Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

1.Позиція сторони позивача. В вересні 2019 року до провадження Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , треті особи на стороні позивача, без самостійних вимог: [PERSON] , Служба у справах дітей Південного району міста Кам`янське «про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини». Ухвалою Судді Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 жовтня 2019 року справу передано за підсудністю до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області у відповідності до п.1 ч. 1 статті 31 ЦПК України. Відповідно до позовних вимог позивач прохала: 1.Позбавити [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Дніпропетровська, Дніпропетровської області, батьківських прав щодо неповнолітнього сина: [PERSON] [INFO] . 2. Призначити [PERSON] , [INFO] , опікуном неповнолітнього онука: [PERSON] [INFO] . 3. Стягнути з [PERSON] на мою, [PERSON] , користь, на утримання неповнолітнього [PERSON] [INFO] , аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з позовом до досягнення дитиною віку повноліття. 4. Звільнити [PERSON] , від сплати судового збору на підставі п.7 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». 02 лютого 2020 року від позивача [PERSON] надійшла уточнена позовна заява в якій просить: -Позбавити [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Дніпропетровська, Дніпропетровської області, батьківських прав щодо неповнолітнього сина: [PERSON] , [INFO] ; -Призначити [PERSON] , [INFO] , опікуном неповнолітнього онука: [PERSON] , [INFO] ; -Змінити порядок виконання Рішення Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26.09.2012 року по справі 404/5389/12 та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , користь, на а утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, щомісячноо, починаючи з дня звернення до суду з позовом до досягнення дитиною віку повноліття; -Звільнити [PERSON] , від сплати судового збору на підставі п.7 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». В обґрунтування заяви зазначає, що [PERSON] , є матір`ю [PERSON] , [INFO] , та бабусею малолітнього [PERSON] , [INFO] . На підставі висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я «Про наявність у матері тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню батьківських обов`язків» виданої КНП Кам`янської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги №3» її донька, [PERSON] , за рівнем обмеження життєдіяльності має високий ступінь втрати здоров`я внаслідок тривалої хвороби, що спричиняє повну нездатність до самообслуговування та залежність від інших осіб і перешкоджає виконанню батьківських обов`язків. [INFO] донька позивачки - [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу виданого Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, про що 02 вересня 2005 року складено відповідний актовий запис №306, та видано свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] . [INFO] народився онук позивачки - [PERSON] , про що Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області 13 січня 2006 року видано Свідоцтво про народження [NUMBER] та складено відповідний актовий запис № 13. Після народження у відповідача сина [PERSON] , подружжя стало мешкати разом у квартирі, яка належить позивачу на праві приватної власності, розташованій за адресою: [ADDRESS] . В будинку є зареєстрованими донька та онук позивачки. Дитиною завжди опікувались лише мати та бабуся, оскільки відповідач вихованням сина не займався, вів антисоціальний спосіб життя, надовго залишав маленького сина, не піклувався про нього, не працював та зловживав алкоголем, що позбавило його можливості бути нормальним батьком для свого сина. Дедалі поведінка відповідача ставала гіршою, дійшло до того, що його взагалі перестали цікавити дружина та син, він не турбувались про сина, не займались його вихованням та утриманням. Крім того, з метою нав`язати доньці своє бачення проблемних питань відповідач почав припускатись до аморальних вчинків, будучи в нетверезому стані допускав фізичні образи, що виражалось в рукоприкладстві, а саме 18 грудня 2009 року в черговий раз сильно побив доньку позивача, про що є висновок фахівця з питань судово-медичної експертизи. Трирічний [PERSON] в цей час знаходився вдома, та бачив побиття, що негативно сказалось на його психічному стані. Після цього побиття донька позивачки фактично перестала жити разом з відповідачем, але час від часу він з`являвся в житті дружина та свого сина. У серпні 2012 року донька позивачки - [PERSON] , звернулась з позовом до суду про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини. 26 вересня 2012 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області виніс рішення по справі № 404/5389/2012 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, щомісячно, до досягнення сином повноліття, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання сина [PERSON] , але відповідач жодного разу не платив аліменти на дитину, що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів виданим державним виконавцем Центрального ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області. В серпні 2013 року, відповідач, нарешті, покинув свою дружину та сина, і остаточно пішов із квартири, забравши всі свої особисті речі. З того часу відповідач жодного разу не приходив відвідати сина, ніколи не цікавився його життям та розвитком. 08 липня 2014 року [PERSON] , звернулась до суду з позовом про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, та 29 жовтня 2014 року Кіровським районним судом міста Дніпропетровська виніс рішення, яким задовольнив позовні вимоги в повному обсязі. Але, вищезазначене рішення також не виконується. В травні 2013 року [PERSON] захворіла. Позивач постійно приходила допомагати їй по господарству, та виховувати онука. В січні 2017 року доньці поставили діагноз: «Захворювання зовнішнього квадранту лівої молочної залози T4N2H1, клінічна група II з наявністю mts в лівій пахвовій області». З моменту хвороби позивач постійно проживає з донькою та онуком, утримує дитину і забезпечує онука необхідним для його життя та розвитку. Квартира, в якій мешкає їх родина, належить позивачу, на підставі Договору купівлі-продажу від 17 листопада 1992 року посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпродзержинської нотаріальної контори Бузоверя С.А. за реєстровим № 3/2921. Складається квартира із трьох кімнат. Онук має в квартирі окрему кімнату, ліжко, білизну, окремий куток для навчання, всі необхідні речі для життя, виховання та розвитку. Зараз [PERSON] навчається у сьомому класі НВК № З, має позитивну характеристику за місцем навчання. Подальша доля [PERSON] , його здоров`я, виховання та розвиток турбують позивача.У зв`язку з тим, що [PERSON] має високий ступінь втрати здоров`я внаслідок тривалої хвороби, що спричиняє повну нездатність до самообслуговування та залежність від інших осіб і перешкоджає виконанню батьківських обов`язків, а відповідач самоусунувся від виховання та утримання свого сина, а його спосіб життя виключає участь у житті неповнолітніх дітей, вважає, що [PERSON] може бути позбавлений батьківських прав щодо свого неповнолітнього сина [PERSON] . Після позбавлення відповідача батьківських прав, онук буде мати право на встановлення йому статусу дитини, що позбавлена батьківського піклування, і на призначення опікуна. Позивач вважає себе добропорядною громадянкою, не вживає спиртні напої, не страждає на захворювання, які можуть бути небезпечними для дитини, ніколи не притягувалась до кримінальної відповідальності, не була засуджена, не перебуває в розшуку, а отже є прикладом для неповнолітнього онука, в той час як наявність такого батька у майбутньому може перешкодити побудові життя та кар`єри онука. Позивач, як бабуся, бажає взяти на себе обов`язки опікуна дитини, і за станом свого здоров`я, і за соціально-побутовими умовами, і за розміром доходів має всі підстави для призначення її опікуном онука. Позивач пенсіонерка, перебуває на обліку в Кам`янському об`єднаному Управлінні Пенсійного Фонду України Дніпропетровської області, щомісячно отримує пенсію, тобто має можливість забезпечити дитину самим необхідним для його життя та розвитку. Також вважає, що з відповідача на утримання неповнолітнього [PERSON] належить стягнути на її користь, як на користь опікуна дитини, аліменти на утримання онука, оскільки в добровільному порядку відповідач не надає ніякої допомоги на утримання своєї дитини. Відповідач є працездатним, аліменти на утримання інших осіб не сплачує. 2. Позиція відповідача та третіх осіб. Відповідач, [PERSON] не скористався своїм правом та не подав в строк, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття позовного провадження, відзив на позов, який має відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, та докази в підтвердження обставин, на яких ґрунтується заперечення, а також не подав зустрічний позов. Третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради, не скористались своїм правом та не подали в строк, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття позовного провадження, відзив на позов, який має відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України; але надіслав листа з висловленою позицією, щодо доцільності позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] 3. Процесуальні питання пов`язанні з розглядом справи. В вересні 2019 року до провадження Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , треті особи на стороні позивача, без самостійних вимог: [PERSON] , Служба у справах дітей Південного району міста Кам`янське «про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини». Ухвалою Судді Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 жовтня 2019 року справу передано за підсудністю до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області у відповідності до п.1 ч. 1 статті 31 ЦПК України. Ухвалою Судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 жовтня 2019 року відкрито провадження по справі в загальному порядку та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 21 січня 2020 року замінено третю сторону на правонаступника. 28.02.2020 року ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] , подала клопотання 17 березня 220 року про долучення до матеріалів справи копії свідоцтва про смерть - [PERSON] (а.с. 115-116). Позивач [PERSON] використала право на подачу заяви про проведення судового розгляду за своєю відсутності, не заперечуючи проти ухвалення заочного судового рішення. Відповідач, [PERSON] , будучи належним чином сповіщеним про дату, час та місце судового розгляду, до судового засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовні вимоги не подав, судові повістки - виклики направлені відповідачеві на адресу її реєстрації. Треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради, Заводський районний у місті Кам`янське відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області подали заяви про проведення судового розгляду за відсутності своїх представників, не заперечуючи проти ухвалення заочного судового рішення. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. 4. Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що [PERSON] , є матір`ю [PERSON] , [INFO] , та бабусею малолітнього [PERSON] , [INFO] . Станом на дату звернення з позовом на підставі висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я «Про наявність у матері тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню батьківських обов`язків» виданої КНП Кам`янської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги №3» [PERSON] , за рівнем обмеження життєдіяльності має високий ступінь втрати здоров`я внаслідок тривалої хвороби, що спричиняє повну нездатність до самообслуговування та залежність від інших осіб і перешкоджає виконанню батьківських обов`язків (а.с.13). 02 вересня 2005 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу виданого Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, про що 02 вересня 2005 року складено відповідний актовий запис №306, свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] (а.с. 14). [INFO] народився [PERSON] , про що Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області 13 січня 2006 року видано Свідоцтво про народження [NUMBER] та складено відповідний актовий запис № 13 (а.с. 15). Після народження у відповідача сина [PERSON] , подружжя стало мешкати разом у квартирі, яка належить позивачу на праві приватної власності, розташованій за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено актом про проживання від 0508.2019 року (а.с. 16). [INFO] [PERSON] побив [PERSON] , що підтверджується висновком фахівця з питань судово-медичної експертизи (а.с. 20). 26 вересня 2012 року Баглійський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області виніс рішення по справі № 404/5389/2012 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, щомісячно, до досягнення сином повноліття, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання сина [PERSON] , що підтверджено копією рішення (а.с. 21). [PERSON] , рішення суду не виконував, не платив аліменти на утримання дитини, що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів виданим державним виконавцем Центрального ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області (а.с.22-23). 08 липня 2014 року [PERSON] , звернулась до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська із позовом про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, та 29 жовтня 2014 року Кіровським районним судом міста Дніпропетровська виніс рішення, яким задовольнив позовні вимоги в повному обсязі, що підтверджено копією рішення (а.с. 26). В січні 2017 року [PERSON] поставили діагноз: «Захворювання зовнішнього квадранту лівої молочної залози T4N2H1, клінічна група II з наявністю mts в лівій пахвовій області», що підтверджено довідкою (а.с. 12). Квартира, в якій мешкає родина, належить [PERSON] , на підставі Договору купівлі-продажу від 17 листопада 1992 року посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпродзержинської нотаріальної контори Бузоверя С.А. за реєстровим № 3/2921 (а.с. 29-31). [PERSON] не притягувалась до кримінальної відповідальності, не була засуджена, не перебуває в розшуку що підтверджено довідкою серія [NUMBER] (а.с. 28). Відповідно до подання від 26 лютого 2020 року Виконавчого комітету Кам`янської міської ради про доцільність призначення [PERSON] опікуном неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , зазначено: «вважає: що громадянка [PERSON] , [INFO] може бути призначена піклувальником над неповнолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] » (а.с. 101-102). Відповідно до висновка від 25 лютого 2020 року Виконавчого комітету Кам`янської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] зазначено: «вважає за доцільне позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] , [INFO] , відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] » (а.с. 103-104). 17 травня 2020 року позивач [PERSON] подала клопотання про долучення до матеріалів справи копії свідоцтва про смерть - [PERSON] , [INFO] , відповідно актовий запис № 235, свідоцтво серія № [NUMBER] , від 12 березня 2020 року виданого Південним районним у місті Кам`янське відділом реєстрації актів цивільного стану Південо - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с. 116). 5. Правові норми законодавства застосовані судом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі статтею 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Статтею 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 СК України). Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. (стаття 153, частини перша-третя статті 157 СК України). Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналогічні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 8, 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства». Згідно ст.157 СК України той з батьків, що проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до керівних роз`яснень, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Згідно п. 16 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Стаття 171 СК України закріплює, що дитина має право бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 49 ЦК України, державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Відповідно до положень ст. 13 Закону України» Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по -батькові. Відповідно до ст. 22 Закону, внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. Згідно ч. 4 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису. Згідно пп. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства Юстиції України від 12.01.2011 № 96/5, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Відповідно до п.1.15, 2.16.7, 2.18 зазначених правил, на підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актовому записі цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду. Зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації за місцем зберігання відповідного актового запису цивільного стану, крім випадків, встановлених у пункті 2.28 цього розділу. Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», після внесення змін до актового запису цивільного стану заявнику повторно видається свідоцтво про державну реєстрацію акта цивільного стану. Відносини, пов`язані з проведенням державної реєстрації актів цивільного стану, внесенням до актових записів цивільного стану змін, їх поновленням і анулюванням, а також засади діяльності органів державної реєстрації актів цивільного стану визначено Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01.07.2010 року, що діє з 27.07.2010р. (далі - Закон № 2398-УІ). Згідно із ч. 1 ст.6 Закону №2398-У відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження. Приписами ч. 1 ст.22 Закону №2398-У внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку. Зміни до актових записів цивільного стану та порядок їх внесення регулюються Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затвердженими наказом Міністерства юстиції України 12.01.11р. №96/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.01.2011 за № 55/18793 «Про затвердження Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання із змінами, внесеними згідно з Наказами Міністерства юстиції №709/5 від 10.05.2012р. та №1161/5 від 03.08.2012 р. Правилами ч.3 ст. 60 ЦК України передбачено, що суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Відповідно до ст. 243 СК України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 244 СК України опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа. При призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. Не можуть бути опікунами, піклувальниками дитини особи, зазначені в статті 212 цього Кодексу. Що стосується позовних вимог про зміну порядку виконання рішення Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 вересня 2012 року, суд роз`яснює. Що, примусове виконання судових рішень зі стягнення боргу покладається на Державну виконавчу службу (далі -ДВС), яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці. На підставі ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документу до виконання, він відповідає вимогам, які передбачені законодавством, та пред`явлений до виконання у відповідний відділ ДВС. Положеннями частини першої статті 435 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що за заявою стягувача чи виконавця суд має право встановити чи змінити спосіб. Відстрочення і розстрочення виконання, зміна чи встановлення способу і порядку виконання о порядок виконання судового рішення. 1. За заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. 2. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. 3. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. 4. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. 5. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. 6. При відстроченні або розстроченні виконання судового рішення суд може вжити заходів щодо забезпечення позову. 7. Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю. Отже, враховуючи викладене, позивачу [PERSON] необхідно звернутись з заявою у відповідності до вимог статті 435 ЦПК України. 7. Висновки та мотиви прийнятого рішення. Суд зазначає, що батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і батьком конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав. При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається лише бабуся, свідчить про те, що мати дитини не бажає приймати участь у їх утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він/вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для (батька) матері, так і для дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Сімейним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьків батьківських прав щодо дітей. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Отже ухилення від виконання своїх обов`язків батька - [PERSON] з виховання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] є підставою для позбавлення батьківських прав, за наявності її винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками. Правилами ч.3 ст. 60 ЦК України передбачено, що суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Щодо встановлення опіки, враховуючи подання про доцільність призначення опікуном [PERSON] , суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги та визнає ї такою, що підлягає задоволенню. Не визнання відповідачем [PERSON] позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд визнає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Статтею 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. 8. Розподіл судових витрат між сторонами. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 2294 (дві тисячі двісті дев`яносто чотири) гривні 40 копійок (три вимоги).

Outcome: partial