Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

21.02.2017р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 24 вересня 2005 року між ним та відповідачем був зареєстрований шлюб. В період шлюбу 11.07.2014р. подружжям за спільні кошти було придбано квартиру [ADDRESS]. Окрім того, у вересні 2015 року подружжям за спільні кошти було придбано автомобіль[NUMBER]. Право власності на вказане майно оформлено на відповідача. Враховуючі, що спірне майно є об'єктом спільного майна подружжя, набутого в період шлюбу, просить в позові визнати за позивачем право власності за 1/2 частину спірної квартири, припинити за нею право власності на 1/2 частину автомобіляSkoda Oktavia A5», стягнувши з відповідача на користь позивача в якості компенсації 1/2 вартості спірного автомобіля в розмірі 93365,5 грн. Позивач та його представник адвокат Осоненко Ю.О. в судовому засіданні позов підтримали та надали пояснення, аналогічні тим, що викладені в позові, просили позов задовольнити та стягнути судові витрати. Відповідач та його представник адвокат Юрасов А.В. в судовому засіданні проти позову заперечували з тих мотивів, що відповідач придбав спірне майно за особисті кошти, тоді як позивач не працював, тому просили в задоволенні позову відмовити. Надали також письмові заперечення на позов, де викладена аналогічна правова позиція (а.с.76-78, 119-122). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що у червні 2014 року вона надала в борг сім'ї [PERSON] грошові кошти в сумі 8000 доларів США для придбання квартири. ЇЇ чоловік та батько позивача є однокласниками, тому вони товаришують сім'ями. Грошові кошти до сьогоднішнього дня їй не віддали. Куди потратили вказані гроші вона не знає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив суду, що позивач є його рідною донькою. У 2006 році був проданий будинок його тестя в Криму, тому він мав гроші. Перед купівлею квартири та машини він дав доньці та зятю 3000 доларів США на придбання спірної квартири та 1000 доларів США на придбання спірної машини. Боргові розписки не оформлювали, оскільки давали гроші як для сім'ї. В побуті дочка займалась домашнім господарством та донькою, а її чоловік - відповідач по справі - працював. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з нижченаведених підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24 вересня 2005 року між сторонами був зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Заводського районного суду м.Запоріжжя від 16.03.2017р. (а.с.11, 87-88). Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO] (а.с.5). В період шлюбу, а саме 11.09.2015р., подружжям за спільні кошти було придбано «Skoda Oktavia A5» реєстраційний номер [NUMBER], що підтверджується довідкою-рахунком ПП «Корінтія» від 11.09.2015р. та довідкою Регіонального сервісного центру в Запорізькій області МВС України № 31/8-2401 (а.с.115-116). Згідно ст. 60 Сімейного Кодексу України, набуте майно подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної власності. Відповідно до ст. 70 Сімейного Кодексу України, майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Під майном ч. 1 ст. 190 ЦК України має на увазі окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, що одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Внаслідок цього суд приходить до висновку, що спірний автомобіль, який був придбаний відповідачем в період його шлюбу з позивачем, є об'єктом права спільної власності подружжя. Оскільки факт придбання подружжям спірного майна в період шлюбу доведено в судовому засіданні, суд вважає за необхідне задовольнити позов в частині визнання вказаного автомобіля об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно звіту вартості спірного автомобіля (а.с.30-44) його вартість складає 186733 грн. Але суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення половини вартості з відповідача на користь позивача та припинення права власності за позивачем на спірний автомобіль не засновані на законі, оскільки згідно ч.2 ст.364 ЦК України компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою, а право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Доказів того, що позивач отримав таку компенсацію від відповідача, суду надано не було, відповідач проти позову заперечував, отже відсутні правові підстави для припинення права власності за позивачем на спірний автомобіль. Окрім того, згідно ч.5 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Тому суд вважає за можливе захистити права позивача шляхом визнання права власності на спірний автомобіль в рівних частках з відповідачем, вартість кожної 1/2 частки спірного автомобіля складає 93365,54 грн. Доводи відповідача про те, що позивач не працював, а тому не має права на вказаний автомобіль, суд вважає необґрунтованими, оскільки згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З матеріалів справи вбачається, що сторони від шлюбу мають малолітню доньку - [PERSON], [INFO] (а.с.5). З показань позивача та свідка [PERSON], а також з довідок та характеристик дитячих навчальних закладів (а.с.128-130) вбачається, що позивач не працювала з поважних причин, оскільки вона вела домашнє господарство та доглядала за дитиною. Що стосується позовних вимог в частині поділу квартиру [ADDRESS], суд вважає, що ці позовні вимоги не підлягають задоволенню з нижченаведених підстав. Згідно п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Судом встановлено, що спірна квартира була придбана позивачем за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 11.07.2014р. (а.с.79-81). В п.5 вказаного договору вказано, що дружина покупця - [PERSON], надала згоду на придбання вищевказаної квартири, що підтверджується її заявою, згідно якої вона підтвердила, що квартира купується за особисті кошти чоловіка, та якою він розпоряджатиметься в подальшому без її згоди (а.с.79-81). У своїй заяві від 11.07.2014р. на ім'я приватного нотаріуса [PERSON] позивач [PERSON] вказала, що вона дає згоду на придбання її чоловіком [PERSON] квартири [ADDRESS], та стверджує, що вищевказане нерухоме майно купується за його особисті кошти, та у зв'язку з цим придбана вказана квартира буде його особистою власністю, якою він в подальшому має право розпоряджатись без її згоди (а.с.83). Отже, спірна квартира є особистою власністю відповідача, а тому в силу ст.57 СК України не може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя, в т.ч. за боргові кошти, які були отримані у її батька [PERSON] і знайомої [PERSON], що оформлено борговою розпискою (а.с.92). Ця позиція позивача спростовується вищезазначеними письмовими доказами стосовно купівлі спірної квартири, які нотаріально посвідчені та оформлені за участю самого позивача. Твердження позивача про те, що її ввели в оману при оформленні договору у нотаріуса також є необґрунтовані та не засновані на законі, оскільки відповідно до відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Позивач не надав суду доказів того, що вказаний договір купівлі-продажу квартири та заява позивача стосовно особистої власності відповідача на придбану квартиру визнані недійсними, отже суд сприймає ці письмові нотаріально посвідчені докази як належні і обґрунтовані та такі, що підтверджують придбання відповідачем спірної квартири за його особисті кошти. Вимоги в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу також не підлягають задоволенню, оскільки позивач не надав суду доказів оплати послуг адвоката. Окрім того, договір с адвокатом Осоненко Ю.О. та [PERSON] від 01.02.2017р., який доданий до справи, самим позивачем не підписаний (а.с.59-60). При подачі позову позивачем сплачено судовий збір на суму 2726,5 грн. (а.с.1). В силу ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору на суму 927 грн. 01 коп. пропорційно задоволеним позовним вимогам (заявлено вимоги на 272646,50 грн., задоволено - на 93365,5 грн.). На підставі викладеного та

Outcome: partial