Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

21 вересня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області із позовом до відповідача [PERSON] про визнання дійсним договору застави. В позові зазначав, що 17.06.2011 року між ним та відповідачем був укладений договір позику-застави на суму 20000 грн. строком до 31.12.2011р. Згідно умов договору позивач передав відповідачу гроші в сумі 20000 грн. під заставу земельної ділянки, яка розташована по вул. Южній, 21 в с.Піонерське в м. Маріуполі, яка належить [PERSON] Відповідач свої зобовязання за договором не виконав, не повернувши позивачу борг. Просив суд визнати договір застави (іпотеки) від 17.06.2011р. дійсним та таким, що не підлягає нотаріальному посвідченню. У судове засідання позивач не зявився, в письмовій заяві просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився по невідомим суду причинам, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином та своєчасно за останнім відомим місцем мешкання, реєстрації та шляхом оголошення у пресі. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Даний висновок робиться на підставі наступних норм закону та встановлених обставин. Згідно до ст. 1046 за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ст. 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до положень ст. 13 Закону України «Про заставу» договір застави повинен буди укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні обєкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна. Згідно до ст. 14 цього Закону недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України. Згідно ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Судом встановлено, що 17.06.2011р. між [PERSON] та [PERSON] укладено письмовий договір позики-застави, за яким відповідач отримав суму 20000 грн. зі строком повернення 31.12.2011р. під заставу земельної ділянки № 21 по вул. Южна в с. Піонерське м. Маріуполя. Відповідно до п. 2.2 договору при неповерненні боргу у встановлений строк право розпорядження заставленим майном переходить до [PERSON], який зобовязується на власний розсуд ним розпорядитися для погашення суми боргу, у тому числі продати заставлене майно згідно виданої довіреності, а отримані від продажу гроші залишити собі в рахунок погашення боргу. Позивачем, як доказ прилучена до позову ксерокопія договору позики-застави, однак даний договір нотаріально не посвідчений. На цій підставі, приймаючи до уваги п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в якому зазначено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін, суд відмовляє в задоволенні позову. Згідно з положеннями п.2 ч.1 ст.4 Закону України «Про держану реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 07.2004 року, в редакції яка діяла на момент укладення договору, обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, у тому числі іпотека. Відповідно до ч.1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON]

Outcome: dismissed