Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

21.06.2019 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому просить усунути перешкоди [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовної заяви зазначає, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім`ї у вказаній квартирі окрім позивача, зареєстровані: її чоловік - [PERSON] , син - [PERSON] та онука - [PERSON] . Після одруження, а саме 05.03.2011 року син позивача переїхав на постійне проживання у квартиру [ADDRESS] , у якій також проживає його дружина [PERSON] . З цього моменту і по сьогоднішній час син фактично безперервно проживає у вищевказаній квартирі, однак залишається зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] . Онука, яка зареєстрована у спірній квартирі - жодного дня не проживала у ній, оскільки проживає разом із батьком за адресою: [ADDRESS] . З огляду на вказане, просить суд позов задовольнити та визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 18.07.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити за правила спрощеного позовного провадження. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 30.07.2019 року постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 01.10.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали вимоги позовної заяви, покликаючись на мотиви такої, просили задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи у питанні проти визнання дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням виступила проти, у вирішенні питання по суті позовних вимог щодо [PERSON] поклалася на розсуд суду. Допитані 01.11.2019 року у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , підтвердили слова позивача та вказали, що знають сім`ю сторін, знають [PERSON] з дитинства, також зазначили, що з моменту його одруження той не проживає у квартирі [ADDRESS] . Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб № 420 від 10.06.2019 року, виданою ОСББ «Любисток18», стверджується, що у квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 21). Актом ОСББ «Любисток18» № 139 від 10.04.2017 року стверджується, що [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] , а проживає із своєю сім`єю за адресою: [ADDRESS] (а.с.22). Актом ОСББ «Любисток18» № 260 від 18.04.2018 року стверджується, що [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] , а проживає із своєю сім`єю за адресою: [ADDRESS] (а.с.23). Актом ОСББ «Любисток18» № 362 від 29.10.2018 року стверджується, що [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] , а проживає із своєю сім`єю за адресою: [ADDRESS] (а.с.24). Актом ОСББ «Любисток18» № 419 від 10.06.2019 року стверджується, що [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] , а проживає із своєю сім`єю за адресою: [ADDRESS] (а.с.25). Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно копії Реєстраційного посвідчення від 27.02.1992 року стверджується, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , про що зроблено відповідний запис у реєстрову книгу № 61 за № 10450 (а.с.16). Згідно Свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] перемінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.12). Згідно Свідоцтва про одруження серії [NUMBER] стверджується, що прізвище позивача після одруження « [PERSON] » (а.с.11). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709 цс 16 зазначив, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Окрім цього, суд зазначає, що частинами 1, 2 ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них. Пунктом 15 постанови Пленум Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» передбачено, що наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] фактично не мешкають (що підтвердив у судовому засіданні відповідач), оскільки, проживають окремою сім`є за адресою: [ADDRESS] , де постійно проживають з 2011 року до сьогоднішнього дня. Отже, за таких умов визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] у якій вони фактично тривалий час не мешкають до порушення їх прав, на переконання суду, не призведе. За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідачі не проживають на спірній житловій площі понад один рік без поважних причин, а тому їх слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А відтак, з відповідача слід стягнути 704 грн. 80 коп. судового збору в користь позивача.

Outcome: approved