Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-21 00:00:00

19 червня 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, набутого під час шлюбу та свої вимоги мотивує наступним. Вказує, що сторони перебували в шлюбі з 02 грудня 1995 року по 18 листопада 2016 року. За час перебування в шлюбі сторони придбали автомобіль Renault Megane II 1.4 16v червоного кольору 2008 року виготовлення, легковий седан-В, кузов № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєструвавши його на відповідача [PERSON]. Позивач зазначає, що [PERSON] ухиляється від надання майна в користування, від добровільного поділу чи огляду автомобіля. Вартість майна відповідно до договору про його придбання становить 91\~000,00 грн. Позивач вказує, що майно набуте в шлюбі є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки чоловіка та дружини є рівними. Посилаючись на вимоги ст. 71 СК України, позивач просить визнати за нею права власності на спірний автомобіль, сплативши відповідачу половину його вартості в розмірі 45\~000,00 грн., яку позивач попередньо внесла на депозитний рахунок суду. 06.11.2017 року справа передана з провадження судді Прокудіної Н.Г в провадження судді Кривцової Г.В., в звязку зі звільненням у відставку судді Прокудіної Н.Г. (а.с.72). Представник позивача в судових засіданнях позов підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] (мати відповідача) заперечувала проти позову, надала письмові заперечення (а.с.75-80), де вказує, що автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю її сина, так як кошти на купівлю спірного автомобіля були надані матірю відповідача, частина коштів в борг, частина коштів подаровані сину. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити, надавши письмовий відзив (а.с. 232). Суду пояснив, що стороною позивача не надано доказів того, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя. Відсутні докази того, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Зазначив, що твердження позивача, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя не відповідають дійсності, оскільки автомобіль був придбаний на кошти матері відповідача [PERSON] Матірю було надано відповідачу в якості позики 38\~000,00 грн, що підтверджується розпискою від 28.12.2008 року, ще 46\~000,00 грн. [PERSON] отримала в якості позики за договором позики, укладеним з ТОВ «Віта-буд» які подарувала своєму синові на 35-річчя для купівлі автомобіля, що підтверджується договором позики. Тобто матірю відповідача на придбання спірного автомобіля було надано кошти в сумі 84\~000,00 грн., відповідачем було додано лише 7000,00 грн. Оскільки спірний автомобіль не відноситься до спільної сумісної власності, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову та стягнути із позивача витрати на правничу допомогу, понесені відповідачем, повязані з розглядом даної справи. Представником позивача надано письмову відповідь на відзив (а.с.237), в якій представник вказує, що відзив на позовну заяву в редакції представника [PERSON] подано з порушенням вимог, встановлених ст. 178 ЦПК України. Представник позивача вказує, що притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за керування автомобілем у стані спяніння двічі за рік характеризують останнього як безвідповідальну особу. Вказує, що кошти отримані від ТОВ «Віта-буд» не мають відношення до спірного автомобіля, за їх допомогою могло бути придбано інший автомобіль на користь ТОВ чи іншої особи. Вказує, що постанова суду щодо оплатного вилучення автомобіля не була виконана на момент звернення позивача до суду, матеріали виконавчого провадження втрачено, подальше виконання рішення не можливе, автомобіль фактично знаходиться у володінні та користування відповідача, що доведено доказами. Судом за клопотанням сторін ухвалою від 25 вересня 2017 року витребувано копію технічного паспорту автомобіля, копію договору купівлі-продажу автомобіля, довідку про зареєстровані права на управління автомобілем. Судом за клопотанням позивача ухвалою від 11 січня 2018 року витребувано від територіального Сервісного Центру копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу; копію договору купівлі продажу автомобіля; довідку про зареєстровані права управління спірним автомобілем; витребувано від ДПІ і м. Суми. Судом ухвалою від 11 січня 2018 року частково задоволено клопотання представника відповідача, та витребувано з ДПІ в м. Сумах відомості стосовно обсягу, джерел та виду доходів позивача з січня 2000 року по січень 2009 року; витребувано від ПАТ «Омега банк» відомості про рух коштів з 01.01.2001 року на депозитах та інших рахунках позивача. Судом за клопотанням сторони позивача розгляд справи проводився в режимі відеоконференції. Суд, вислухавши представників сторін, вивчивши письмові докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Спірні правовідносини між сторонами є сімейними і врегульовані ст.ст. 57, 60, 69, 70, 71 СК України. Так відповідно до положень ст.ст. 60, 69, 70, 71 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Можливо стягнення компенсації за згодою іншого з подружжя. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] у період часу з 02 грудня 1995 року по 18 листопада 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та копією судового рішення (а.с.6-7). Відповідно до договору купівлі-продажу автомобіля №0901051, укладеного 05 січня 2009 року [PERSON] (покупець) придбав у ТОВ «Автодом Пассат» (продавця) автомобіль [PERSON]. Відповідно до п. 3.1 договору, вартість автомобіля становила 91\~000,00 грн. (а.с.10-11). Із наданої суду копії рахунку-фактури №СФ-0812241 вбачається, що 24 грудня 2008 року виписано рахунок, відповідно до якого постачальнику ТОВ «Автодом-Пассаж» платник ТОВ «Віто-буд»в рахунок часткової оплати автомобіля [PERSON] повинен перерахувати 46 000,00 грн. (а.с.82). При цьому суд звертає увагу, що в даному рахунку назву платника було заштриховано та переправлено напис від руки на ТОВ «Віто-буд» (а.с.82). Судом встановлено, що 20 грудня 2008 року між ТОВ «Віто-буд» та [PERSON] було укладено договір займу. Відповідно до умов даного договору, [PERSON] отримала в борг на споживчі потреби 46\~000,00 грн. (а.с.81). Із наданої стороною відповідача копії документу вбачається, що відповідно до рахунку-фактури № СФ-0812241 підприємством ТОВ «Віто-буд» сплачено за придбання автомобіля [PERSON] та оформлено на [PERSON], який не є працівником підприємства (а.с.83). Суду також надано копію розписки від 28 грудня 2018 року, відповідно до якої [PERSON] отримав у борг від [PERSON] кошти в сумі 38\~000,00 грн. (а.с.84). Територіальним сервісним центром №5946 листом повідомлено суд, що автомобіль Renault Megane II 1.4 16v червоного кольору 2008 року виготовлення, легковий седан-В, кузов № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], 11 квітня 2009 року зареєстровано за [PERSON] на підставі довідки-рахунку ДДР №891930 від 05.01.2009 року, виданої ТОВ «Автодом-Пассаж». Повідомлено, що надати вказану довідку немає можливості, оскільки реєстраційні документи було знищено за закінченням терміну зберігання (а.с.138). Даний автомобіль 11 квітня 2009 року перереєстровано з тимчасового обліку на постійний, видано свідоцтво про реєстрацію ВМ С065647, в якому в особливих відмітках зазначено, що право керування має [PERSON] (а.с.138). Відповідно до листа №585641/38022008 від 15.05.2018 року встановлено, що [PERSON] позбавлений права керування всіма видами транспортних засобів з 21.06.2010 року по 21.06.2020 року. Посвідчення водія зберігається в територіальному Сервісному центр і№5946 РСЦ МВС України в Сумській області (а.с.184). Як встановлено з матеріалів справи про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 130 КпАП України (оригінал справи досліджено в судовому засіданні), постановою Зарічного районного суду м. Суми від 21 червня 2010 року відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 130 КпАП України та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 10 років з оплатним вилученням транспортного засобу Renault Megane II 1.4 16v номерний знак [NUMBER], зареєстрованого за [PERSON] (а.с. 17 адміністративної справи №3-1442/10). Постановою апеляційного суду Сумської області від 14.07.2010 року постанову Зарічного районного суду м. Суми від 21.06.2010 року залишено без змін, а апеляційну скаргу [PERSON] без задоволення (а.с. 25-26 адміністративної справи №3-1442/10). Вказана постанова набрала законної сили 14 липня 2010 року та 16 липня 2010 року була направлена на виконання до відділу ДВС Зарічного району м. Суми в частині виконання оплатного вилучення автомобіля (а.с. 29 адміністративної справи №3-1442/10). Як вбачається з матеріалів адміністративної справи №3-1442/10, [PERSON] 11.06.2018 року звернулася до апеляційного суду Сумської області з апеляційною скаргою на постанову Зарічного районного суду м. Суми від 21.06.2010 року у справі №3-1442/10. Постановою судді апеляційного суду Сумської області від 18.06.2018 року апеляційну скаргу [PERSON] повернуто разом з додатками (а.с.56 адімінстративної справи №3-1442/10). Крім того, судом із матеріалів адміністративної справи встановлено, що на виконанні у Зарічному відділі ДВС міста Суми перебуває виконавче провадження № 20827410 з примусового виконання постанови №3-1442 виданої Зарічним районним судом м. Суми 21.06.2010 року про оплатне вилучення автомобіля [PERSON]. Однак оригінал виконавчого провадження було втрачено при реорганізації відділу ДВС Сумського МУЮ (а.с.35). За заявою державного виконавця Зарічного ВДВС міста Суми 07 березня 2018 року було отримано дві копії постанови №3-1442/10 від 21.06.2010 року (а.с.34). На запит суду державним виконавцем Зарічного ВДВС міста Суми ГТУЮ в Сумській області було надано копію виконавчого провадження з примусового виконання постанови Зарічного районного суду м. Суми від 21.06.2010 року №3-1442/10 в частині оплатного вилучення автомобіля. Постановою державного виконавця Зарічного ВДВС міста Суми від 30.03.2018 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання постанови №3-1442/10, виданої Зарічним районним судом м. Суми 21.06.2010 року (а.с.197). Як вбачається з витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, спірний автомобіль, відповідно постанови державного виконавця про арешт майна боржника від 26.04.201/8 року накладено обтяження заборона відчуження (а.с.204). Постановою державного виконавця від 26 квітня 2018 року накладено арешт на майно боржника [PERSON] - Renault Megane II 1.4 16v червоного кольору 2008 року виготовлення, легковий седан-В, кузов № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.211) та боржнику [PERSON] направлено вимогу про надання спірного автомобіля для арешту та опису в строк до 07.05.2018 року (а.с.213). Постановою державного виконавця від 13.06.2018 року оголошено розшук автомобіля [PERSON], що належить боржнику [PERSON] (а.с. 214). Таким чином, судом встановлено, що постанова суду №3-1442/10 від 21.06.2018 року в частині оплатного вилучення транспортного засобу Renault Megane II 1.4 16v червоного кольору 2008 року виготовлення, легковий седан-В, кузов № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], що зареєстрована на [PERSON] на час розгляду цивільної справи про поділ майна подружжя перебуває на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби, однак не виконана. Згідно із ч.3 ст.\~368\~ЦК України та ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Статтею 65\~СК України\~передбачено що, дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст.\~325\~ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Частиною 4 ст.\~65\~СК України визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Частиною 1 ст.\~70\~СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частинами 2, 3 ст. 70 ЦК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Отже, у сімейному законодавстві України діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості в розумінні ст. 77-78 ЦПК України), і це є її процесуальним обов'язком в розумінні ст. ст. 12,76 ЦПК України. Однак суд звертає увагу на ту обставину, що ще під час перебування подружжя [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, 04 квітня 2010 року відповідачем [PERSON] було вчинено правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 130 КУпАП, за яке постановою суду від 21.06.2010 року його було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 10 років з оплатним вилученням транспортного засобу Renault Megane II 1.4 16v номерний знак [NUMBER], зареєстрованого за [PERSON]. Позивач [PERSON] на той була дружиною [PERSON], і станом на квітень-липень 2010 року питання розірвання шлюбу між сторонами не стояло, тобто на той час презюмуються нормальні довірливі стосунки між подружжям, коли чоловік та дружина будували сімейні відносини між собою на почуттях взаємної любові, поваги, дружби та взаємодопомоги. Дружина та чоловік були відповідальні один перед одним за свою поведінку в сімї. Твердження позивачки про те, що їй не було відомо про неодноразове керування її чоловіком автомобілем в стані алкогольного спяніння, та про неодноразове притягнення її чоловіка до адміністративної відповідальності, позбавлення його права керування та про оплатне вилучення транспортного засобу суд не приймає до уваги, і вважає ці доводи непереконливими. Адже, як стверджує позивачка, автомобіль був їх спільною сумісною власністю, і відповідно використання автомобіля здійснювалось в інтересах не лише відповідача, і й позивачки. Позивачка, користуючись автомобілем в інтересах сімї, не могла не знати про те, що її чоловік позбавлений права керування автомобілем. Крім того, позивач [PERSON] як співвласник автомобіля, мала право розпорядження та право керування даним автомобілем, і відповідно, повинна була цікавитись питаннями утримання, догляду, ремонту автомобіля, та долею свого майна. Про обізнаність дружини (позивачки [PERSON]І.) щодо існування постанови суду про оплатне вилучення автомобіля [NUMBER], свідчить і той факт, що свою апеляційну скаргу, яку [PERSON] 30.06.2010 року подав на постанову суду від 21.06.2010 року, він обґрунтовував тим, що перебуває в шлюбі з [PERSON] і що вилучений автомобіль є їх спільною сумісною власністю (а.с. 20-21 адміністративної справи №3-1442/10). Суд зауважує, що наявність такого обґрунтування в апеляційній скарзі взагалі ставить під сумнів як доводи позивачки [PERSON] про те, що вона не знала про керування чоловіком у нетверезому стані та про вилучення автомобіля, так і доводи відповідача [PERSON] про те, що автомобіль є його особистою власністю. Суд звертає увагу, що ще у 2010 році відповідач [PERSON] сам особисто доводив ту обставину, що автомобіль [NUMBER] належить подружжю на праві спільної сумісної власності (а.с.20-21 адміністративної справи №3-1442/10). Тому на даний час посилання відповідача на те, що автомобіль [NUMBER] є його особистою власністю суд розцінює як необґрунтовану суперечливу позицію відповідача, яка нічим не підтверджена і ним же самим і спростована. Ті докази, які відповідач надає на підтвердження придбання спірного автомобіля за кошти його матері [PERSON] не є належними і допустимими доказами в розумінні ст.ст. 77-78 ЦПК України, оскільки суду не надані оригінали вказаних документів (договору позики, рахунку-фактури, розписки а.с.81-84). Крім того, в рахунку-фактурі маються виправлення та дописки, що ставить під сумнів його достовірність (а.с.82), з розрахунку правильності обчислення сум податку з доходів фізичних осіб на 1 аркуші не зрозуміло джерело його походження, не зрозуміло, на підставі чого і ким цей розрахунок проводився (а.с.83), а боргова розписка не підтверджена оригіналом (а.с.84). Таким чином, відповідачем [PERSON] не доведено в суді ту обставину, що спірний автомобіль [NUMBER] є його особистою власністю. Однак, суд вважає, що з урахуванням того, що станом на час розгляду справи про поділ майна подружжя спірне майно автомобіль [NUMBER] є оплатно вилученим за судовим рішенням у іншій справі, яке набрало законної сили 14.07.2010 року, то відсутні підстави для визнання права власності позивачки [PERSON] на вказаний автомобіль, оскільки доля даного майна вже вирішена 14.07.2010 року і даний автомобіль де-юре вже не перебуває у власності нікого з подружжя. Суд вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту свого порушеного права, але позивач не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача половини вартості автомобіля, як спільної сумісної власності подружжя. За вказаних обставин, позов [PERSON] про визнання за нею права власності на автомобіль [NUMBER] не підлягає задоволенню. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то суд вважає необхідним повернути позивачці кошти, що були нею внесені 21.09.2017 року в якості попередньої оплати вартості ? частки автомобіля на рахунок ТУ ДСА в Сумській області у сумі 45500 грн. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, оскільки в задоволенні позову відмовлено, суд вважає необхідним стягнути з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] частину понесених ним витрат на правничу допомогу. Розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню, суд розраховує виходячи з наступного. Відповідачем заявлено про розмір понесених ним витрат на правничу у сумі 10000 грн., з розрахунку: 3000 грн. за аналіз чинного законодавства та дослідження практики; 3000 грн. за аналіз документів по справі; 4000 грн. за складання процесуальних документів по справі (а.с.233-234). Суд враховує, що представник відповідача адвокат [PERSON] вперше приступив до участі у справі 23.04.2018 року, коли звернувся із клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.166), згідно ордеру від 17.04.2018 року на підставі договору від 16.04.2018 року (а.с.167). З матеріалів справи вбачається, що до 23.04.2018 року по справі вже були витребувані всі документи, зроблені всі необхідні запити. Суд враховує, що обидві сторони в даній справі неналежним чином ставились до виконання своїх процесуальних обовязків, не надавали суду повних та достовірних пояснень, не повідомляли про всі відомі їм по справі обставини, приховували докази. Зокрема, про факт оплатного вилучення спірного автомобіля суду стало відомо не з пояснень сторін, а з даних автоматизованої системи документообігу суду, в звязку з чим в подальшому судом зроблено ряд відповідних запитів. З урахуванням того, що другим представником відповідача не робилось жодного адвокатського запиту з метою здобуття доказів у справі на користь відповідача, а всі клопотання про витребування документів та всі докази подавались першим представником відповідача - його матірю [PERSON], також з урахуванням змісту та обсягу відзиву, наданого представником відповідача, кількості затраченого часу на участь другого представника у судовому засіданні (одне судове засідання 14.08.2018 року тривалістю з 15:04 години до 16:27 години), суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню на користь відповідача, становить 2000 грн. (500 грн. за аналіз чинного законодавства та дослідження практики, 500 грн. за аналіз документів по справі, 1000 грн. за складання процесуальних документів).

Outcome: approved