Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

20 липня 2018 року позивач [PERSON] , звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, про позбавлення батьківських прав та зміну способу стягнення аліментів, відповідно до якої просила позбавити відповідача батьківських прав по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] та збільшити розмір стягуваних аліментів з 1/4 до 1/3 частини усіх його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем [PERSON] без реєстрації шлюбу. Від цього шлюбу позивач та відповідач мають спільну дитини: доньку [PERSON] , [INFO] . Фактично шлюбні відносини між позивачем та відповідачем були припинені з серпня 2015 року. На момент звернення до суду із позовною заявою, малолітня дитина [PERSON] , проживає разом із матір`ю,тобто позивачем у справі та перебуває на повному її утриманні. Відповідач в свою чергу участі у житті дитини не приймає, не спілкується із нею, не бере участі у її вихованні та утриманні, що свідчить про те, що [PERSON] самоусунувся від виконання батьківських обов`язків по відношенню до дитини. В обґрунтування збільшення розміру аліментів позивач посилалась на те, що 28 грудня 2015 року рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області на відповідача покладено обов`язок сплачувати на її користь аліменти у розмірі 1/4частини з усіх видів його заробітку щомісячно, починаючи стягнення з 17 листопада 2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивач зазначила, що розмір аліментів, що стягується за вищевказаним рішенням суду не забезпечує необхідний та достатній рівень для гармонійного розвитку дитини, є меншим за встановлений ч. 2 ст.182СК України розмір аліментів у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у зв`язку із чим просила змінити розмір аліментів, та стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання спільної доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Наведене зумовило позивача звернутись до суду з відповідною позовною заявою. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.07.2018 року дана позовна заява була розподілена на суддю Слюсар Л.П. та ухвалою судді від 17 серпня 2018 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі з призначенням до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 квітня 2019 року, закрито підготовче провадження у справі. Позивач [PERSON] у підготовчому засіданні 25 квітня 2019 року просила змінити порядок стягнення аліментів та в подальшому замість аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 500,00 грн., стягувати з відповідача аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видій його заробітку. У судове засідання, яке призначалось на 19 червня 2019 року, позивач не з`явилась, через канцелярію суду подала клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, у зв`язку з чим, враховуючи, що позивач не заперечувала проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. 280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, натомість в матеріалах справи наявний лист начальника служби у справах дітей Лєвіт І.А., відповідно до якого просить розглядати справу без участі представника служби у справах дітей (а.с.63). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вислухавши у підготовчому судового засіданні позивача, дослідивши письмові докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. Від цього шлюбу позивач та відповідач мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , батьком якої є відповідач у справі, що підтверджено відповідним записом в свідоцтві про народження дитини в графі «Батько», яке видане Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.9). На підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року на [PERSON] покладено обов`язок сплачувати на користь позивача аліменти на утримання їх спільної дитини [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 500,00 грн., щомісячно, починаючи з 17 листопада 2015 року і до досягнення дитини повноліття (а.с.12). Відповідно до довідки-розрахунку Дніпровського районного відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області станом на 01 травня 2018 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів на підставі виконавчого листа № 175/4629/15ц, виданого 12 січня 2016 року Дніпровським районним судом Дніпропетровської області, складає 14733,00 грн. (а.с.10). Згідно висновку органу опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради від 12 березня 2019 року «Про доцільність позбавлення батьківських прав батька [PERSON] по відношенню до дитини [PERSON] », орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради визнав доцільним позбавлення батьківських прав батька [PERSON] , [INFO] , по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 3 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в повному обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідоме нехтування ними своїх обов`язків. Як вбачається з матеріалів позовної заяви, з моменту припинення фактичних шлюбних відносин між позивачем та відповідачем, а саме з серпня 2015 року [PERSON] припинив будь-яке спілкування з їх спільною донькою [PERSON] , [INFO] , яка залишилась проживати разом із матір`ю, тобто позивачем у справі та всі питання щодо виховання дитини [PERSON] вирішує самостійно. Ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини її батьком підтверджено матеріалами справи, тому суд, враховуючи наявні докази винної поведінки відповідача, яка, безперечно, свідчить саме про безпідставне ухилення батька від виконання своїх обов`язків, вважає позовні вимоги позивача в частині позбавлення батьківських прав [PERSON] законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про зміну способу стягуваних аліментів з відповідача, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України, особа позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ч.3 ст.166 Сімейного кодексу України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до положень ч. ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 5 ст.183СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Частиною 3 ст.181СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Також, з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Вказаного висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові за № 6-143цс13 від 05.02.2014 року. Отже, розмір стягнутих за рішенням суду аліментів не є незмінним та у випадку виникнення відповідних підстав може змінюватись. При цьому, прийняття Закону «Про внесення змін щодо мінімального розміру аліментів» спрямоване на посилення захисту права дитини на належне утримання, а тому є підставою для зміни розміру стягнутих з відповідача аліментів. Такого висновку дійшов Верховний суд у своїй постанові від 03.05.2018 року у справі № 581/638/17-ц, провадження № 61-11279св18, де касаційна скарга була мотивована перед усім тим, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів не може бути підставою для перегляду ухвалених раніше судових рішень про їх стягнення. Таким чином, суд погодився з позицією позивача, що прийняті у законодавстві зміни, які спрямовані на посилення захисту права дитини на належне утримання, є підставою для збільшення розміру стягуваних аліментів, у разі якщо їх розмір (розмір стягуваних аліментів) не відповідає мінімальному розміру, передбаченого законодавством. Враховуючи вищенаведені обставини, а також право дитини на достатній життєвий рівень, з метою захисту прав дитини та те, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину, станом на дату подання позову, не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з урахуванням ст. 192 СК України, суд доходить висновку, що відповідач, будучи батьком [PERSON] , [INFO] , має передбачений законом обов`язок щодо його утримання, принаймні у мінімальному розмірі, і не повинен покладати весь матеріальний тягар на позивача з утримання їхньої доньки. Отже, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, таким чином, враховуючи вимоги діючого законодавства, встановлені по справі обставини, з урахуванням інтересів малолітньої дитини, суд доходить висновку, що є всі підстави для часткового задоволення позовних вимог про зміну розміру аліментів, що стягуються з [PERSON] на утримання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з 500,00 грн. щомісячно та стягувати щомісячно на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили, таким чином, період стягнення аліментів у зміненому розмірі має здійснюватись з дня набрання даним рішенням суду законної сили. Так, згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст.5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст.13ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. З приводу розподілу судових витрат, слід зазначити, що позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн. за заявлену позовну вимогу про позбавлення батьківських прав, який в порядку ст.141 ЦПК України підлягає стягненню на її користь з відповідача. Що ж стосується позовної вимоги про зміну способу стягнення аліментів, то на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір», позивач від сплати судового збору звільнена, у зв`язку із чим він підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Тож, вирішуючи питання про судові витрати, суд керується вимогами ст. 141 ЦПК України та відповідно до якої вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., та на користь позивача - 704 грн. 80 коп., оскільки предметом розгляду було дві позовні вимоги. На підставі викладеного та

Outcome: partial