Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-19 00:00:00

20.01.2015 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до ПАТ «Львівської перо - пухової фабрики», в якому просить постановити рішення про стягнення з відповідача в її користь 9 744 грн. середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку та 10 000 грн. моральної шкоди. Свої вимоги вона мотивує тим, що вона працювала у відповідача головним бухгалтером з 14.03.2012 р. 31.03.2014 р. вона була звільнена на підставі ст. 36 КЗпП України згідно з наказом № 2. З березня 2014 року їй перестали виплачувати заробітну плату, а при звільненні не було проведено остаточного розрахунку. За березень 2014 року їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 1 089,39 грн. При видачі довідки про заборгованість відповідач не вказав розмір середньої заробітної плати, то відповідач повинен сплатити розмір мінімальної заробітної плати, який становить 1 218 грн. Тобто з квітня з 2014 р. по грудень 2014 р., відповідач повинен сплатити 9 744 грн. окрім цього такими діями відповідача їй було спричинено моральну шкоду в сумі 10 000 грн. Враховуючи наведене, вона змушена звернутися до суду. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином рекомендованим листом, про причини неявки суду не повідомив, письмових заперечень суду не надав. Зі згоди позивача, суд у відповідності до вимог ст.ст.169,224 ЦПК України вважає за можливе заслухати справу у відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, його представника, дослідивши подані докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у ПАТ «Львівська перо-пухова фабрика» з 14.03.2012 р., а 31.03.2014 р. вона була звільнена на підставі ст. 36 КЗпП України згідно з наказом № 2. Згідно довідки, виданої ПАТ «Львівська перо-пухова фабрика» 12.11.2014 р. заборгованість [PERSON] по заробітній платі становить 2 897,57 грн., з яких заробітна плата за березень 2014 р. - 1 089,39 грн. та компенсація за невикористану відпустку - 1 808,18 грн. В судовому засіданні встановлено, що при звільненні [PERSON], відповідачем не було проведено остаточного розрахунку. Відповідності до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст.116 КЗпП України, підприємство, установа, організація повинні виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено, що відповідач працювала в день свого звільнення, однак відповідач не провів виплату заробітної плати як у день звільнення, так і до дня подання позовної заяви. Узагальнюючи вищенаведене та враховуючи розмір мінімальної заробітної плати (1 218 грн. на місяць), суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення середнього заробітку слід задовольнити та стягнути з відповідача в користь позивача середню заробітну плату за період з квітня по грудень 2014 року в сумі 9 744 грн. Окрім цього на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь держави 243,60 грн. судового збору. Стосовно відшкодування моральної шкоди, то ст. 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У відповідності до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31.03.1995 р. № 4, позивачем має бути доведено в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За таких обставин суд вважає, що позивач не навела переконливих аргументів щодо своїх моральних страждань та не підтвердила їх належними доказами, а тому в стягненні з відповідача моральної шкоди слід відмовити.

Outcome: partial