Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

1 Стислий виклад позиції позивача та відповідача. Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, індексу інфляції та трьох відсотків річних. У своєму позові позивач зазначила, що 01 червня 2012 року між нею та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого вона передала у власність, а відповідач отримав від неї грошові кошти в розмірі 150 000 грн., які він повинен був повернути 20 вересня 2012 року, про що було написано розписку. 20 серпня 2012 року між нею та відповідачем було укладено другий договір позики, згідно якого вона передала у власність, а відповідач отримав від неї грошові кошти в розмірі 150 000 грн., які він повинен був повернути їй до 20 жовтня 2012 року, про що була написана розписка від 20 серпня 2012 року. До теперішнього часу відповідачем грошові кошти не повернуті, відповідач ухиляється від зустрічі з нею. У зв`язку із зазначеним просить суд стягнути з [PERSON] на її користь суму боргу за договором позики від 01 червня 2012 року 150 000 грн., 241 620 грн. індекс інфляції та 31 965,06 грн. три відсотка річних; стягнути з відповідача на її користь суму боргу за договором позики від 20 серпня 2012 року 150 000 грн. суму позики, 241 620 грн. індекс інфляції та 315 962 грн. три відсотка річних, а всього 423 216,20 грн. Посилається на норми ст.ст.525, 526, 527, 625, 1047, 1048, 1046, 1047 ЦК України. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав суду відзив на позов та заяву про розгляд справи у його відсутність, заперечує щодо задоволення позову. У своєму відзиві на позов відповідач посилається на те, що позивач дізналась про порушені її права 21 вересня 2012 року та 21 жовтня 2012 року. Заперечує щодо існування будь-яких грошових зобов`язань між сторонами. Хвороба позивача не можу бути визнана поважною причиною для поновлення пропущеного строку позовної давності. Наявність захворювання не може бути визнана підставою для поновлення строку позовної давності, оскільки позивач мала можливість звернутись до суду в межах таких строків. Згідно до медичних документів сукупно позивач перебувала на стаціонарному лікуванні тільки 173 дні з червня 2013 року по квітень 2015 року, а з серпня 2014 року тільки 54 дні з трьох років позовної давності. Вважає вимоги позивача безпідставними. Посилається на вимоги ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилались на обставини викладені в позові та просили суд поновити строк позовної давності. 2. Заяви, клопотання учасників справи 19 грудня 2019 року та 13 січня 2020 року відповідачем надана заява, у якій просить суд відмовити в задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності. 19 грудня 2019 року відповідачем надана заява, у якій просить провести підготовчий розгляд справи у його відсутність. 02 січня 2020 року позивачем надана суду заява про поновлення строку позовної давності. 15 січня 2020 року відповідачем наданий суду відзив на позовну заяву. 24 січня 2020 року позивачем надана суду відповідь на відзив. 10 лютого 2020 року, 13 березня 2020 року, 12 травня 2020 року відповідачем надана заява про розгляд справи за його відсутність. 08 травня 2020 року відповідачем долучені до справи письмові докази. 3.Процесуальні дії суду 25 листопада 2019 року ухвалою суду відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання. 20 лютого 2020 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин В судовому засіданні встановлено, що 01 червня 2012 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого вона передала, а відповідач отримав від неї грошові кошти в розмірі 150 000 грн., які він повинен був повернути 20 вересня 2012 року, про що було написано розписку, що не заперечується відповідачем. 20 серпня 2012 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено другий договір позики, згідно якого вона передала, а відповідач отримав від неї грошові кошти в розмірі 150 000 грн., які він повинен був повернути їй до 20 жовтня 2012 року, про що була написана розписка від 20 серпня 2012 року (а.с.9). Позивач у своєму позові та в судовому засіданні посилається, що отримані відповідачем кошти в розмірі 150 000 грн. за договором від 01 червня 2012 року та в розмірі 150 000 грн. за договором від 20 серпня 2012 року на сьогоднішні час не повернуті позивачу. Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та предметом позову є стягнення грошових коштів за договором позики, індексу інфляції та трьох відсотків річних. Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з цивільних правовідносин та обраний спосіб захисту - стягнення грошових коштів. 5. Оцінка суду Вислухавши позивача, представника позивача, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши докази по справі, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У правовому висновку про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, який міститься в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Як встановлено в судовому засіданні дійсно між сторонами 01 червня 2012 року та 20 серпня 2012 року були укладені договори позики в розмірі по 150 000 грн., про що сторонами були написані розписки. Відповідач надав суду заяву про застосування строку позовної давності, на що позивач надала заяву про його поновлення. Щодо строку позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг трирічного строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, а за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину такий перебіг починається від дня, коли почалося його виконання. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Початок перебігу позовної давності за зобов`язаннями врегульовано частиною 5 статті 261 ЦК України, згідно з якою за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У своєму позові та у поясненнях позивач вказує, що строк позовної давності, який просить поновити, нею пропущений з поважних причин, посилаючись на те, що 05 серпня 2014 року позивач звернулась до суду із вимогами до відповідача про стягнення заборгованості за вказаними вище договорами позики, але за її заявою справа залишена без розгляду, а також наявної у неї тяжкої хвороби та проходження лікування, а також відсутність коштів для звернення до фахівця в галузі права. Позивач вважає, що в даному випадку, строк позовної давності підлягає поновленню. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Проте, статтею 264 ЦК визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Аналіз вказаної норми статті 264 ЦК призводить до висновку, що йдеться про дві підстави для переривання перебігу позовної давності: а) вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; б) пред`явлення позову особою позову одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Оскільки строк позовної давності позивачем пропущений, яку відповідач просив суд застосувати, тому у задоволенні позову слід відмовити. При цьому суд зазначає, що не має підстав вважати такий строк пропущеним з поважних причин: перебіг такого строку почався з 14 серпня 2014 року, з урахуванням звернення позивача до суду у 2014 році, тобто переривання строку позовної давності, доводи про наявність поважності причин пропуску строку суд не приймає до уваги, тому як вбачається з наданих суду медичних документів сукупно позивач перебувала на стаціонарному лікуванні тільки 173 дні з червня 2013 року по квітень 2015 року, а з серпня 2014 року тільки 54 дні з трьох років позовної давності. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). Натомість позивач, будучи стороною за договором позики та відповідно особою, яка надала відповідачу грошові кошти, достеменно знала про порушення свого права, ще з 2012 році, однак не вимагала повернення коштів та у трирічний строк до суду не зверталась, причини поважності пропуску строку позовної давності відсутні. Ст.ст.76, 80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Ст.81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене та вимоги ст. 267 ЦК України підстави для поновлення строку звернення до суду та для задоволення позову відсутні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed