Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-10 00:00:00

1.Відомості про рух справи, процесуальні дії у справі. [PERSON] звернулася до Любешівського районного суду Волинської області з цим позовом 05 грудня 2018 року. Ухвалою від 09 січня 2019 року у справі відкрито загальне позовне провадження. З призначенням підготовчого судового засідання на 28 січня 2019 року. Представником відповідача [PERSON] , адвокатом Сацик Т.Т. 31 січня 2019 року подано відзив на позов. Ухвалою суду від 18 лютого 2019 року підготовче провадження закрито, до розгляду справи залучено Любешівську районну державну адміністрацію як орган опіки та піклування. Справу розглянуто 11 травня 2019 року з участю позивача, відповідача [PERSON] , її представника Сацик Т.Т . 2.1. Стислий виклад позиції сторони позивача у заявах по суті справи. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником житлового будинку по [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] одружилась з сином позивача [PERSON] та зареєструвалась за вказаною адресою 10 серпня 2007 року як член сім`ї. В подальшому у [PERSON] та в [PERSON] народилося двоє дітей: донька [PERSON] та син [PERSON] , яких також зареєстровано по [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб. З листопада 2017 року [PERSON] добровільно змінила місце проживання та проживає у будинку батьків по [ADDRESS] . За згодою між [PERSON] та [PERSON] місце проживання дітей визначено за місцем проживання матері. Відповідач [PERSON] з сином позивача не проживає, добровільно вибула з належного [PERSON] будинку, не несе жодної майнової відповідальності за утримання житла та не бажає знятися з реєстраційного обліку місця проживання. У зв`язку з наведеним позивач [PERSON] просить суд визнати [PERSON] , малолітніх [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . У матеріально-правовому обґрунтуванні позову позивач покликається на статті 319, 386, 391, 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), статтю 72 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК). 2.2. Стислий виклад позиції позивача у судовому засіданні. [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що через реєстрацію місця проживання відповідачів у її будинку вона потерпає матеріально, адже не може оформити державну субсидію та несе додаткові витрати на оплату комунальних послуг. [PERSON] разом з дітьми самостійно виселилась з належного позивачу будинку у листопаді 2017 року, у цей час коли [PERSON] була на курорті. При цьому відповідач забрала усі належні їй речі. Онуки інколи приходять до позивача, ночують у неї. Позивач не заперечує проти цього. [PERSON] повідомила, що у неї дійсно неприязні відносини з [PERSON] , адже коли відповідач була її невісткою, то не допомагала по господарству, часто конфліктувала з її сином тощо. 3.1. Стислий виклад позиції відповідача [PERSON] у заявах по суті справи. У відзиві на позов сторона відповідачів проти позову заперечила з наступних підстав. [PERSON] , її представник Сацик Т.Т. вважають, що позивач не довела належними та допустимими доказами факт тривалої відсутності відповідачів за місцем реєстрації без поважних причин. Після розірвання шлюбу у грудні 2013 року [PERSON] продовжила проживати разом з сином позивача [PERSON] У листопаді 2017 року [PERSON] у період перебування позивача на лікуванні з метою уникнення постійних сварок з [PERSON] разом з дітьми «втекла» на тимчасове проживання до своїх батьків. Залишаючи будинок позивача, відповідач залишила там особисті та дитячі речі: ювелірні прикраси, дитяче ліжечко, постіль, кухонні предмети та техніку тощо. Протягом 2014-2015 років, у час коли [PERSON] ще проживала у будинку позивача, будинок було переплановано та збудовано другий поверх. Діти бачили як будується будинок, звикли до нього і дотепер вважають це своєю домівкою. Власного житла позивач не має та не має куди зареєструвати дітей. У матеріально-правовому обґрунтуванні відзиву сторона відповідача [PERSON] покликається на статтю 3 Конвенції про права дитини, статті 11, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 29, 405 ЦК, статті 156, 161 ЖК, практику Верховного Суду у справах №199/1663/17, № 754/15409/16-ц. 3.2. Стислий виклад позиції відповідача [PERSON] , представника відповідача Сацик Т.Т. у судовому засіданні. [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що особистого житла не має. Будинок по [ADDRESS] будувався для проживання її з [PERSON] сім`ї. Відповідач визнала, що з листопада 2017 року не проживає у будинку позивача через постійні скандали її колишнього чоловіка [PERSON] У зв`язку з цим вона змушена була переїхати до свої батьків. Відповідач планує повернутись жити у будинок позивача. Між тим, з позовом до суду про вселення вона не зверталась. Під час спору між відповідачем та [PERSON] про місце проживання сина вона настоювала, щоб дитина проживала з нею у будинку по [ADDRESS]. Діти періодично ходять до баби та до чоловіка у село Зарудчі, ночують там. Представник відповідача Сацик Т.Т. просить відмовити у задоволенні позову щодо дітей [PERSON] та [PERSON] за безпідставністю, оскільки діти не зареєстровані у будинку позивача. Щодо [PERSON] . Сацик Т.Т. звернула увагу на практику Верховного Суду, згідно з якою наявність між сторонами конфліктів і неприязних відносин є поважною причиною не проживання у будинку позивача. 4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Свідоцтвом про право власності серії [NUMBER] стверджено право власності [PERSON] на житловий будинок по [ADDRESS] . Позивачем подано довідку виконувача обов`язків старости Зарудчівського старостинського округу Любешівської селищної ради № 2770 від 05 грудня 2018 року, згідно з якою зі слів [PERSON] відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають у [ADDRESS] з листопада 2017 року. Згідно з комісійним актом від 13 лютого 2019 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у будинку по [ADDRESS] не проживають. У відповідності з копією рішення Любешівського районного суду Волинської області у справі № 162/1779/13-ц [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 04 серпня 2007 року. Шлюб розірвано 10 грудня 2013 року. Від шлюбу у [PERSON] та в [PERSON] є двоє дітей: донька [PERSON] , яка народилася [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Згідно з інформацією будинкової книги для прописки громадян, що проживають у будинку [ADDRESS] , [PERSON] зареєстрована у згаданому житлі з 10 серпня 2007 року. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у вказаному будинку не зареєстровані. Реєстрація інших осіб, які проживали у цьому житлі, здійснювалась, починаючи з 1980-х років. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Любешівської райдержадміністрації № 860/30/2-18 від 03 липня 2018 року [PERSON] звертався в орган опіки та піклування із заявою про встановлення місця проживання малолітнього [PERSON] із ним. Встановлено, що діти проживають разом з [PERSON] у будинку баби [PERSON] по [ADDRESS] Орган опіки та піклування вирішив визначити місце проживання дитини за місцем проживання матері. Свідок позивача [PERSON] у суді показала, що є сусідкою позивача. Колишня невістка позивача уже тривалий час, принаймні з початку 2018 року, не проживає у будинку по [ADDRESS] . Діти [PERSON] та [PERSON] , онуки позивача, приходять до баби. Свідок позивача [PERSON] у суді показав, що часто буває у позивача вдома, адже допомагає їй з ремонтом будинку. Відповідач [PERSON] не проживає там з листопада 2017 року. Діти [PERSON] та [PERSON] приходять до баби. Свідок позивача [PERSON] у суді показав, що перебував у шлюбі з відповідачем [PERSON] з серпня 2007 року по грудень 2013 року, проживали у будинку матері по [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу вони ще деякий час підтримували шлюбні стосунки. Подружнє життя з [PERSON] не складалось із самого початку, відповідач 16 разів йшла від нього до свої батьків. [PERSON] з дітьми не проживає у будинку матері з листопада 2017 року, діти живуть з нею. Спір щодо проживання сина [PERSON] між ним та [PERSON] виник після того, як він переглянув учнівський щоденник дитини. Він зрозумів, що [PERSON] дітьми належним чином не займається, а тому звернувся до органу опіки та піклування. Під час вирішення цього питання [PERSON] наполягала, щоб син залишався проживати з нею по [ADDRESS] . Свідок ствердив конфліктність стосунків з [PERSON] , адже за час спільного проживання дружина належним чином не дбала та нехтувала інтересами сім`ї, давала приводи для ревнощів тощо. Свідок додав, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] конфліктних стосунків не було. На цей час [PERSON] проживає у місті Луцьк Волинської області. 5. Норми права, які застосував суд. Згідно з частиною першою, третьою статті 29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до статті 160, частини першої статті 160 Сімейного кодексу України (далі - СК) місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно із статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності з частиною першою статті 383 ЦК власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Аналогічна норма міститься у частині першій статті 156 ЖК. Згідно з частиною четвертою статті 156, частиною другою статті 64 ЖК до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Статтею 391 ЦК визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 395 ЦК речовими правами на чуже майно зокрема є право користування (сервітут). Відповідно до частини другої статті 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У відповідності із статтею 405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із статтею 72 ЖК визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно з статтею 3 цього Закону реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. 6. Мотиви суду щодо позовних вимог. Згідно з частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності з частиною першою статті 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності із статтею 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої, четвертої статті 82 ЦПК обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Частиною першою статті 89 ЦПК встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В суді встановлено, що житловий будинок по [ADDRESS] на праві приватної власності належить позивачу [PERSON] При цьому реєстрація інших осіб, які проживали у цьому будинку, здійснювалась, починаючи з 1980-х років. Доказів того, що [PERSON] має майнові права на вказаний будинок, не подано. Відповідач [PERSON] 04 серпня 2007 року зареєструвала шлюб з сином позивача [PERSON] та вселилася у будинок позивача як член сім`ї. Реєстрацію місця проживання відповідача [PERSON] у вказаному житлі здійснено 10 серпня 2007 року. Відповідач і по цей час там зареєстрована. Сторонами визнається, що відповідач [PERSON] з листопада 2017 року переїхала проживати у будинок до своїх батьків по [ADDRESS] . Вказані обставини підтвердили також допитані у судовому засіданні свідки позивача. Зважаючи на викладене, суд не вбачає потреби піддавати аналізу питання допустимості поданих позивачем з цього приводу доказів: довідки виконувача обов`язків старости Зарудчівського старостинського округу Любешівської селищної ради № 2770 від 05 грудня 2018 року, комісійного акту від 13 лютого 2019 року. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у житловому будинку позивача проживали разом з батьками до фактичного переїзду [PERSON] З висновку органу опіки та піклування Любешівської райдержадміністрації слідує, що діти проживають разом з матір`ю по [ADDRESS]. У судовому засіданні з`ясовано, що [PERSON] та [PERSON] не зареєстровані у будинку позивача. Ці обставини підтверджено відомостями будинкової книги. Відповідач [PERSON] також не заперечила, що у вказаний позивачем час вона переїхала проживати до своїх батьків разом з дітьми. Враховуючи встановлені у суді обставини щодо місця проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] , процитовані вище положення законодавства щодо обов`язку батьків забезпечувати належні для дітей умови, суд доходить висновку про безпідставність позову [PERSON] у цій частині. [PERSON] та [PERSON] не зареєстровані та не проживають у будинку позивача, яка в свою чергу не має обов`язку по забезпеченню їх житлом. Таким чином, необхідно констатувати відсутність предмету спору між [PERSON] та малолітніми [PERSON] , [PERSON] Вирішуючи питання обґрунтованості позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , суд констатує, що сторони погоджуються, що відповідач [PERSON] на момент пред`явлення позову не проживає у спірному житлі понад рік. Спір у цій частині зводиться до поважності причини вибуття відповідача з належного позивачу житла. У цьому контексті позивач [PERSON] доводить, що [PERSON] вибула з будинку по [ADDRESS] за власною волею та без поважних причин. При цьому позивач визнає, що неприязно ставиться до відповідача через її конфлікти з [PERSON] та відсутність з її боку допомоги по господарству. Натомість відповідач [PERSON] , представник відповідача Сацик Т.Т. , переконують суд, що поважною причиною залишення [PERSON] спірного житла були конфліктні стосунки з позивачем [PERSON] та її сином [PERSON] , колишнім чоловіком [PERSON] Представник відповідача Сацик Т.Т. у цьому контексті покликається на практику Верховного Суду. Допитаний у якості свідка [PERSON] підтвердив конфліктність стосунків з [PERSON] , які продовжувались практично протягом усього їх подружнього життя. Свідок показав, що дружина належним чином не дбала та нехтувала інтересами сім`ї, у нього були підозри щодо її подружньої вірності тощо. Між тим, свідок заперечив конфлікти між [PERSON] та [PERSON] Необхідно констатувати, що суду не надано доказів, які б підтверджували конфліктність стосунків між [PERSON] та [PERSON] , що можна було б визнати поважною причиною вибуття відповідачем з житлового будинку позивача. З огляду на встановлені обставини суд не вважає правильним ставити у залежність право [PERSON] як власника майна з неприязними відносинами та конфліктами колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] , які не є власниками спірного житла. Суд констатує, що відповідач [PERSON] проживала у спірному житловому будинку в якості члена сім`ї (дружина сина позивача) і набула права користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. [PERSON] та [PERSON] на момент фактичного вибуття відповідача із спірного житла не мали взаємних прав та обов`язків. Доказів того, що сторони пов`язані спільним побутом, не подано. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за особою, яка хоч і правомірно вселилась, але її право припинилося, оскільки вона перестала бути членом сім`ї власника. З огляду на встановлені обставини суд вважає, що на правовідносини між сторонами не поширюються норми статей 64, 156 ЖК, статті 405 ЦК. Право відповідача [PERSON] на користування чужим майном підлягає припиненню відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 357/7940/16-ц. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] є обґрунтованими та підлягають до задоволення. 7. Питання розподілу судових витрат. Позивач при подачі позовної заяви сплатила 704,80 гривні судового збору, які відповідно до статті 141 ЦПК необхідно стягнути з відповідача [PERSON] У матеріалах справи відсутні будь-які інші відомості про понесені сторонами судові витрати. Враховуючи наведене,

Outcome: partial