Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

20.03.2018 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м.Києві про зняття арешту зі всього його майна. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в середині травня 2017 року позивач дізнався про накладення Відділом державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві арешту на все його майно. Разом з тим, позивач вказує, що цей арешт було накладено за відсутністю будь-яких правових підстав, зокрема без відкриття виконавчих проваджень. З урахуванням викладеного, а також посилаючись на порушення своїх прав, позивач просить суд позов задовольнити. Ухвалою від 23.04.2018 року було відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою від 30.08.2018 року було задоволення клопотання позивача про витребування від Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м.Києві належним чином завірені копії постанови АА №855943 від 24.02.2016 року та постанови АА №855943 від 24.02.2006 року. 16.10.2018 року до суду надійшов лист відповідача про відсутність в ВДВС Шевченківського районного управління юстиції в м.Києві відкритих виконавчих проваджень, боржником в яких є позивач по справі. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Відповідач у судове засідання свого боржника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з тим, в матеріалах справи міститься клопотання представника відповідача про розгляд справи за його відсутністю. Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на нерухоме майно [PERSON] накладено арешт відповідно до постанови Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві серії АА №855943 від 24.02.2006 року. Разом, як вбачається з наявних в матеріалах справи копій листів Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м.Київ Головного територіального управління юстиції у м.Києві від 16.06.2017 року, ГТУЮ у м.Києві від 06.09.2017 року за №Л-3564 та Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м.Київ Головного територіального управління юстиції у м.Києві від 05.09.2018 року, у ВДВС відсутні виконавчі провадження, боржником за якими є [PERSON] Крім того, як зазначено у вказаних листах, встановити причину накладення арешту на майно позивача є неможливим, оскільки журнали реєстрації виконавчих проваджень та завершені виконавчі провадження по 2014 рік знищені за строком зберігання. В свою чергу, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивачки, внаслідок чого вона позбавлена змоги як здійснити державну реєстрацію придбаних автомобілів, так і в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Водночас, як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15.03.2013 року у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Згідно з ч.ч.1,2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Крім того, як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй постанові «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Таким чином, аналізуючи вищенаведені положення законодавства та встановлені по справі обставини, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, адже обтяження його майна за відсутності будь-яких правових підстав для цього, порушують права останнього як власника та перешкоджають вільному та повноцінному здійсненню нею права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На підставі викладеного та

Outcome: approved