Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-03 00:00:00

20.07.2016 року до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання цих осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивачка у судове засідання не з'явилася, але надала суду заяву про те, що позов підтримує та просить справу розглянути у її відсутність. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Із позову вбачається, що позивачка є власницею 2/5 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO]. В даній квартирі прописані колишня жінка сина [PERSON], та його дочки [PERSON], [PERSON]. Добровільно виписуватися з належного позивачці будинку, відповідачі не бажають. З липня 2005 року в [ADDRESS] не проживають. Особистих речей в квартирі не мають. За останніми відомостями відповідачі виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації. Факт не проживання відповідачів за вказаною адресою підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов від 23.03.2016 року. Вказані обставини порушують права позивачки як власника житлового приміщення. На підставі викладеного позивачка просить визнати [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме буд. [ADDRESS]. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до вимог ст.ст. 224-225 ЦПК України та враховуючи думку позивача, судом ухвалено про заочний розгляд справи. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Проаналізувавши в сукупності зібрані в справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Згідно акту приватизації позивачка є власницею 2/5 частки вищезазначеної квартири (а.с. 9-12). Як вбачається з нотаріально посвідчених заяв відповідачі не претендують на право проживання в квартирі за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 13-15) Відповідно до акту відповідачі в зазначеному будинку не проживають тривалий час (а.с. 5). Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у скоєнні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ч. 1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Відповідно до ст.107 Житлового кодексу України, наймач житлового приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та члена його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому же населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Таким чином в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачі у буд. [ADDRESS] тривалий час не проживають, їх речей в ньому немає, тому відповідачів можливо визнати такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved