Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

19 травня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що позивач є власником зазначеного будинку, в якому зареєстроване місце проживання відповідача, який з 2015 року не проживає в будинку, але добровільно не бажає зняти з реєстрації місце проживання. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав. Згідно ч.3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Виходячи з наведеного, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідача і ухвалює заочне рішення, проти чого представник позивача не заперечувала. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] пояснили, що [PERSON] проживав з донькою позивачки в [ADDRESS] , але у 2015 вони розійшлися і більше відповідача в селі не бачили. В судовому засіданні встановлено, що відповідач зареєстрований в будинку, що належить позивачу, але не проживає в ньому з 2015. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди. З огляду на зазначені положення законів, суть спірних правовідносин, мету захисту прав позивача, суд вважає, що право [PERSON] порушене і підлягає захисту у вибраний нею спосіб, а тому відповідача слід позбавити права користування житловим приміщенням. На підставі такого рішення останнього буде можливо зняти з реєстрації місця проживання.

Outcome: approved