Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

20 лютого 2017 року, [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила суд, розірвати їхній шлюб з відповідачем, зареєстрований 11.07.2013 р. ВДРАЦС РС Овідіопольського РУЮ в Одеській області (актовий запис № 96), в якому у подружжя народились діти малолітні сини : [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які на сьогодні проживають разом із нею і знаходяться на її повному утриманні і яких після розірвання шлюбу просила суд, залишити їй на виховання, стягнувши з відповідача на свою користь на утримання кожної дитини аліменти у твердій грошовій сумі по 1500 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення кожного з дітей повноліття, а також стягнути з відповідача на своє утримання аліменти у сумі 3000 грн. щомісячно, до досягнення молодшою дитиною [PERSON], [INFO] трирічного віку, мотивуючи це тим, що відповідач, з 2015 р. фактично не проживає разом із нею та дітьми, знаходячись поза межами України на заробітках, ухиляючись від матеріального утримання своїх малолітніх синів. Позивачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомила, надіславши до суду письмову заяву, в якій позов підтримала у повному обсязі та просила суд слухати справу за її відсутності, не заперечуючи проти постановлення заочного рішення по справі (а.с. 29,32). Відповідач в судове засідання, без поважних причин повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у відповідності до ст.ст. 74,77 ЦПК України, за останньою відомою судові його адресою місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку, що поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками листоноші «за закінченням терміну зберігання», що вважається належним сповіщенням сторони, причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав (а.с. 24,25,30,31). Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Пунктом 11 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам ст. 215 ЦПК України. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім'ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС. Статтею 24 СК України передбачено шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно із ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу, якою передбачено позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Статтею 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. У відповідності до ст. 112 ч. 2 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємовідносини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу та обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Стаття 80 СК України передбачає аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно із ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 121 СК України, права та обовязки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ст. 181 СК України, за рішенням суду, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує : стан здоровя та матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Одночасно, стаття 183 СК України зазначає частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із приписами ст. 184 СК України якщо платник має нерегулярний, мінливий дохід, частку доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі підлягає індексації відповідно до Закону. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Суд встановив, що офіційно, сторони зареєстрували свій шлюб 11.07.2013 р., що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-ЖД № 189018 від 11.07.2013 р., виданого ВДРАЦСом Реєстраційної служби Овідіопольського РУЮ в Одеської області (актовий запис № 96), в період якого, у сторін народилися малолітні сини : [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серій І-ЖД № 352162 від 11.07.2013 р. та І-ЖД № 434470 від 28.07.2015 р., в яких батьком обох дітей записаний відповідач (а.с. 5,11,12). З матеріалів позову вбачається, що відповідач у 2015 р. поїхав на заробітки до м. Москви, РФ, і з того часу не повертався до своєї сімї і не цікавився своїми дітьми, які постійно проживають з позивачкою і знаходяться на її повному утриманні, не цікавиться їх долею, не приймає участі в їхньому вихованні та утриманні, не надає їм матеріальної допомоги, яку діти потребують для нормального повноцінного життя, а саме грошей на харчування, ліки, одяг та багато інших речей, потрібних кожній дитині для розвитку, а позивачці, одній важко забезпечувати малолітніх дітей всіма необхідними речами. Позивачка вказує у своєму позові, що на сьогодні будь-яке спілкування з відповідачем припинено, спільного господарства не ведеться, втрачені почуття любові та поваги один до одного, а тому подальшого сенсу у підтриманні сімейних відносин з відповідачем немає, а тому наполягає на розірванні шлюбу. Таким чином, враховуючи вищевикладені факти, викладені позивачкою у своєму позові, суд дійшов висновку, що сімя розпалася остаточно і зберегти її неможливо, а розірвання шлюбу в даному випадку, буде відповідати інтересам як позивачки, так і малолітніх дітей, на утримання яких з відповідача слід стягнути аліменти у твердій грошовій сумі по 1500 грн. щомісячно до досягнення дітьми повноліття, що відповідає умовам ст.ст. 180-184,191 СК України, і крім цього, з відповідача на користь позивачки, в порядку ст. 80,84 СК України слід стягнути аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн. до досягнення молодшою дитиною сином [PERSON], [INFO] трирічного віку.

Outcome: approved