Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

20 травня 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог вказав, що їй на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 12 березня 2020 року, укладеного між нею та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Вітовського районного нотаріального округу Миколаївської області Сапегою О.П., зареєстрованого в реєстрі за № 143 , належить житловий будинок [ADDRESS] . Крім неї в будинку зареєстровані відповідачі: [PERSON] , [PERSON] . Відповідачі з 2004 року не проживають за вказаною адресою. Спірним житлом не цікавляться, за комунальні послуги не сплачують, в зв`язку з цим вона вимушена нести додаткові витрати, а також позбавлена можливості розпоряджатися своїм майном. Оскільки їй не відомо їх місце знаходження, вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням та просить його задовольнити. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, заявлені позовні вимоги своєї довірительки підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідачі в судові засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлені своєчасно. Виклик відповідачів здійснений в порядку частини 11 статті 128 ЦПК України, а тому вони вважаються такими, що повідомлені судом належним чином про час і місце розгляду справи. Відзив відповідачами не подано. На підставі ухвали суду від 13 липня 2020 року справа розглядається в порядку заочного провадженняза правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, то, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою відео та звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне. Житловий будинок [ADDRESS] належить позивачці на підставі договору-купівлі продажу житлового будинку від 12 березня 2020 року, укладеного між нею та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Вітовського районного нотаріального округу Миколаївської області Сапегою О.П., зареєстрованого в реєстрі за № 143 (а.с.7-8). Факт належності позивачці вказаного житлового будинку також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 березня 2020 року № 203930011, в якому вона зазначена його власником (а.с. 9). Тобто, вищезазначений житловий будинок є особистою приватною власністю позивачки. Відповідно до довідки виконавчого комітету Мішково-Погорілівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 15 травня 2020 року, у вказаному житловому будинку зареєстровані відповідачі: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 11). Зазначене також підтверджується відомостями з будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] . Згідно з актами про непроживання від 19 березня 2008 року та [INFO] [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , не проживають у спірному житловому будинку [ADDRESS] з квітня 2004 року (а.с. 12). Відповідачами у справі є [PERSON] та [PERSON] , які не є членами сім`ї чи родичами позивачки. Доказів щодо укладення договору найму житлового приміщення між позивачкою та відповідачами матеріали справи не містять. Відповідно до вимог статей 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статей 41, 47 Конституції України, статті 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Ані норми ЦК України, ані норми ЖК України не регулюють цивільні відносини щодо порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина, особами, які не є членами сім`ї власника. Статтею 8 ЦК України, встановлено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Враховуючи відсутність правової норми, яка регулює спірні правовідносини, суд застосовує аналогію закону, зокрема положення частини 2 статті 405 ЦК України (як спеціальної норми). Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім`ї власника належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Також, права власника житлового будинку (квартири) визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Статтею 163 ЖК України передбачено, що у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частини четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення. Відповідно до статей 71,72 ЖК України, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані в судовому порядку втратившими право на житлове приміщення, якщо вони без поважних причин не проживали більше 6 місяців в житловому приміщенні. Враховуючи вищевикладене, на підставі статті 405 ЦК України, статей 71, 72 ЖК України, суд визнає заявлений позов таким, що підлягає задоволенню, так як у справі встановлений факт непроживання відповідачів за вказаною адресою більш ніж 1 рік, будь-яких домовленостей між сторонами про інші умови припинення права користування житлом не встановлено, що підтверджується відповідним змістом письмових доказів у справі, а також наявність у позивача законних підстав на вимогу про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Outcome: approved