Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

20 березня 2018 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0, 15 га, розташовану по [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог вказувала, що [INFO] помер її дід - [PERSON]. За життя він склав заповіт, відповідно до якого у випадку смерті заповів їй - [PERSON] житловий будинок з прилеглими до нього будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] Крім цього, після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування вищевказаного житлового будинку. Зазначена земельна ділянка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER]. Спадкоємицею першої черги є відповідач - донька спадкодавця [PERSON] Позивач у встановлений законом строк звернулась до державного нотаріуса Вітовської державної нотаріальної контори Миколаївської області із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON], в свою чергу, відповідач з відповідною заявою не зверталась. Державним нотаріусом Вітовської державної нотаріальної контори позивачу 07 жовтня 2005 року було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з прилеглими до нього будівлями та спорудами, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку їй було відмовлено, посилаючись на те, що спадкодавець заповідав їй лише житловий будинок, та вона не є спадкоємицею, передбаченою ст. ст. 529,530 ЦК України (чинного на час відкриття спадщини). Крім цього, вказав на те, що існують розбіжності, а саме державний акт виданий на ім'я [PERSON], а свідоцтво про смерть видане на [PERSON]. Позивач вказує, що через існуючі розбіжності в написані прізвища спадкодавця в державному акті та в свідоцтві про смерть, та тим, що вона не є спадкоємицею, передбаченою ст. 529,530 ЦК України (який діяв на час відкриття спадщини), нині захист її спадкових прав можливий лише шляхом визнання за нею права власності на вищевказане майно в судовому порядку. Позивач в судове засідання не з'явилась, до суду направила заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з'явилась, направила до суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Третя особа - Шевченківська сільська рада Вітовського району Миколаївської області в судове засідання свого представника не направила, причину суду не повідомила, про дату та час розгляду справи судом повідомлена своєчасно, що підтверджується зворотнім повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 46). Третя особа - Вітовська державна нотаріальна контора в судове засідання свого представника не направила, надіслала до суду заяву з проханням розглядати справу за відсутності представника нотаріальної контори на підставі наявних матеріалів та прийняти рішення на розсуд суду. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази по справі в межах заявлених вимог, та на підставі наданих доказів, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Спадкодавцем [PERSON] 28 серпня 1997 року складено заповіт, відповідно до якого у випадку смерті житловий будинок [ADDRESS] заповідано [PERSON] (а.с. 49). Заповіт посвідчений головою Полігонівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області [PERSON]. та зареєстрований в реєстрі за № 28 (а.с. 49). Зі змісту свідоцтва про смерть [NUMBER], [PERSON] помер [INFO] (а.с.9). Після його смерті відкрилась спадщина, в тому числі у вигляді земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, який він заповідав позивачу, що розташована за адресою: [ADDRESS] яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER], зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 153 (а.с. 20). Як вбачається з довідки Шевченківської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 21.02.2018 року № 87 разом із спадкодавцем [PERSON] на день його смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] його дружина [PERSON] (а.с.. 10), яка померла [INFO], відповідно до свідоцтва про смерть [NUMBER] (а.с. 15). Відповідач [PERSON] є донькою спадкодавця, відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] (а.с. 14). Остання після реєстрації шлюбу змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] (а.с. 15). [PERSON] є донькою відповідача, що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] (а.с. 16) та онукою померлого [PERSON]. Під час державної реєстрації шлюбу, позивачу було присвоєно прізвище чоловіка «[PERSON]», свідоцтво про шлюб [NUMBER] (а.с. 17). Як вбачається з домової книги [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані за адресою [ADDRESS], з 1987 року по 1990 рік (а.с. 11-13). За даними спадкової справи, із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріуса звернулась лише [PERSON]. Державним нотаріусом Вітовської державної нотаріальної контори Миколаївської області 07.10.2005 року позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з прилеглими до нього будівлями та спорудами. Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8676952 [PERSON] у встановленому законом порядку було зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок (а.с. 19). Підстави, з яких позивач була змушена звернутися до суду підтверджуються змістом постанови державного нотаріуса Вітовської державної нотаріальної контори Миколаївської області, якою відмовлено в оформленні спадщини у вигляді земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована по [ADDRESS], посилаючись на те, що по-перше спадкодавець заповідав їй лише житловий будинок, та вона не є спадкоємицею, передбаченою ст. ст. 529,530 ЦК України (чинний на час відкриття спадщини), а по-друге існують розбіжності, а саме державний акт виданий на ім'я [PERSON], а свідоцтво про смерть видане на [PERSON]. Відповідно до п.4.15. Глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно п. 4.18 цього ж Порядку - якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Державний акт на право власності на земельну ділянку виданий на ім'я [PERSON], а свідоцтво про смерть видане на ім'я [PERSON], однак належність спірного майна спадкодавцю [PERSON] підтверджується змістом досліджених судом письмових доказів, зокрема свідоцтвом про право власності на нерухоме, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, технічним паспортом на житловий будинок, якими підтверджується належність спадкодавцю житлового будинку [ADDRESS] який розташований на спірній земельній ділянці, що була виділена останньому саме для будівництва даного житлового будинку. Так, відповідно до ст. 23 Земельного кодексу України (прийнятого у 1990 році), який був чинний на момент смерті [PERSON], документом, який підтверджує право власності на земельну ділянку є державний акт про право власності на земельну ділянку. Як встановлено судом, позивач оформила спадщину після смерті [PERSON] на вказаний житловий будинок та отримала 07.10.2005 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19.10.2005 року. Як передбачено приписами ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Статтею 381 ЦК України визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Відповідно до положень ст. 120 ЗК України - у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналіз змісту вищевказаних норм закону дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість. Вищевказана позиція також висловлена в постановах Верховного Суду України від 12.10.2016р. у справах за № 6-2225цс16 та № 6-2099цс16. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Враховуючи наведене вище, положення ст. 120 ЗК України, ст. 377, 381 ЦК України, набуття позивачем права власності на житловий будинок, для обслуговування якого передана у власність спірна земельна ділянка, що позивачем вичерпано можливість в адміністративному порядку доведення своїх прав стосовно спірного нерухомого майна (земельної ділянки) як власника, а відтак, за положеннями ст. 16 ЦК України її право підлягає захисту судом.

Outcome: approved