Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

21.12.2016 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою про стягнення боргу в розмірі 1086932,91 грн. В обґрунтування свої позовних вимог зазначає, що 13.07.2013 р. укладено договір позики між сторонами, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] кошти в розмірі 12 000 доларів США, які останній повинен був повернути за першою вимогою. Крім того, 14.07.2014 р. укладено договір позики між сторонами, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] кошти в розмірі 30 000 доларів США, які відповідач зобовязався повернути 13.07.2015 р. Кошти позивачу не повернуті, [PERSON] ухиляється від виконання своїх кредитних зобовязань. Укладання договорів позики підтверджується розписками. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що відповідач отримав дві позики. Перша з них була в сумі 30000 доларів США, що підтверджується розпискою від 14.07.2014 року. Строк повернення 13.07.2015 року. Друга позика була видана у 2015 році, що підтверджується розпискою на суму 12000 доларів США. Дата позики у розписці не зазначена, строк повернення коштів за першою вимогою. Відповідач у судове засідання зявився, проти задоволення позову заперечував. Пояснив, що визнає факт отримання коштів в сумі 12000 доларів США. Обидві розписки він писав власноручно, але кошти в сумі 30000 доларів США від позивача не отримував. Таку розписку писав з метою визначення процентів за першою розпискою (яка видавалась на суму 12000 доларів США). Будь-якої заборгованості перед позивачем не має, оскільки згідно домовленості кошти повертав на вимогу позивача особисто йому, або іншим особам за його вказівкою. Вважає обидві позики недійсними, оскільки видавав розписки без згоди своєї дружини. Крім того, зазначив, що позичені кошти використовував для господарської діяльності, як фізична особа-підприємець, отже спір не підсудний Новоград-Волинському міськрайонному суду, а має вирішуватись в порядку господарського судочинства. Дослідивши у судовому засіданні надані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до розписки від 14.07.2014 р. укладено договір позики між сторонами, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] кошти в розмірі 30 000 доларів США, які позичальник зобовязався повернути 13.07.2015 р. З іншої розписки вбачається, що [PERSON] передав [PERSON] кошти в розмірі 12 000 доларів США, які останній повинен був повернути на першу вимогу. В судовому засіданні відповідач визнав, що видавав вищезазначені боргові розписки. В силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо сума позики не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Надані позивачем, як докази укладених договорів, розписки свідчать про те, що в даному випадку договір позики укладений у письмовій формі, відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі та приймається судом, як доказ, який вказує на факт наявності боргу відповідача перед позивачем. Згідно норм ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Оскільки розписки про отримання позики перебували у позивача, а інших належних доказів виконання зобовязання відповідачем не надано, суд не бере до уваги посилання відповідача на повернення позики. Суд також визнає необґрунтованими заперечення відповідача щодо підсудності даної справи господарському суду. Незалежно від статусу відповідача у спірних правовідносинах (як фізичної особи-підприємця або без такого статусу), наданими доказами підтверджується, що позивач надавав позику як фізична особа, яка не здійснює господарської діяльності, отже - справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Посилання відповідача на недійсність розписок за відсутності згоди дружини позичальника суд визнає безпідставними, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України, встановлено право дружин на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідачем не надано рішення суду, яким би визнавався недійсним договір позики, що укладено між [PERSON] та [PERSON] У даній справі судом встановлено, що між сторонами виникло грошове зобовязання, яке виражено в іноземній валюті доларах США. Відповідно до п. 14 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судові рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Тобто стягнення заборгованості проводиться за курсом НБУ станом на 13.12.2016 р., що згідно інформації з офіційного сайту Національного банку України склав 2587,9355 грн. за 100 дол. США. Оскільки зазначений обмінний курс станом на 13.12.2016 р. є складовою частиною позовних вимог і він не перевищує розмір обмінного курсу, встановленого НБУ на день винесення рішення у справі, суд не може вийти за межі позовних вимог та застосовує такий курс для визначення суми заборгованості, що підлягає стягненню. Таким чином, заборгованість в сумі 42 000 доларів США у перерахунку за вказаним курсом складає 1\~086\~932,91 грн. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені позивачем при подачі позову та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 6890 грн. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved