Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

21.12.2019 р. до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява Концерну «Міські теплові мережі» до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період 01.05.2018р. по 31.07.2019р. в розмірі 13 580,63 грн. 17.07.2020 року до суду надійшла уточнена позовна заява, із змісту якої вбачається, що до участі в справі в якості співвідповідача позивачем залучено [PERSON] , у зв`язку з чим за результатами розгляду справи позивач просить остаточно : стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Концерну «Міські теплові мережі» суму заборгованості за житлово-комунальні послуги (з централізованого опалення та гарячого водопостачання) за період з 01 травня 2018 року по 31 липня 2019 року у розмірі 13 580 гривень 63 копійки та судовий збір ( а.с.79-81). Доводи позивача: В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначено, що у період 01.05.2018 року по 31.07.2019 року позивач надав відповідачам житлово-комунальні послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в житлове приміщення за адресою [ADDRESS] на загальну суму 13 580,63 грн. Споживачі за вказаний період оплату не здійснювали, у зв`язку з чим у них творилася заборгованість у розмірі 13 580,63 грн. Як на правові підстави заявленої вимоги позивач посилається на статті 11, 16, 322, 526 ЦК України, ст. 162 Житлового кодексу України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005р. «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення». Доводи відповідача [PERSON] : 10.03.2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, відповідно до якого він з позовними вимогами не згоден, просить суд залишити їх без задоволення на підставі такого. Надані позивачем докази не відповідають вимогам закону, а саме: розрахунок та довідка про заборгованість видані за підписом особи, повноваження, якої не підтверджено; копія договору дарування та копія статуту позивача є неналежним доказом. Окрім того, він є власником лише 2/3 частини квартири та не укладав договір про надання послуг з позивачем. Також відповідач зазначив, що в квартирі відсутня можливість отримати послуги з постачання гарячої води через відключення системи каналізації ( а.с. 49-53). 14.09.2020 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву, із змісту якого вбачається, що він проти позову заперечує, просить у його задоволенні відмовити, виходячи з такого. По-перше, залучений до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] не є співвласником квартири приміщення за адресою [ADDRESS] , у зв`язку з чим і не може нести солідарну відповідальність за борги , які є предметом цього спору. По-друге, особовий рахунок [NUMBER] відкритий на ім`я [PERSON] , що виключає можливість нарахувань за цим рахунком відповідачу. По-третє, з 30.09.2014 року у вказаній квартирі було відключено каналізацію. До теперішнього часу послугу не відновлено. Таким чином, надання послуг з гарячого водопостачання без утилізації води шляхом використання каналізації неможливо. Отже фактично послуги з надання гарячого водопостачання в період з 30.09.2014 року не надавались, та не могли надаватись з технічної причини ( а.с.98-99). Заяви, клопотання сторін та процесуальні дії по справі. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 січня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 17-18). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2020 року розгляд справи відкладено (а.с. 28-29). 10.03.2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив (а.с. 49-61). 12.06.2020 року представником позивача подано відповідь на відзив (а.с. 68-69). 17.07.2020 року представником позивача подано до суду уточнену позовну заяву (а.с. 79-81). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.07.2020 року прийнято до провадження уточнену позовну заяву Концерну «МТМ» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, продовжено розгляд справи за правилами спрощенного провадження (а.с. 86). 14.09.2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на уточнену позовну заяву (а.с. 98-100). 01.10.2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив на уточнену позовну заяву (а.с. 122). В суді представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених по тексту позову. Відповідач [PERSON] в суді проти позову заперечує з підстав, викладених у відзивах як на первісний позов, так і на уточнений позов, просить у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце судового засідання повідомлявся судом належним чином. Про причину неявки суд не повідомив. Будь-яких заяв, клопотань від нього до суду не надходило. Відзиву на позов суду не надав. Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються, приходить до такого. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року за реєстр. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що відповідно до статей 55,124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права». Правилами статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до частин п`ятої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Правовідносини із споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до ст. 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Згідно рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 25 від 29.01.2009 року «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01.01.2009 року виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення визначено Концерн «МТМ» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ». 3гідно рішенню виконавчого комітету Запорізької міської ради № 200 від 28.04.2011 р. «Про визначення виконавців комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01.04.2011 р. виконавцем комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, підігріву питної води визначено концерну «МТМ» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж концерну «МТМ». Пунктом 2.1. Статуту зазначено, що основною метою діяльності Концерну є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально - економічних інтересів трудового колективу концерну. Відповідно до статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору. Згідно пункту 5 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строк, встановлений договором або законом. Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Відповідно до пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572, власник або наймач (орендар) квартири зобов`язаний своєчасно оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до довідок - розрахунків № 1106/3 від 11.06.2020 р. та № 1707/3 від 17.07.2020 р., Концерн «МТМ» у період з 01.05.2018 р. по 31.07.2019 р. надав послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] , особовий рахунок № [NUMBER] , загальною вартістю 13 580,63 грн. (а.с. 85). Вказаний розрахунок заборгованості є повним, чітким, об`єктивним, він узгоджуються з умовами чинного законодавства. Тому, суд вважає вказаний документ належним та допустимим доказом і бере за основу при винесенні цього рішення. Відповідно до пункту 2.33 Розділу 2 Посадової інструкції фахівця зі збуту теплової енергії сектору обліку наданих послуг відділу збуту (надалі - СОНП), затвердженої директором філії Концерну «МТМ» Жовтневого району Є.С. Малюк від 29 вересня 2015 року фахівець СОНП повинен надавати первинні документи для пред`явлення позовів до суду, розрахунок позовних зобов`язань і передача їх юристам (а.с. 72-74). Тому суд вважає, що довідки та розрахунки заборгованості, долучені позивачем до справи, складені повноважними особами, які діяли в межах своїх посадових обов`язків та не суперечать положенням цивільного процесуального законодавства, адже нормами ЦПК України не передбачено вимоги, відповідно до яких повинен бути оформлений розрахунок заборгованості. Згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 липня 2012 року по справі № 2-1521/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя встановлено, що квартира [ADDRESS] була приватизована у 1994 році на трьох осіб у рівних частинах (по 1/3 кожному) на: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 220537419 від 17.08.2020 року: - 14.08.2014 року [PERSON] безплатно передала у власність [PERSON] як дарунок 1/3 частину квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] , договір засвідчений приватним нотаріусом ЗМНО Щербиною В.С., та зареєстрований в реєстрі за № 1333; - 24.09.2016 року [PERSON] безплатно передав у власність [PERSON] 2/3 частини квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] , договір засвідчений приватним нотаріусом ЗМНО Щербиною В.С., та зареєстрований в реєстрі за № 1482 (а.с. 107-115). Як вбачається із записів деталізованої інформації про право власності (номер запису про право власності/довірчої власності: 15564465) - після приватизації квартири державна реєстрація права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, було проведено тільки на 2/3 частини квартири, а саме: -14.08.2014 року за [PERSON] під час укладання угоди дарування 1/3 частини [PERSON] ; -24.09.2016 року за [PERSON] під час укладання угоди дарування 2/3 частини [PERSON] (а.с. 107-108). І хоча відомості щодо 1\\3 частки спірної квартири, які належать [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданим Жовтневої районною Радою народних депутатів у 1994 році, не внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником, це не свідчить про те, що ця власність у відповідача відсутня. Будь-яких доказів на підтвердження того, що вказана 1/3 частка у спірній квартирі , яка належить відповідачу [PERSON] за результатами проведеної приватизації у 1994 році, ним була у будь-який спосіб відчужена, відповідачем не надано. Отже, в суді встановлено, що [PERSON] з 24.09.2016 року є одноособовим власником квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] . У відповідності до статті 162 ЖК УРСР визначено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Отже, чинне законодавство визначає обов`язок для власника, незалежно від фактичного проживання, сплачувати комунальні послуги на утримання житла. Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 220537419 від 17.08.2020 року, номер запису про права власності/ довірчої власності: 16564465, розмір частки [PERSON] у квартирі [ADDRESS] складає - 0 (а.с. 107). У зв`язку із встановленою обставиною, [PERSON] є неналежним відповідачем, у зв`язку з чим вимога позивача про стягнення з нього як з солідарного відповідача вищевказаної заборгованості задоволенню не підлягає. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Згідно із пунктом 3 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Пунктом 8 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води та водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», встановлено, що послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформлюється на підставі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженого Постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630. Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (Постанова Верховного суду України від 30.10.2013 по справі 6-59цс13). Відсутність укладеного між сторонами договору, обов`язковість укладання якого лежить і на споживачеві, і на теплопостачальній організації не виключає можливості стягнення з споживача на користь теплопостачальній організації вартості послуг з теплопостачання, оскільки між сторонами склалися фактичні договірні відносини. Згідно частини третьої статті 11, частини другої статті 509 ЦК України, цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно пункту 5 частини т третьої статті 20, статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» власник та наймач (орендатор) будинку, квартири - споживач послуг зобов`язаний, у тому числі сплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені законом або договором, дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житло-комунальних послуг, пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил. Окрім того, обов`язок споживача сплачувати за житлово-комунальні послуги закріплений у статтях 67, 68 Житловому кодексі УРСР. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (правова позиція Верховного Суду України у справі №6-2954цс15). Судом встановлено, що Концерн «Міські теплові мережі» надає послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, з урахуванням наведених норм права зобов`язання по оплаті послуг з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення несе користувач/власник житлового будинку, квартири, як споживач. Відсутність між сторонами договору на надання послуг централізованого опалення не є підставою для несплати за надані Концерном «МТМ» послуг, оскільки обов`язок оплати випливає з Закону. Виходячи з наведених норм матеріального права, суд приходить до висновку, що відсутність договору між позивачем та відповідачем не позбавляє відповідача обов`язку сплачувати комунальні послуги, пов`язані з утриманням майна, яке перебуває у його власності або користуванні. Порядок доведення до споживачів інформації про перелік житлово-комунальних послуг, структуру цін\\ тарифів, зміну, цін\\ тарифів з обслуговування її необхідності та про врахування відповідної позиції територіальних громад, затверджено наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 30.07.2012 року № 390 і зареєстрованого в Мінюсті України 16.08.2012 року № 1380/ 21692. Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630. Щомісяця теплопостачальною організацією споживачеві надається платіжна квитанція, де зазначена інформація про тариф та вказано суми нарахувань. Пунктом 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», які затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 630, закріплено, що самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється. Наказ Мінбуду України № 4 від 22 листопада 2005 року «Про порядок відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води» зі змінами, внесеними наказом Мінжитлокомунгоспу за № 169 від 6 жовтня 2007року, визначає процедуру надання дозволу на відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання житлового будинку при відмові споживачів від ЦО та ГВП. А внесені Наказом №169 від 06 жовтня 2007 року, зміни унеможливлюють відключення від ЦО та ГВП окремих квартир у багатоквартирному будинку і передбачають можливість відключення від централізованого опалення та гарячого водопостачання будинку в цілому за рішенням загальних зборів всіх власників (уповноважених осіб власників) приміщень у житловому будинку. Система теплопостачання квартири відповідача є загальнобудинковою, від`єднання від централізованого опалення або каналізації не проводилось, тому послуги відповідачу надавались постійно і в повному обсязі. Відповідач не надав суду акт опломбування або відключення квартири від водопостачання та водовідведення. У зв`язку з тим, що відповідачем не надано доказів призупинення водопостачання та водовідведення відповідно до вимог закону, суд не приймає до уваги його доводи щодо невикористання послуг через відключення від каналізації. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказів на спростування факту наявності заборгованості чи її розміру станом на час розгляду справи відповідач не надав. Заперечень з боку споживача на неналежну якість надання послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води на адресу концерну не надходило. В порядку досудового врегулювання спір між сторонами не вирішений. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши сторін, взявши до уваги обставини, викладені позивачем по тексту уточненої позовної заяви та доводи відповідача, викладені у відзивах, перевіривши їх наявними в матеріалах справи доказами, проаналізувавши перелічені норми матеріального права приходить до висновку, що позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з централізованих опалення за період з 01.05.2018 року по 31.07.2019 року (включно) є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Позовні вимоги до [PERSON] є необгрунтованими та не підлягають задоволенню. Судові витрати по справі розподіляються між сторонами у відповідності до вимог частини першої статті 141 ЦПК України.

Outcome: partial