Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

21 грудня 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, у якому з урахування заяви від 27.01.2021 року про збільшення позовних вимог просить стягнути з останнього: 358,37 грн. заборгованості з газопостачання; 1028,73 грн. заборгованості за водопостачання та водовідведення; 969,58 грн. за спожиті житлово-комунальні послуги; 2400 грн. заборгованості з орендної плати за 3 місяці; а також 5000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позову покликається на те, що вона являється власником квартири [ADDRESS] . Через агентство нерухомості позивачкою було надано вищевказану квартиру в оренду відповідачу, в якій він почав проживати з 01 листопада 2017 року. Розмір орендної плати становив 800 грн. Відповідач не сплачував вчасно орендну плату, у зв`язку із чим утворилася заборгованість по орендній платі та комунальних послугах. Вказує, що факт проживання відповідача у квартирі підтверджується довідкою ФОП [PERSON] та матеріалами справи №459/2144/18 про притягнення відповідача до адміністративної відповідності. Зазначає, що відповідач ігнорує усні претензії, тому вона змушена звертатися до суду. У судових засіданнях представник позивача позов підтримав, покликаючись на доводи й аргументи, що в цілому зводяться до тих, що викладені у позовній заяві. 01.04.2021 р. у судове засідання сторони не з`явилися. 01.04.2021р. представник позивача подав заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача, у якій проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач у судові засідання 13.01.2021р., 27.01.2021р., 18.02.2021 р., 15.03.2021р. та 01.04.2021р. не з`явився, заяв чи клопотань про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини неявки не повідомив. Всі рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення щодо направлення судових повісток поверталися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» і тому виклик останнього також здійснювався в порядку, передбаченому ч. 10 ст. 187 ЦПК України. Відзиву відповідачем подано не було. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень представника позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. З огляду на зазначені обставини, суд у відповідності до ст. 247 ЦПК України судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить на наступного висновку. Згідно з свідоцтвом про право на спадщину від 25.09.2015 року, виданим державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори Заяць М. В. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №44510769 від 25.09.2015 року [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] (а. с. 8-9). Позивачка стверджує, що через агентство нерухомості ФОП [PERSON] за попередньою домовленістю вищезазначену квартиру було надано в оренду [PERSON] . Він почав проживати у даній квартирі з 01.11.2017р. по лютий 2019р. Проте орендну плату та комунальні послуги вчасно не оплачував у зв`язку із чим виникла заборгованість. Договору оренди суду представлено не було. Разом з тим, в матеріалах справи є лист ФОП [PERSON] від 29.05.2020р., у якому зазначено, що [PERSON] зверталася до даного агентства нерухомості для пошуку орендарів на її квартиру в [ADDRESS] , в результаті чого було укладено кілька договорів оренди, в тому числі з [PERSON] , однак, у вказаній квартирі проживала не [PERSON] , а її знайомий [PERSON] (а. с.13). Докази проживання [PERSON] у даній квартирі містяться також в матеріалах справи №459/2144/18. Так, із матеріалів даної справи судом встановлено, що в протоколі про адміністративне правопорушення №3185 від 17.06.2018р., складеному відносно [PERSON] , адреса його проживання вказана: [ADDRESS] . На дану адресу йому надсилалася повістка про виклик до суду в справі про адміністративне правопорушення та постанова про накладення на нього адміністративного стягнення від 27.07.2018, які ним були отримані, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення за вищевказаною адресою і які містяться в матеріалах справи №459/2144/18. Також факт проживання відповідача у вищезазначеній квартирі підтверджується рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 30.11.2020 року у справі №459/2164/19 (а. с. 13). Дане рішення суду набрало законної сили. Таким чином, з огляду на вищевикладене, судом встановлено, що [PERSON] проживав у квартирі в [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . Проте, фактичні обставини справи та наявні докази не дають суду підстав для висновку, що між сторонами був укладений договір оренди квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач стверджує, що за час проживання відповідача у даній квартирі виникла заборгованість зі сплати орендної плати та за комунальні послуги. Як вбачається із розрахунків ПАТ «Львівгаз», КП «Червонограджитлокомунсервіс» та КП «Червоноградводоканал» за адресою [ADDRESS] рахується заборгованість із сплати комунальних послуг (а. с.10-12). Позивач частково самостійно оплатила вказану заборгованість для того, щоб не відключили квартиру від надання комунальних послуг. Проте частина заборгованості ще зберігається, а саме: за водопостачання та водовідведення 1028,73 грн.; за газопостачання - 358,37 грн.; за спожиті житлово-комунальні послуги 969,58 грн. Позивач просить стягнути дану заборгованість з відповідача. Оскільки, доказів того, що між сторонами був укладений договір оренди позивачем не надано, вимоги про стягнення орендної плати в сумі 2400, 00 грн. до задоволення не підлягають. Проте, зважаючи на те, що відповідач проживав у вищевказаній квартирі і користувався комунальними послугами, вимоги щодо стягнення заборгованості за комунальні послуги підлягають до задоволення з огляду на таке. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є договори та інші правочини, як узгоджене волевиявлення всіх його учасників (сторін договору). Як передбачено положеннями ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Згідно положень ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Положеннями ч. 1 ст. 810 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Відповідно до ст. 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло та зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За правилами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Враховуючи вищезазначені обставини справи та правові норми, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог позивача, а, відтак, до задоволення підлягають вимоги про стягнення заборгованості за комунальні послуги в сумі 2 356,68 грн (за водопостачання та водовідведення 1028,73 грн.; за газопостачання - 358,37 грн.; за спожиті житлово-комунальні послуги 969,58 грн). Відносно вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 5000 грн., суд дійшов висновку, що дана вимога не підлягає до задоволення, оскільки позивачкою не наведено доказів, того, в чому саме полягає завдана їй моральна шкода. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4 ) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Протиправність діяння полягає у невиконанні юридичного обов`язку встановленого нормою права. Відповідно до форм юридичних обов`язків протиправність виступає у формі дії і бездіяльності. При цьому, під протиправною поведінкою розуміють поведінку, що заборонена законом, а під протиправною бездіяльністю не вчинення особою дій, які вона була зобов`язана за законом вчинити. Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди позивач обґрунтовував тим, що їй було спричинено моральні страждання, які полягали у душевних стражданнях, котрі вона понесла внаслідок несплати відповідачем комунальних послуг. Суд вважає, що поданими позивачем доказами не було доведено, що несплата відповідачем комунальних послуг призвела до спричинення їй моральної шкоди, передбаченої ст. 23 ЦК України. А тому, враховуючи обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав, встановлених ст. 1167 ЦК України, для відшкодування позивачеві моральної шкоди. Щодо сплати судового збору суд дійшов наступного висновку. Позивач при зверненні до суду просила звільнити її від сплати судового збору, покликаючись на скрутне фінансове становище. За правилами ч.ч. 1, 3 ст. 136 ЦПК України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі, а також з цих же підстав у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати. Оцінивши обставини й факти, що викладені у позові та додатках до нього, приходжу до висновку про важкий матеріальний стан позивачки, відтак, клопотання позивачки підлягає до задоволення. Оскільки позовні вимоги задоволено частково та стягнено заборгованість за комунальні послуги, суд, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 449,86грн. (з розрахунку 2356,68 грн./ 4756,68 х 908 = 449,86 грн.).

Outcome: partial