Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

20 листопада 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому ставить питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 21.02.2014 року її син [PERSON] виїхав за межі України до Тамбовської області Російської Федерації. На даний час звязку з ним не має, стосунки не підтримує. Відповідач зареєстрований за вищевказаною адресою, але протягом останніх трьох років не проживає за нею, не сплачує грошові кошти за використані комунальні послуги. Оскільки збереження реєстрації за відповідачем перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном, вона змушена звернутися до суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позивач надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Відповідач до суду не зявився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав. Справу розглянуто на підставі ст.280 ЦПК України заочно. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно - правовими актами. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та договір дарування квартири (а.с.5,6). Згідно положень ст.ст.17, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Разом з позивачем зареєстрований її син [PERSON], що підтверджено довідкою про склад сімї (а.с.16). Судом було встановлено, що відповідач не мешкає в жилому приміщенні за вказаною адресою понад трьох років. Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.383 ЦК України зазначено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім»ї. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання. У відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки збереження реєстрації за відповідачем перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням слід задовольнити. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати стягуються з відповідача.

Outcome: approved