Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

21.10.2020 позивач [PERSON] звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 24.09.2020р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Бригідою В.О., скасувати рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень, індексний номер: 54233556 від 24.09.2020р. відносно власника нерухомого майна [PERSON] , яка проведена приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Бригідою В.О., визнати за позивачкою право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] . В обґрунтування позову позивачка зазначила, що 04.03.2019р. [PERSON] заповіла позивачці все належне їй майно. [INFO] [PERSON] померла. Позивачка будучі єдиним спадкоємцем протягом шести місяців звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. 30.09.2020р. позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, але нотаріус повідомила позивачці, що не може видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , в зв`язку з тим, що 24.09.2020р. остання була продана від імені покійної на той час [PERSON] . Позивач зазначає, що зазначений вище договір має ознаки підробленого, та за вказаних обставин, виходячи із приписів ст.ст. 203, 215 ЦК України, з огляду на те, що спірна квартира вибула з спадкової маси поза волею уповноваженої особи, на підставі підробленого договору, позивачка просить визнати недійсним вищевказаний договір. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.10.2020 р. відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10.03.2021 р. задоволено клопотання позивачки та витребувано від приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Бригіди В.О. належним чином завірені копії документі на підставі яких 24.09.2020 р. нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду були повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Відповідач приватний нотаріус Київського нотаріального округу Бригіда В.О. в судове засідання не з`явився, надав суду лист, в якому просив розглядати справу без його участі, на виконання вимог Ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 10.03.2021 року надав суду копії документів на підставі яких 24.09.2020 р. було нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . З огляду на вищезазначені обставини, та з урахуванням того, що сторони будучи повідомлені належним чином про день та час судового засідання, не з`являлись в судове засідання, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін та постановити заочне рішення. Судом встановлено, що 25.06.2018р. право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про права на спадщину (а.с.73). 04.03.2019р. [PERSON] заповіла все належне їй майно позивачці [PERSON] (а.с.11). [INFO] [PERSON] померла, про що Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції видано свідоцтво про смерть серія [NUMBER] (а.с. 12). 24.09.2020 р. право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 24.09.2020р., який складено між покійною на той час [PERSON] та відповідачем [PERSON] . Договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Бригідою В.О. Відповідно до ч. 1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ст. ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ст.ст. 79-80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачі не подали суду інших доказів в обґрунтування заперечень проти позову, не просили витребувати або забезпечити такі докази, а також не повідомили про підстави звільнення від доказування у порядку ст. 82 ЦПУ України. За приписом ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Підставою недійсності правочину згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбачених законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною. За приписами ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків. Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Аналізуючи надані суду докази і зазначені норми закону, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується факт неможливості укладення уповноваженною особою у розумінні ст.203 Цивільного кодексу України договору купівлі-продажу квартири, що є підставою для визнання договору купівлі-продажу квартири від 24.09.2020р. недійсним відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» скасування рішення про державну реєстрацію прав та записів про проведену державну реєстрацію прав здійснюється на підставі рішення суду. Враховуючи викладене, оскільки суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 24.09.2020р., позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 54233556 від 24.09.2020р.на нерухоме майно відносно власника [PERSON] є такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За статтею 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України). Згідно ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч.1 ст.1221 ЦК України). Відповідно до ч. 1,3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з положеннями ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Враховуючи те, що у позивачки [PERSON] існують перешкоди для оформлення спадкових прав після смерті [PERSON] у нотаріальному порядку, оскільки внаслідок протиправних дій третіх осіб майно, вибуло зі спадкової маси, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS] , є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат слід вирішити в порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України та стягнути солідарно з відповідачів на користь позивачки судовий збір у розмірі 10 240,80 грн.

Outcome: approved