Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

21 березня 2016 року [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], третя особа: Управління служба у справах дітей Самарської районної в м. Дніпропетровську ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України дитини до досягнення нею 16-річного віку, без згоди та супроводу батька. В обґрунтування своїх вимоги позивач зазначала, що 17.07.2009 року вона з відповідачем уклала шлюб, який було зареєстровано в Красногвардійському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №461. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Приблизно з середини 2011 року стосунки в сімї почали поступово погіршуватися. Її чоловік поступово втрачав цікавість до сімї та спільної дитини. Так тривало близько двох років. 10 квітня 2014 року вони з чоловіком припинили спільне проживання. З того часу, вона із сином фактично мешкає разом зі своїм батьком, [PERSON], за місцем власної реєстрації, а чоловік зі своїми батьками за місцем його реєстрації. На даний час вони із відповідачем не ведуть спільного господарства, не спілкуються та не зустрічаються взагалі. До жодних домовленостей, умовностей, навіть в разі крайньої потреби, прийти не можуть. До подальшої долі спільної дитини відповідач не проявляє цікавості, не приймає участі у навчанні і вихованні та не дбає про її фізичний та духовний розвиток. Спроб розірвати шлюб до цього часу не було ані з її сторони, ані зі сторони відповідача. Майнового спору чи спору щодо сплати аліментів між ними не має. Головним приводом даного позову є те, що їх спільний із відповідачем син є дуже хворобливою дитиною. Так, щорічно в зимовий період він хворіє по шість-вісім разів на бронхіти, гострі респіраторні захворювання, запалення горла та інші застудні хвороби. Ледве дитина видужує і повертається до безтурботного життя, як нежить і кашель зявляються знову. Позивачу, як матері, дуже важко дивитися на страждаючого малюка, тим більше, якщо дитина постійно хворіє і замість ігор з прогулянками бачить термометри і ліки. У звязку із зазначеним вище, дільничним сімейним лікарем було взято дитину на диспансерний облік із діагнозом: «часто хворіючи дитина», а також рекомендовано: санітарно-курортне лікування в приморських та гірських курортах, спелеотерапія, загартовування, інгаляційна терапія, фізіотерапевтичне лікування. Варто зазначити, що найближча амбулаторія (в якій і приймає дільничний сімейний лікар) знаходиться у с. Олександрівка, на відстані 5 км від дому, а найближча аптека у смт. Магдалинівка (районному центрі), на відстані 18 км. У звязку із тим, що позивачка працює вчителем у Радянській загальноосвітній школі, вона не має фінансової спроможності забезпечити дитині рекомендовані лікарем оздоровчі заходи. Єдиний варіант оздоровлення сина, на який вона може сподіватись це гостинність її сестри [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) [PERSON], яка з 2010 року мешкає у м. Севастополь АРК, має там сімю, житло та дитину. Так, 15 лютого 2014 року між нею та громадянином України [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського РУЮ у м. Севастополі було видано свідоцтво про шлюб серії І-АС №040864. 05 червня 2014 року в подружжі її сестри народилася дочка [PERSON] Факт її реєстрації у м. Севастополь посвідчується довідкою ДУП Севастополя «Єдиний інформаційно-розрахунковий центр». Її сестра, [PERSON], щороку гостинно запрошує її із сином до себе. У 2011 році вона приїжджала на кілька тижнів гостити до сестри разом із батьком. У 2013 році вони із сином пробули у Севастополі у сестри близько місяця. Морська вода, також як і морське повітря дуже корисні для організму будь-якої людини, а в результаті місячного перебування на чорноморському узбережжі стан здоровя її сина змінився майже докорінно, внаслідок чого він майже до морозів 2013 року проходив у дитячий садочок. Єдиним доказом, що підтверджує їх із сином тривалий відпочинок у Криму в 2013 році є численні їх фотографії разом із її сестрою [PERSON] на узбережжі. Однак, з часу анексії АРК та набранням чинності законів України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та «Про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», а також «Про забезпечення прав і свобод громадян на правовий режим на тимчасово окупованій території України» переїзд разом із дитиною до сестри для неї став неможливим. Законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оскільки вони із чоловіком не проживають однією сімєю, не ведуть спільного господарства та не спілкуються уже близько 2-х років єдиною можливістю для неї виїхати із спільною дитиною до сестри є нотаріально засвідчена згода надана чоловіком. Однак, внаслідок вкрай напруженої сімейної особистої ситуації, тривалих непорозумінь і розбраті із чоловіком вона не має змоги отримати таку згоду. Фактично, питання щодо надання нотаріальної згоди, як і ряд інших питань, які стосуються спільної дитини не знаходять ані підтримки, ані якоїсь конкретної думки. Позивачу ніколи не вдавалося досягнути жодних домовленостей стосовно конкретної його позиції з даного приводу. У звязку із цим, позивач не має змоги оздоровлювати спільну дитину, а їх син втрачає єдину можливість чорноморського відпочинку. Позивач просила суд ухвалити рішення, яким надати дозвіл їй на оформлення всіх документів, повязаних із перетинанням державного кордону України, а також виїзду до вільної економічної зони «Крим» її сина [PERSON], [INFO] до досягнення ним 16-річного віку та надати дозвіл [PERSON], [INFO] на виїзд за межі території України та на виїзд до вільної економічної зони «Крим» без згоди та без супроводу батька до досягнення ним 16-річного віку. В судове засідання представник позивача не зявився, але надав суду заяву про те, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, обґрунтувавши обставинами, що вказані в позовній заяві та просив задовольнити позов і розглянути справу заочно. Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних доказів у справі. Відповідач неодноразово в судове засідання не зявився, хоча був повідомлений належним чином про дату, час та місце судового засідання. Клопотання представника позивача про заочний розгляд задоволено і цивільна справа розглянута заочно. Дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 17 липня 2009 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації Красногвардійського відділу реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 17 липня 2009 року зроблено відповідний актовий запис №461, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-КИ №144127 від 17 липня 2009 року (а.с.10). Позивач та відповідач є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-КИ №316406 від 27 жовтня 2010 року, актовий запис №619 (а.с.11). Малолітній [PERSON] знаходиться на диспансерним обліку у лікаря із діагнозом: «часто хворіючи дитина», та йому рекомендовано: санітарно-курортне лікування в приморських та гірських курортах, спелеотерапія, загартовування, інгаляційна терапія, фізіотерапевтичне лікування, що підтверджується медичною довідкою від 04.03.2016 року (а.с.12). Позивач має рідну сестру [PERSON], яка з 2010 року мешкає у м. Севастополь АРК. (а.с.23, 25) [PERSON] запрошує позивача із її сином до себе у гості, що підтверджується копією листа (а.с.17). Приймаючи рішення про зачаткове задоволення позовних вимог, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року,\~\~ в усіх діях щодо дітей,\~\~ незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами,\~\~першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.\~\~Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст.141 СК України\~\~ мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.155 СК України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Пунктом 1 ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупованою територією була визначена, зокрема сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Згідно з ч.1 ст.3 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» та території ВЕЗ «Крим» діє особливий правовий режим економічної діяльності фізичних та юридичних осіб, у тому числі особливий порядок застосування норм регуляторного, податкового та митного законодавства України, а також особливий режим внутрішньої та зовнішньої міграції фізичних осіб. Вищезазначена норма в повній мірі кореспондується і з ч.1 ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відповідно до якої на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Загальну норму перетинання межі і ВЕЗ «Крим» визначено ч.1 ст.10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», згідно з якою громадяни України мають право на вільний та безперешкодний вїзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти вїзду-виїзду за умови предявлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Виходячи зі змісту ст.ст. 1, 3, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянин України має право виїхати з України. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюється Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. \~З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.\~ \~\~ На теперішній час позивачка має намір поїхати разом із дитиною до м. Севастополь АРК для оздоровлення дитини її фізичного, духовного та морального розвитку, але без нотаріально посвідченої згоди на те батька малолітнього сина, позивачка це зробити не може. \~ Відповідно до посилань позивачки у добровільному порядку відповідач відмовляється надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд сина за кордон. Судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітнього сина [PERSON] за межі України для тимчасового перебування. \~ Отже виходячи з положень ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» суд вважає за необхідне задовольнити позов частково та надати дозвіл на оформлення проїзного документа для виїзду до м. Севастополь АРК малолітнього сина [PERSON], [INFO], на термін до досягнення ним 12-річного віку. Що стосується вимоги позивача про надання дозволу дитині на виїзд за кордон України, то в цій частині суд вважає за необхідне відмовити, оскільки позивачем не надано суду обґрунтування таких виїздів.

Outcome: partial