змінено замки. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] в частині усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє підтвердження в судовому засіданні під час розгляду справи. Стосовно позовних вимог позивача [PERSON] в частині визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими особами, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] внаслідок вибуття їх на інше постійне місце проживання в [ADDRESS] , на підставі ст. 107 ЖК України з дня вибуття, тобто з січня 2016 року, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 107 ЖК України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутній понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] дійсно має на праві власності житловий будинок [ADDRESS] . Однак, з листа отриманого судом 24.06.2019 року за вх. № 22666\~ на виконання вимог суду за підписом В.о. голови Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 20.06.209 року за вих. № 793/02-14 вбачається, що [PERSON] та його син [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не зареєстровані але періодично перебувають. З доданого Акту обстеження фактичного місця проживання/не проживання за № 3/56 від 20.06.2019 року, складеного в складі комісії Зайченко Ю.Ю, [PERSON] [PERSON] , власника будинку [PERSON] та сусідів: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вбачається, що під час перевірки будинку в [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] було встановлено, що [PERSON] та його син [PERSON] були відсутні. Зі слів сусідів вони перебувають в даному будинку періодично. Разом з ними періодично перебуває дружина [PERSON] . Крім того, проживання відповідача [PERSON] та [PERSON] \~ в квартирі [ADDRESS] підтверджується свідченнями свідка [PERSON] , де остання пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] та [PERSON] , мешкає разом на одному поверсі та бачить вказаних осіб за адресою їх проживання. Отже, в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження того факту, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] переїхали на постійне місце проживання в с. Пищики, Сквирського району Київської області. Тому, вимоги позивача в цій частині щодо визнання [PERSON] та [PERSON] такими особами, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] внаслідок вибуття їх на інше постійне місце проживання в [ADDRESS] , на підставі ст. 107 ЖК України з дня вибуття, тобто з січня 2016 року є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Стосовно зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, суд приходить до наступного. Посилання [PERSON] на те, що [PERSON] втратив право користування квартирою [ADDRESS] не заслуговують на увагу та такі вимоги не можуть бути задоволеними з вищевказаних обставини, які встановлені судом. Стосовно вимог в частині визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , то суд виходить з наступного. З довідки, виданої управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області від 29.10.2018 року за вих. № 7808 [PERSON] про місце проживання та склад сім`ї вбачається, що останній проживає і місце проживання зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . У житловому приміщенні зареєстровано 6 членів сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ( а. с. 54 ). З Акту № 21 від 18 січня 2019 року вбачається, що зі слів власника/співвласника/наймача та сусідів стало відомо, що [PERSON] , [PERSON] з жовтня - березня 1995 року по теперішній час не проживають відповідно до реєстрації за адресою: [ADDRESS] . ( а.с. 55 ). Отже, знайшло своє підтвердження\~ в судовому засіданні під час розгляду справи, що [PERSON] та [PERSON] значний час не проживають за адресою реєстрації. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, надавши заяви про розгляд справи у їх відсутність, жодних належних та допустимих доказів в спростування доводів [PERSON] стосовно не проживання останніх у спірній квартирі з поважних причин не надали. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Тому, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог [PERSON] \~ в частині щодо зобов`язати центр надання адміністративних послуг зняти з місця реєстрації відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з реєстраційного обліку, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи крім інших підстав здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, за приписами ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Як зазначено у п. 34, 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Отже, вирішуючи позовні вимоги в частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою, суд виходить з того, що повноваження реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання до компетенції суду не належать. Тому,\~ вимоги [PERSON] щодо зобов`язання центр надання адміністративних послуг зняти з місця реєстрації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з реєстраційного обліку є такими, що не підлягають задоволенню, так як не ґрунтуються на вимогах закону. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до ч. 6 ст. 142 ЦПК України якщо сторону на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно довідки до Акту огляду МСЕК, [PERSON] встановлена з 27 березня 2009 року друга група інвалідності довічно ( а. с. 50 ). Тому, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати, понесенні позивачем при зверненні до суду, понесення яких підтверджується документально ( а. с. 2 ), пропорційно задоволеної частини у сумі 704,80 гривень, звільнивши від їх стягнення [PERSON] . Крім того, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судові витрати у розмірі 768,40 гривень, так як при зверненні до суду з зустрічною позовною заявою [PERSON] був звільнений від їх сплати, що підтверджується довідкою до Акту огляду МСЕК, де [PERSON] встановлена з 27 березня 2009 року друга група інвалідності довічно ( а. с. 50 ). На підставі викладеного та

Outcome: partial