Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

21 лютого 2020 року до суду надійшов позов АТ КБ «Приватбанк», в якому позивач просить стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості № б/н від 11 травня 2015 року та сплачені ним судові витрати, мотивуючи свої вимоги тим, що, отримавши кредит, відповідач не виконувала належним чином свої зобов`язання за договором, внаслідок чого станом на 19 грудня 2019 року сума заборгованості за кредитним договором склала 11523,77 грн. 18 березня 2020 року ухвалою суду прийнято справу до розгляду та відкрито провадження про розгляд справи в спрощеному позовному провадженні без повідомлення осіб, у якій роз`яснено відповідачу, право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали та направлена відповідачу за місцем його реєстрації. Станом на 25 червня 2020 року відзив на позов від відповідача до суду не надійшов. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі, також не надходили. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Разом з цим, завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. Згідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Враховуючи, що за змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, суд вважає за необхідне ухвалити заочне рішення на підставі ст. ст. 280, 284 ЦПК України, з метою забезпечення права відповідача на перегляд. Дослідивши письмові докази, які є в матеріалах справи, суд дійшов до наступного. Відповідно до cт.cт. 526 - 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Статтею 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором, банк зобов`язується надати кошти позичальникові на умовах та у розмірі передбачених кредитним договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Судом встановлено, що 11 травня 2015 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості № б/н, згідно якої відповідач отримав кредит у розмірі 15094,12 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 31 травня 2016 року (п.п. 1.1.3, 2.1 Генеральної угоди) Згідно з п. 2.1 Генеральної угоди сторонами було обумовлено погашення заборгованості Позичальника в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 1327,96 грн для погашення заборгованості по кредиту, яка складається з заборгованості по кредиту, відсотків, а також інших витрат у відповідності до Умов та правил. Відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди сторони домовилися, що у разі порушення Позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в цій Генеральній угоді, більш ніж на 31 день, строком повернення кредиту є 32-й день з моменту такого порушення, а вся заборгованість вважається простроченою, крім того в такому разі Позичальник зобов`язався сплатити Банку штраф в розмірі 1672,39 грн. Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши позичальнику суму кредитних коштів, визначену умовами договору. Разом з тим, користуючись кредитними коштами, відповідач порушувала строки сплати заборгованості по кредиту. З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що станом на 19 грудня 2019 року сума заборгованості за тілом кредиту 3449,96 грн, заборгованість по відсоткам за користування кредитом в межах визначеного строку з 11 травня 2015 року по 31 травня 2016 року, відповідно до п.п. 1.1.3, 2.1 Генеральної угоди, складає 575,31 грн, штраф, відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди, 1372,39 грн, що загалом складає 5397,66 грн. Суд погоджується з даним розрахунком, оскільки він відповідає умовам договору. Стосовно нарахування заборгованості по процентам за користування кредитними коштами після закінчення строку дії картки (після 31 травня 2016 року) суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Виходячи з наведених норм, нарахування процентів після закінчення строку дії кредитного договору (31 травня 2016 року) припинилося, а тому вимоги банку про стягнення заборгованості по процентам за період з 01 листопада 2016 року по 19 грудня 2019 року є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Зазначений висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою в постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс18. Відтак, у межах заявлених позовних вимог частково підлягають задоволенню позовні вимоги банку в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, що нараховані по 31 травня 2016 року в сумі 575 грн 31 коп. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення пені в сумі 4553 грн 67 коп, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Штраф був нарахований Банком в сумі 1372 грн 39 коп, з посиланням на п. 2.2 Генеральної угоди, відповідно до якої сторони домовилися, що у разі порушення Позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в цій Генеральній угоді, більш ніж на 31 день, строком повернення кредиту є 32-й день з моменту такого порушення, а вся заборгованість вважається простроченою. При цьому, позивачем також одночасно нараховано 4553,67 грн пені за порушення строків платежів згідно п. 2.8 Генеральної угоди. Вказане свідчить про те, що позивачем нараховано пеню та штраф за одне й те саме правопорушення. Між тим, за положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача неустойки у вигляді пені. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. Підсумовуючи наведене, позов Банку підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача боргу в сумі 5397 грн 66 коп (заборгованості за тілом кредита 3449,96 грн, заборгованість по відсоткам за користування кредитом в межах визначеного строку з 11 травня 2015 року по 31 травня 2016 року, відповідно до п.п. 1.1.3, 2.1 Генеральної угоди, складає 575,31 грн, штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди 1372,39 грн). Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, тому з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 984 грн 56 коп судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial