Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

20 травня 2021 року Комунальне некомерційне підприємство «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування м. Бахмут» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину. В обґрунтування позову вказує, що [PERSON] обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а саме: середньої тяжкості тілесне ушкодження потерпілій [PERSON] , у зв`язку з чим вона знаходилася на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні Комунального некомерційного підприємства «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування м. Бахмут» в період з 12 жовтня 2019 року до 18 жовтня 2019 року. Згідно з довідкою Комунального некомерційного підприємства «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування м. Бахмут» (далі - КНП «БЛІЛ м. Бахмут») від 14 квітня 2020 року № 2322, на лікування та утримання [PERSON] в травматологічному відділенні лікарні витрачено 3692,64 грн. (вартість одного ліжко-дня складає 615,44 грн.), чим заподіяно матеріальну шкоду лікарні. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 листопада 2019 року кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, закрито у зв`язку з примиренням сторін. Цивільний позов прокурора у кримінальному провадженні в інтересах держави залишено без розгляду. Ухвала Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 листопада 2019 року набрала законної сили 03 грудня 2019 року, проте на теперішній час Комунальним некомерційним підприємством «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування м. Бахмут» не вирішено питання щодо відшкодування шкоди, завданої діями [PERSON] . Невідшкодування витрат лікарняного закладу спричиняє шкоду економічним інтересам держави, порушує порядок надходження, акумулювання та використання коштів бюджету, що може призвести до неможливості фінансування видатків та необхідності в додатковому фінансуванні установи з бюджету. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 червня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження по справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву, однак у строк, встановлений судом, відзиву на позовну заяву відповідачем подано не було. Представник позивача у судове засідання не з`явився. Від головного лікаря КНП «БЛІЛ м. Бахмут» Мельникової С.Л. надійшла заява про розгляд справи без участі представника позивача. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, він у встановленому законом порядку був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи (шляхом направлення судових повісток за адресою реєстрації). Від нього надійшла заява про визнання позовних вимог у повному обсязі. До вказаної заяви додав копію пенсійного посвідчення та довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією. Оскільки відповідач визнав позовні вимоги, наслідки визнання позову йому зрозумілі, визнання позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, відповідно до ст. 206 ЦПК України, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з огляду на таке. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень, викладених у ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов в інтересах держави пред`являється прокурором. Цивільний позов може бути поданий прокурором у випадках, встановлених законом, також в інтересах громадян, які через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність неспроможні самостійно захистити свої права. Частиною 7 цієї ж статті КПК України встановлено, що особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Суд встановив, що ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 листопада 2019 року кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, закрито у зв`язку з примиренням обвинуваченого з потерпілою. Цивільний позов прокурора Артемівської місцевої прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Управління охорони здоров`я Бахмутської міської ради в особі КНП «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування м. Бахмут» до [PERSON] про відшкодування витрат на стаціонарне лікування залишено без розгляду. Ухвала набрала законної сили 03 грудня 2019 року (а.с. 5). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно з зазначеними положеннями ЦПК України, вищевказані обставини, а також винність відповідача у вчиненні кримінального правопорушення, що визначені ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 листопада 2019 року, не підлягають доказуванню в ході розгляду даної цивільної справи. Від вчиненого відповідачем кримінального правопорушення потерпіла [PERSON] отримала середньої тяжкості тілесне ушкодження, у зв`язку з чим вона знаходилася на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні Комунального некомерційного підприємства «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування м. Бахмут» в період з 12 жовтня 2019 року до 18 жовтня 2019 року. На лікування та утримання [PERSON] в травматологічному відділенні лікарні витрачено 3692,64 грн. (вартість одного ліжко-дня складає 615,44 грн.), що підтверджується довідкою КНП «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування м. Бахмут» від 14 квітня 2020 року № 2322 (а.с. 7). Відповідно до ч. 1 ст. 1206 ЦК України, особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Згідно з ч. 3 ст. 1206 ЦК України, якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 1, 3, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 07 липня 1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат», відповідальність за відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, може покладатися на засуджених при заподіянні шкоди як умисними, так і необережними діями. Питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з «Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 545 (545-93-п) від 16 липня 1993 року. Як передбачено цим Порядком, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів,проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка-розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість даного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній. Відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину можливе лише тоді, коли є причинний зв`язок між злочинними діями чи бездіяльністю винної особи та перебуванням потерпілого на такому лікування. Відповідно до Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів Українивід 16 липня 1993 року № 545, сума коштів, яка підлягає відшкодуванню визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебуває на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі та вартості витрат на його лікування. Аналізуючи наведене, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь Комунального некомерційного підприємства «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування м. Бахмут» витрат на стаціонарне лікування потерпілої від злочину [PERSON] у розмірі 3692,64 грн. Згідно з наданими відповідачем копіями пенсійного посвідчення від 28 жовтня 2014 року та довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 03 березня 2020 року, відповідачу [PERSON] встановлено ІІ групу інвалідності за загальним захворюванням. Таким чином, позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а відповідач - відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивач та відповідач звільнені від оплати судових витрат, судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved