Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

21.12.2013 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом та уточнивши вимоги просить встановити факт відплатного придбання позивачем двохкімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], а також просить визнати її добросовісним набувачем вказаної квартири. При цьому позивач посилається на те, що 26.11.2004 року вона придбала зазначену квартиру на підставі договору дарування, оскільки її чоловік на той час був за межами України і не мав можливості надати письмову згоду для оформлення угоди купівлі-продажу. Однак за квартиру продавцем [PERSON] були отримані кошти в розмірі 160380,00 грн., що еквівалентно 29700 доларів США, про що він видав розписку позивачу. В подальшому позивачу стало відомо, що 1/2 частину квартири відповідач [PERSON] купив у [PERSON] на підставі довіреності від [PERSON], яку в судовому порядку було визнано недійсною. Останнім судовим рішенням апеляційного суду [PERSON] рекомендовано звернутись до суду з віндикаційним позовом про витребування у позивача частини квартири [PERSON], у зв'язку з чим [PERSON] змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник підтримали позовні вимоги та просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав та просить їх задовольнити. Вислухавши сторін, представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 26.11.2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Алексєєвою О.В., відповідно до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар квартиру під [ADDRESS], яка належала дарителю на підставі договору купівіл-продажу, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 20.09.2004 року за реєстром №4734, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості в книзі №506пр. на сторінці №167 за №727, реєстраційний номер 7331741 /а.с.5/. Судом досліджено копію розписки відповідача [PERSON] від 26.11.2004 року, в якій зазначено, що ним отримані гроші в рахунок остаточного платежу за продану ним квартиру за адресою: [ADDRESS], в сумі 160380 грн. від покупця квартири [PERSON] /а.с.8/. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16.10.2012 року у справі №1512/2-35/2011 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа - [PERSON], про визнання договору купівлі-продажу та договору дарування частково недійсними - задоволено та визнано недійсним правочин договір купівлі-продажу від 20.09.2004 року, зареєстрований за №4724, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], у розмірі 1/2 частини квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON], укладений між [PERSON] та [PERSON], а також визнано недійсним правочин договір дарування від 26.11.2004 року, зареєстрований за №4-6209, посвідчений державним нотаріусом 1-ої Одеської державної нотаріальної контори Алексеєвою О.В., у розмірі 1/2 частини квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON], укладений між [PERSON] та [PERSON], та стягнуто з [PERSON] 239790,00 грн. на користь [PERSON] /а.с.9-13/. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 05.11.2013 року задоволено частково апеляційну скаргу [PERSON] та рішення Київського районного суду м. Одеси від 16.10.2012 року скасовано в частині визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS], укладеного 26.11.2004 року між [PERSON] та [PERSON] та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 239790 грн., та в цій частині в позові [PERSON] - відмовлено, в решті рішення Київського районного суду м. Одеси від 16.10.2012 року залишено без змін /а.с.14-16/. Тобто, судовими рішеннями встановлено, що 1/2 частина квартири, що належала [PERSON], відчужена незаконно, оскільки у [PERSON] не було волевиявлення на відчуження належної їй 1/2 частини спірної квартири, оскільки вона не видавала відповідної довіреності, тому на підставі ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України суд визнав недійсним договір купівлі-продажу 20.09.2004 року в частині відчуження 1/2 частини квартири. Станом на 24.02.2014 року квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON], про що суду надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Допитані в судовому засіданні 18.02.2014 року свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які є відповідно батьком, сестрою та чоловіком позивача, суду пояснили, що на час укладення договору дарування чоловік позивача [PERSON] перебував в рейсі за межами України, що також підтверджується наданими письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи. Свідки [PERSON] та [PERSON] також пояснили суду, що були присутні під час укладення угоди 26.11.2004 року, та насправді [PERSON] не подарував квартиру, а продав її, він отримав гроші від [PERSON], про що склав розписку. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 258 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено який факт заявник просить встановити та з якою метою. Позивач звернувся з заявою про встановлення факту відплатного придбання позивачем двохкімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], однак вказані факти мають бути встановлені належними доказами при розгляді спору про право. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України - Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За таких обставин, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача [PERSON] в обраному нею варіанті способу захисту прав не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені.

Outcome: dismissed