Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

20 грудня 2016 року позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини, в якому зазначила, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з травня 2010 року по 01 квітня 2014 року. Від шлюбу мають спільну дитину [PERSON], 19 лютого 2011 року, яка проживає разом з позивачкою. Відповідач ухиляється від надання матеріальної допомоги на утримання дитини, добровільно про сплату аліментів сторони домовитись не можуть, тому позивачка просить стягнути з відповідача на її користь аліменти в розмірі ? частини від усіх видів заробітку відповідача але не менше 30% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку (а.с.а.с. 1 2). Відповідач не погодився з первісним позовом, предявив зустрічний позов про визначення місця проживання дитини з ним, який мотивований тим, що спільна дитина [PERSON] зареєстрована за місцем проживання позивача за зустрічним позовом [PERSON], спільного рішення про зміну місця проживання дитини сторони не приймали, разом з тим, позивачка за первісним позовом після розлучення з відповідачем за первісним позовом самостійно забрала доньку та виїхала з нею для проживання до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим. Оскільки позивач за зустрічним позовом має постійне місце проживання, має постійних доход, може створити усі необхідні умови для утримання дитини, просив визначити місце проживання [PERSON] з ним за місцем її зареєстрованого проживання (а.с. а.с. 24 29). Позивачка за первісним позовом в судове засідання не зявилась, про причини неявки не повідомила повідомлялась про час і місце розгляду справи належним чином через свого представника. В судовому засіданні представник позивачки за первісним позовом підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечував, вказував, що відсутні підстави для розлучення матері з дитиною, не доведений факт незаконного вивезення дитини на територію Автономної Республіки Крим, посилався на те, що у відповідача (позивача за зустрічним позовом) є інша дружина та створена нова сімя у звязку з чим він не зможе забезпечити належний догляд за дитиною (а.с. а.с. 73 77). Третя особа без самостійних вимог орган опіки та піклування Центральної районної у місті Дніпро ради в судове засідання для вирішення спору по суті, не зявився, направив до суду заяву про розгляд справи за відсутності його представника, в якій просив ухвалити рішення в інтересах дитини. Відповідно до ухвали суду третьою особою було підготовлено висновок №\~16/426 від 27 вересня 2017 року про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], в якому визнано за доцільне визначити проживання дитини разом з батьком за адресою: [ADDRESS] (а.с. а.с. 176 178). Вислухавши учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому 21 травня 2010 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис 256. Рішенням Кіровського районного суду м.\~Дніпропетровська від 01 квітня 2014 року у цивільній справі №\~203/1415/14-ц, яке набрало законної сили 12 квітня 2014 року, вказаний шлюб розірвано (а.с. 6). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-КИ №\~327117, виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області від 15 березня 2011 року, актовий запис №\~334 (а.с. 5) Позивач за первісним позовом зареєстрована за адресою: в [INFO], проте фактично проживає на тимчасово окупованій території Автономної Республики Крим, де працює в місті Сімферополі (а.с. 188). Дитина зареєстрована за адресою: [INFO] (а.с. 178).\~ Вказана квартира належить по праву власності позивачу за зустрічним позовом [PERSON] згідно договору купівлі-продажу житлової квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 12 лютого 2010 року за реєстром №\~58 (а.с. а.с. 36 37). Дитина на цей час проживає разом з матірю, відвідує Муніципальну бюджетну загальноосвітню установу «Ялтинська середня школа «Радуга», що підтверджується довідкою від 26 вересня 2017 року №\~214 (а.с. 187) До цього часу в період з 01 жовтня 2014 року по 22 вересня 2015 року дитина відвідувала Комунальний заклад освіти «Дошкільний навчальний заклад (ясла садок) №\~378» (а.с. 98). Відповідно до вимог ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.182 СК України (в редакції, яка набрала законної сили з 08 липня 2017 року) мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При вирішенні позовних вимог позивачки за первісним позовом про стягненні аліментів на утримання малолітньої дитини суд виходить з того, що відповідно до ст.\~181 Сімейного кодексу України, аліменти стягуються на корить того з батьків, з яким проживає дитина та який здійснює її утримання, тому для встановлення права на стягнення аліменти є необхідно встановити місце проживання дитини та того з батьків, з ким вона має проживати. Сторони не досягли згоди щодо визначення місця проживання дитини. Відповідно до ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що дитина зареєстрована в [INFO], відвідувала навчальний заклад в м.\~Дніпрі, спостерігалась в Дитячому медичному центрі. Судом встановлено, що фактично дитина проживає на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, при цьому взаємної згоди щодо зміни місця проживання дитини батьки не досягли, з позовом про визначення місця проживання дитини з матірю позивачка за первісним позовом не зверталась. Відповідно до п.\~18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №\~11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» вказано, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.\~160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою Щодо посилань представника позивача за первісним позовом на принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року відповідно до якого малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю, то суд відзначає, що вказаний документ носить декларативний характер і не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України», не носить обовязкового характеру для України. Натомість згідно ч. 1 ст. 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції «Про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ч. 1 ст.\~141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.. Відповідно до ч. 3 ст.\~11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. З наведених підстав суд приходить до висновку про неможливість застосування принципу пріоритету прав матері над правом батька через його неконституційний та дискримінаційний характер. Представник позивачки за первісним позовом в обґрунтування заперечень на зустрічний позов також посилався на практику Верховного Суду України. З цього приводу суд зазначає наступне. В постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 14 грудня\~2016\~року у справі № 6-2445цс16 висловлено наступну правову позицію: «Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що мати дітей має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дітей. При цьому суди в цій справі не встановили виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матірю. Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дітей з матірю та відсутність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для розлучення дітей зі своєю матірю.» Разом з тим, згідно абз.\~2 ч. 1 ст.\~3607 ЦПК України суд вбачає підстави для того, щоб відступити від вказаної правової позиції, в частині необхідності застосування до подібних правовідносин принципу 6 Декларації прав дитини, зважаючи на наступне. 11 липня 2017 року Європейським судом з прав людини ухвалено рішення у справі «М.С. проти України» (№\~2093/13), яким було констатовано порушення вимог ст.\~8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зокрема, через відмову визначення місця проживання дитини шляхом обєктивного зясування всіх обставин та деталей та «в якнайкращих інтересах самої дитини», а не шляхом використання презумпції на користь матері (п.п. 69 86). Суд враховує, що місце проживання дитини зареєстроване в [INFO], органом опіки та піклування рекомендовано визначити місце проживання дитини разом з батьком за її зареєстрованим місцем проживання. При цьому батько на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має місце роботи та достатній доход, характеризується позитивно, повторно одружений, при цьому його нова дружина погоджується виховувати його доньку від іншого шлюбу. Суд також враховує, що на цей час дитина перебуває на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, де органи державної влади та місцевого самоврядування України тимчасово не здійснюють свої повноваження, через що неможливо забезпечити контроль за забезпеченням інтересів дитини та вжиття заходів щодо захисту її прав, у звязку з її порушенням. З урахуванням зазначеного та інтересів дитини суд вважає за необхідне визначити місцем проживання малолітньої [PERSON] разом з батьком за місцем зареєстрованого місця проживання дитини, у звязку з чим первісний позов задоволенню не підлягає, а зустрічний позов слід задовольнити. Відповідно до ст.88 ЦПК України у звязку з повною відмовою у задоволенні первісного позову, витрати позивачки, яка звільнена від сплати судового збору за вимогами про стягненні аліментів, відносяться на рахунок держави, витрати позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним), які складаються з судового збору в розмірі 640 грн. 00 коп. (а.с. 23) підлягають стягнення з позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) на користь позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) у звязку з повним задоволенням зустрічного позову.\~\~ На підставі викладеного,

Outcome: approved