Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

20 жовтня 2016 року, позивачка [PERSON] від імені та в інтересах своєї недієздатної матері [PERSON] звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, визнати недійсними нотаріально-посвідчені договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 27.03.2000 р. (реєстр. №№ 532,531), укладених між відповідачкою та [PERSON], відповідно до яких, остання продала, а відповідачка купила, належний [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, вул. Миру, 108 і позначений на плані під літ. «А,а,а1» житловою площею 68,6 кв.м та надвірних споруд : гаражу під літ. «В,в», 2 літніх кухонь під літ. «Г», «Б», підвалу під літ. «Д», вбиральні-душу під літ. «Ж», кладової під літ. «И», хозблоку під літ. «К», споруджень під №№ 1-3, який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 06.03.2000 р. згідно рішення Великодолинської с/р від 03.03.2000 р. № 50 і зареєстрованого в КП «Овідіопольське РБТІ» від 06.03.2000 р. під № 11-1361 та земельної ділянки, площею 0,133 га, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка) за тією ж адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, вул. Миру, 108, яка належить [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю № 592 від 21.05.1999 р. виданого на підставі рішення виконкому Великодолинської с/р від 23.12.1997 р. № 2414, мотивуючи це тим, що укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу вказаних вище земельної ділянки та будинку, в якому вона проживає разом із матірю [PERSON] по сьогоднішній день, їй стало відомо під час збору документів для оформлення опіки над своєю матірю [PERSON], яка рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 0.09.2016 р. була визнана судом недієздатною з призначенням над нею опіки в особі її доньки - позивачки [PERSON], стверджуючи при цьому, що ніяких грошей за вищевказаними договорами купівлі-продажу, її матір [PERSON] не отримувала, а вищевказані обєкти нерухомості нікому не передавались. Позивачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений її представник за нотаріально посвідченою довіреністю, який про причини неявки суду не повідомив і від якого до суду надійшло клопотання, в якому він позов підтримав у повному обсязі та на підставі ч. 2 ст. 158 ЦПК України, просив суд слухати справу за його відсутності, не заперечуючи проти постановлення заочного рішення по справі (а.с. 143,148). Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, у відповідності до вимог ч. 9 ст. 74, ч. 1 ст. 77 ЦПК України, за останньою відомою судові її адресою зареєстрованого місця проживання, що підтверджується довідкою [PERSON] України в Одеській області № 745-1 від 06.03.2017 р. про реєстрацію [PERSON], 19.10.1970 р.н за адресою : [ADDRESS] та поштовим повідомленням, яке повернулося до суду з відміткою листоноші «за закінченням строку зберігання», а також шляхом розміщенням оголошень у пресі в офіційних виданнях України «Урядовий крєр» та «Одеські вісті» про дату, час та місце проведення судового засідання, у звязку з неотриманням відповідачкою судових повісток з викликами до суду, а тому вважається повідомленою про час і місце судового розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності суду не надала (а.с. 42, 43,144-146). Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частина 3 статті 61 ЦПК України передбачає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 55 ЦК УРСР 1963 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна із сторін зобов'язана повернути інший усе отримане за угодою. Стороні, яка, у момент здійснення угоди, не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними, відшкодовуються іншою стороною понесені витрати, втрата або пошкодження її майна, якщо вона знала або повинна була знати про такий стан особи, що уклала з нею угоду. Пунктом 10 Постанови Пленуму ВСУ від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами), який був чинний на час виникнення спірних правовідносин - правила ст. 55 ЦК УРСР поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що у момент укладення угоди він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад та ін.). Для визначення наявності такого стану на момент укладення угоди суд призначає судово- психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент її укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. У пункті 16 постанови Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України (аналог ст. 55 ЦК УРСР) поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Згідно з вимогами ст. 55 Конституції У країни та статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обовязків. Відповідно до ч. 4 ст. 67, ч. 1 ст. 72 ЦК України опікун зобов'язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного, дбати про збереження та використання майна підопічного в його інтересах. Згідно з ч. 2 ст. 225 ЦК України у разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун. Суд встановив, що впродовж багатьох років мати позивачки [PERSON], [INFO], яка зареєстрована з 1992 р. та постійно проживає в [INFO], страждає на хронічний, стійкий психічний розлад здоров'я. З 1988 року [PERSON] є інвалідом II групи по психічному захворюванню, з 1992 року - інвалідом II групи безстроково. З 1988 року перебуває на «Д» обліку у психіатра Овідіопольського району з діагнозом «віддалені наслідки нейроінфекції у вигляді діенцефальних припадків». Неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні в ОПЛ № 2 з діагнозом «психоз на ґрунті органічного ураження ЦНС (нейроінфекція). Рецидивуючий вербальний галюциноз на фоні вираженого психоорганічного синдрому», що підтверджуються медичними довідками, виписками з історії хвороби [PERSON] (а.с. 19-22). Внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу [PERSON] не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, самостійно задовольняти свої життєві потреби, реалізовувати свої права та виконувати обов'язки та у звязку з обмеженням здатності контролювати свою поведінку вона не може самостійно себе обслуговувати, може зашкодити власним інтересам, потребує постійного догляду та опіки. В січні 2016 року [PERSON] перенесла інсульт і відповідно стан її здоровя погіршився, у звязку з цим, задля забезпечення її особистих немайнових і майнових інтересів позивачка, яка є донькою [PERSON] постійно проживає та зареєстрована з 1987 р. разом із матір`ю за адресою : смт. Великодолинське, вул. Миру, 108 звернулася до суду з заявою про встановлення над нею опіки та визнання її недієздатною. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 20.09.2016 р., яке набрало законної сили 03.10.2016 р. [PERSON], [INFO] була визнана недієздатною та [PERSON] призначена опікуном над нею (а.с. 8). Судом встановлено з посиланням на висновок судово-психіатричної експертизи № 304 від 20.07.2016 р., що [PERSON] з 1995 року страждає на хронічний психічний розлад у вигляді вираженого стійкого психоорганічного синдрому із хронічним органічним галюцінозом (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «Р07.9» за Міжнародною класифікацією хвороб 10 перегляду). При цьому, ступінь враженості розладів її когнітивних та емоційно-вольових функцій у дійсний час, настільки виражений, що абсолютно позбавляє її здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 9-15). З матеріалів позову вбачається, що під час збору документів для оформлення опіки в квітні 2016 року позивачці стало відомо, що у 2000 році були укладені договори, згідно з якими її мати продала, а відповідачка [PERSON] купила належні матері житловий будинок та земельну ділянку за адресою:смт. Великодолинське Овідіопольського району Одеської області, вулиця Миру, 108. При цьому, як було встановлено судом, спірним будинком і ділянкою позивачка та її недіздатна матір [PERSON] користуються по сьогоднішній день, де вони зареєстровані. При чому, як стверджується у позові, продавець [PERSON] ніяких грошей від продажу вищевказаного нерухомого майна не отримувала. Суд зясував, що 27.03.2000 р. були укладені нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 27.03.2000 р. (реєстр. №№ 532,531), укладені між відповідачкою та [PERSON], відповідно до яких, остання продала, а відповідачка купила, належний [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, вул. Миру, 108 і позначений на плані під літ. «А,а,а1» житловою площею 68,6 кв.м та надвірних споруд : гаражу під літ. «В,в», 2 літніх кухонь під літ. «Г», «Б», підвалу під літ. «Д», вбиральні-душу під літ. «Ж», кладової під літ. «И», хозблоку під літ. «К», споруджень під №№ 1-3, який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 06.03.2000 р. згідно рішення Великодолинської с/р від 03.03.2000 р. № 50 і зареєстрованого в КП «Овідіопольське РБТІ» від 06.03.2000 р. під № 11-1361 та земельну ділянку, площею 0,133 га, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка) за тією ж адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, вул. Миру, 108, яка належить [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю № 592 від 21.05.1999 р. виданого на підставі рішення виконкому Великодолинської с/р від 23.12.1997 р. № 2414 (а.с. 45-132). Згідно довідки Відділу Держгеокадастру в Овідіопольському районі Одеської області від 26.12.2016 р. інформація щодо отримання державного акту на право власності на вищевказану земельну ділянку [PERSON] за вищевказаною адресою у Відділі Держгеокадастру в Овідіопольському районі відсутня (а.с. 134). Таким чином, враховуючи, що станом на дату підписання оспорюваних договорів купівлі-продажу від 27.03.2000 р. продавець нерухомого майна недієздатна [PERSON], яка з 1995 р. страждає на хронічний психічний розлад, і на момент укладення угоди перебувала у такому стані, коли не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад та ін.), у суду є достатні підстави для задоволення позову та визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу недійсними з урахуванням приписів ст. 55 ЦК УРСР 1963 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) та п. 10 Постанови Пленуму ВСУ від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами), чинної на час виникнення спірних правовідносин. В порядку ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якою передбачено, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, з відповідачки на користь держави належать стягненню судові витрати у виді судового збору у сумі 640 грн., від сплати якого звільнена позивачка.

Outcome: approved