Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

20.07.2021 позивачка та її представник звернулися до суду із зазначеним позовом, згідно якого просили надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі території України [PERSON] , в супроводі матері [PERSON] , без згоди та супроводу батька дитини [PERSON] , в Туреччину для відпочинку строком на 1 (один) календарний рік з дня набрання рішення законної сили, вирішити питання про стягнення судових витрат. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 11.06.2014 сторони уклали шлюб, від подружнього життя у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Спільне життя сторін не склалося та рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03.08.2017 шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу їх донька [PERSON] залишилася проживати з позивачкою за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 02.06.2017 з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення нею повноліття, починаючи стягувати з 16.05.2017 та аліменти сплачувати [PERSON] . Після розірвання шлюбу відповідач майже не виконує батьківських обов`язків, участі у житті доньки не бере, з дочкою не спілкується, не намагався встановити дні та часи для спілкування дитиною. Відповідач після звільнення з роботи аліменти сплачує нестабільно. На даний час позивачка має можливість забезпечити за власний рахунок вивіз дитини за кордон для відпочинку, проте відповідач безпідставно чинить перешкоди та відмовляється надати дозвіл на виїзд доньки за кордон для відпочинку у її супроводі, що і стало підставою для звернення до суду із позовом. 13.08.2021 на адресу суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, відповідно до якого відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що його, як батька малолітньої дитини, не повідомлено належним чином про те, куди, з ким та на який термін позивачка бажає поїхати за кордон із його донькою. 05.08.2019 він надавав письмовий дозвіл на виїзд доньки до Єгипту, але за умови, що він буде мати можливість спілкуватися та бачитися із дитиною, проте позивачка цієї домовленості не дотрималася. Крім того, фактично позивачка проживає з особою чоловічої статі, що викликає сумнів у відповідача з приводу дій позивачки в інтересах дитини. Разом з тим, вважав, що в зв`язку з епідеміологічною ситуацією, що склалася, його доньці небезпечно їздити в інші країни. Повідомив суд, що заборгованість із сплати аліментів на утримання малолітньої доньки не перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, а тому наявність заборгованості не є підставою для задоволення позовних вимог. Крім того, на думку відповідача, позивачка не надала переконливих доказів про необхідність виїзду разом з дитиною на один календарний рік за межі території України, не надала підтверджуючих доказів про свою спроможність щодо утримання дитини на території іншої держави, не зазначила місце запланованого проживання та осіб, які будуть проживати разом з дитиною та чи безпечні умови перебування дитини. Позивачка у судовому засіданні заявлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог заперечував. У письмових поясненнях відповідач додатково пояснив, що надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України своєї малолітньої доньки [PERSON] він не мав можливості, оскільки знаходився за межами м. Охтирка, а саме в м. Буринь Сумської області, де гостював у своєї матері. Також позивачка не повідомила його про те, куди саме та з ким вона має намір їхати разом з дитиною за межі України, не дивлячись на те, що відповідач неодноразово намагався з`ясувати зазначені обставини та має на це право, як батько дитини. Крім того, [PERSON] не дозволяє відповідачу зустрічатися з донькою, бути присутнім на її дні народження, дарувати подарунки, відвідувати разом дитячі розважальні заклади та рідну бабусю - матір відповідача, яка є особою похилого віку. Представник відповідача - адвокат Білера П.П. у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, зазначивши, що позивачкою у своїх вимогах ставить питання про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини до Туреччини для відпочинку строком на 1 рік, що суперечить положенням чинного законодавства. Представник органу опіки і піклування (виконавчий комітет) Охтирської міської ради - Мороховська Н.В. у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки це не суперечить інтересам дитини. Суд, заслухавши учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку. Згідно свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , батьками дитини записані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). Заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03.08.2017 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 7). Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 02.06.2017 з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення нею повноліття, починаючи стягувати з 16.05.2017, аліменти сплачувати [PERSON] (а.с. 8). З довідки в.о. директора ТОВ «Охтирська молочна промислова компанія «Славія» від 16.07.2021 № 2006 вбачається, що [PERSON] працює на посаді бухгалтера з 03.06.2014 згідно наказу № 119-к від 03.06.2014, має невикористану щорічну відпустку, на період якої за працівником зберігається місце роботи і середній заробіток (а.с. 9). Згідно довідки ФОП [PERSON] , [PERSON] зверталася до туристичного агентства з проханням підібрати путівку для оздоровлення та відпочинку з донькою [PERSON] . Дата відпустки залишилася відкритою у зв`язку з відсутністю дозволу на виїзд за кордон батьком дитини [PERSON] (а.с. 10). Як вбачається з довідки Охтирського дошкільного навчального закладу (ясла-садок) «Сонечно» Охтирської міської ради Сумської області [PERSON] , [INFO] , відвідує зазначений заклад (а.с. 11). Судом встановлено, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з донькою [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою ПП «СІБ» від 16.07.2021 № 460 (а.с. 12). До позовної заяви додані скріншоти розмови у соціальній мережі позивачки та відповідача щодо можливості виїзду за кордон на відпочинок позивачки разом з дитиною та необхідності надання дозволу на виїзд відповідачем (а.с. 13-23). Крім того, позивачкою додані фотосвітлини із соціальної мережі [PERSON] на відпочинку з жінкою на ім`я [PERSON] (а.с. 24-26). Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 21.07.2021 № 34467, виданої старшим державним виконавцем Охтирського відділу державної виконавчої служби в Охтирському районі Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Матосовою І.Ю., станом на 21.07.2021 [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 3861,44 грн. (а.с. 38). Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст. 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. В ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно вимог ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Положеннями ст. 151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. У відповідності до ст. 153 Сімейного Кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою незалежно від проживання або перебування кожного із них. Згідно вимог ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до п. 1, п. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Згідно ст. 8 Конвенції про права дитини кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Суд зазначає, що 14.07.2016 Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. Після того, єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57. В п.п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18) сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Разом з тим, до матеріалів справи позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, в який період часу позивачка має намір вивезти малоліттю доньку за кордон. Не конкретизовано також і часові проміжки перебування дитини в цій країні, а також не обґрунтовано, чому саме у вказаний нею проміжок часу, а саме протягом одного календарного року, позивачка просить надати дозвіл для виїзду дитини за кордон, ураховуючи, що у позовній заяві вона вказувала про планування свого відпочинку влітку 2021 року. Також позивачка не надала доказів про відмову батька у видачі згоди на виїзд дитини за кордон у супроводі матері та не зазначила, в яку саме країну батько відмовив у виїзді дитини, та з яких підстав, ураховуючи, що у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях відповідач фактично не заперечує проти виїзду дитини за кордон, але вимагає чіткого визначення періоду перебування, якщо це виїзд на відпочинок. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, вирішуючи позов у межах заявлених вимог,суд приходить до висновку про відсутність підстав для його задоволення.

Outcome: dismissed