Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-27 00:00:00

21.01.2020 року [PERSON] , яка проживає по [ADDRESS] , та [PERSON] , який проживає по [ADDRESS] , звернулися з позовом до відповідачів [PERSON] , який зареєстрований по [ADDRESS] , [PERSON] , яка зареєстрована по [ADDRESS] в якому просять виділити в натурі 1/2 частки з спільної часткової власності на житловий будинок в [ADDRESS] , наступні приміщення: веранду пл. 8,4 кв. м, коридор пл. 2,1 кв. м, кухню пл. 6,5 кв. м, кімнату пл. 14,1 кв. м, кімнату пл. 8,6 кв. м, кімнату пл. 10,1 кв. м, кімнату пл. 8,1 кв. м, санітарну кімнату пл. 2,8 кв. м, кладову пл. 2,9 кв. м.. Свої вимоги мотивує тим, що житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , знаходиться у спільній частковій власності. Сторони [PERSON] та [PERSON] є власниками 1/4 частини вищевказаного житлового будинку в рівних долях, тобто по 1/4 частині житлового будинку. Власниками іншої 1/2 частини житлового будинку, були [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] його частину успадкувала [PERSON] , яка померла [INFO] . Її спадкоємці - відповідачі по справі, документально спадщину не оформили, тобто на даний момент відсутні офіційні власники вказаної частини житлового будинку. Оформити своє право власності (успадкував в нотаріальній конторі) на земельну ділянку позивачі не можуть, через те, що для цього необхідно спільне звернення всіх співвласників до розробників земельної документації. Так як власник [PERSON] померла, а її спадкоємці не оформили своє право власності на частину будинку, позивачі не можуть реалізувати своє право на володіння землею. Належна позивачам частина вказаного приміщення є ізольованим помешканням в житловому будинку, яке призначене та придатне для постійного у ньому проживання. На основі викладеного можна зробити висновок про можливість виділення приміщень, якими вони користуються. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників справи не надходило. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву у встановлений строк не надав, ухвалу про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження отримав 31.03.2020 року, про що свідчить рекомендовані повідомлення, які містяться в матеріалах справи. Відповідач [PERSON] про розгляд справи повідомлялася у встановленому законом порядку. Поштові відправлення повернуто на адресу суду з відміткою '' адресат відсутній''. У відповідності до п.8 ч. 4 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Від вказаної особи клопотання не надходили. Крім того, остання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження повідомлявся через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, про що свідчить повідомлення, яке міститься в матеріалах справи. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх невизнаних прав. Судом встановлено, що позивачам на праві власності належить 1/2 частина житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , що становить квартиру №1 , що підтверджується копіями свідоцтв про право власності від 24 листопада 2014 року, витягів про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 24.11.2014 року №№38981472, 38981639, витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.11.2014 №№ 29923227, 29924943 та інформаційної довідки №193093518 від 14.12.2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с.17,18,25-34). Інша частина вказаного будинку належала [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13 травня 2011 року, довідки КП '' Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації '' Житомирської обласної ради від 11.10.2019 року №252 та свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 27.03.1997 року (а.с.19,23,24,35). Спадкоємцями [PERSON] як зазначають позивачі є відповідачі, однак останні не оформили своїх прав у встановленому законом порядку. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності визначається у порядку визначеному законом. Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 Цивільного кодексу України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Відповідно до ч.1 ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 ЦК, відповідно до ч. 3 якої, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Згідно ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як вбачається з постанови ВС України у справі № 6-12цс13, виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. п. 6, 7 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Згідно копій технічного паспорту, інвентарна справа №2, на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] , слідує, що позивачі в житловому будинку користуються приміщеннями: веранду пл. 8,4 кв. м, коридор пл. 2,1 кв. м, кухню пл. 6,5 кв. м, кімнату пл. 14,1 кв. м, кімнату пл. 8,6 кв. м, кімнату пл. 10,1 кв. м, кімнату пл. 8,1 кв. м, санітарну кімнату пл. 2,8 кв. м, кладову пл. 2,9 кв. м.. (а.с.12-16). Позивачами в позовній заяві вказано, що учасники справи є співвласниками будинку, який фактично розподілено на квартири в ньому з окремими входами. Однак, в обґрунтування позовних вимог позивачем не надано доказів, що [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями [PERSON] , та є такими, що прийняли її у встановленому законом порядку. Так, як згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення такого майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації такого права. Крім того, відповідно до ст. ст. 1296, 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Аналіз вказаних норм приводить до висновку про наявність у спадкоємців певного кола обов`язків обумовлена настанням певних обставин. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших осіб. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини третьої та частини четвертої ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Позивачами не доведено, що відповідачі є співвласниками вказаного житлового будинку, адже умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку, а реєстрація [PERSON] у спірному будинку не вказує на наявність у останньої обов`язків як власника майна. У зв`язку з чим, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed