Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

20 вересня 2016 року [PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] (далі відповідач). В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що 20 жовтня 2014 року між нею та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого вона передала відповідачу кошти в розмірі 30\~000 грн., які останній зобовязався повернути на протязі 17 місяців по 1\~765 грн., тобто не пізніше 20 лютого 2016 року, про що відповідач написав розписку. Передача грошей та оформлення розписки відбулося у присутності свідка. Свої обовязки відповідач виконав частково, перерахував позивачці 3\~000 грн. на банківську картку. Просить стягнути на її користь 27\~000 грн. основного боргу, 461,59 грн. 3% річних від простроченої суми. В судові засідання позивачка не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримує позовні вимоги в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про часткове визнання позову в сумі 13\~000 грн. Зазначає, що дійсно, отримав від [PERSON] 30\~000 грн., 14\~000 грн. повернув на руки, 3\~000 грн. повернув на банківську картку та просить суд розглянути справу за його участі. Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності осіб, які повинні брати участь у справі. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 жовтня 2014 року між сторонами [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, що підтверджується розпискою. Відповідно до умов розписки [PERSON] отримав від [PERSON] суму в розмірі 30\~000 грн. та зобовязався повернути цю суму протягом 17 місяців по 1\~765 гривень. Тобто остання дата повернення суми боргу 20 лютого 2016 року. Згідно із статтею 1046 ЦК України «За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками». Відповідно до статті 1047 ЦК України « 1. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей». Таким чином, відповідно до зазначених обставин та наведених положень законодавства є безперечним укладання між сторонами договору позики та обов'язок [PERSON] повернути отриману суму в розмірі 30\~000 грн. протягом зазначеного в розписці строку, тобто до 20 лютого 2016 року. Сторони визнали ті обставини, що три тисячі гривень повернуто позивачки шляхом поповнення її банківської картки. Відповідач стверджує, що повернув [PERSON] ще 14\~000 грн. особисто, проте жодних доказів щодо підтвердження цієї обставини суду не надано. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. За таких обставин суд вважає недоведеним з боку відповідача факт повернення [PERSON] коштів в сумі 14\~000 грн. Таким чином, на дату розгляду справи розмір неповерненої позики складає 27\~000 грн. Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачка просить суд стягнути 3% річних в розмірі 461,59 грн. Розрахунок цієї суми суду не наданий, період нарахування не зазначений. За розрахунком суду ця сума є 3% річних за 208 днів, тобто з 21.02.2016 року по 18.09.2016 року (27\~000 грн. *3%*208дн. /365 дн.) та становить 461,59 грн. За таких обставин вимога [PERSON] про стягнення 3% річних з суми боргу є правомірною та підлягає задоволенню. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно зі ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у строк, встановлений договором або законом. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є обґрунтованими, правомірними та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України «стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати».

Outcome: approved