Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

20.03.2018 р. представник позивача за договором про надання правової допомоги від 29.01.2018 р. та ордеру - серії [NUMBER] [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом [PERSON] до [PERSON], 3-тя особа - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 28.12.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О. та зареєстрованого в реєстрі за №5886, Витягу з Державного реєстру правочинів від 28.12.2011 року та Витягу про державу реєстрацію прав, виданим Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна від 30.12.2011 року, позивач [PERSON], [INFO], є власником квартири [ADDRESS] Належна позивачу на праві власності квартира в цілому складається з однієї жилої кімнати житловою площею 18,6 кв.м. та має загальну площу - 33,5 кв.м. В даній квартирі зареєстроване місце проживання мають: позивач та його колишня дружина - відповідач [PERSON], [INFO]. Викладене підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи Додаток №13 до Правил, виданою Відділом з питань реєстрації місця проживання Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 08.02.2018 р. та відповіддю Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 16.03.2018 року на адвокатський запит вих. №12/03 від 07.03.2018 року. Проте в дійсності в зазначеній квартирі проживає лише позивач, а відповідач в квартирі не проживає з грудня 2013 року. Зазначає, що в минулому позивач та відповідач перебувати в зареєстрованому шлюбі, проте відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, сторони розірвали свій шлюб 17.12.2013 року. Спільних дітей від свого шлюбу сторони не мали і після розірвання шлюбу відповідач за власною ініціативою забрала з квартири свої речі та переїхала проживати в інше місце. Після розірвання шлюбу, позивач та відповідач перестали спілкуватися та підтримувати будь-які зв'язки, тому на сьогоднішній день позивачу невідоме фактичне місце перебування відповідача та засоби зв'язку з нею. Після того, як відповідач залишила квартиру, всі витрати по утриманню квартири в належному стані, в тому числі сплату рахунків за комунальні послуги, позивач несе самостійно і відповідач ніколи йому в цьому не допомагала. Враховуючи те, що відповідач не проживає без поважних причин в квартирі належної позивачу з грудня 2013 року та не допомагає позивачу з витратами по її утриманню, він (позивач) бажає зняти її з реєстраційного обліку в квартирі з метою зменшення розміру плати за комунальні послуги та отримання можливості оформити субсидію. Також Позивач бажав зазначити, що Відповідач добровільно переїхала проживати в інше місце проживання і він (позивач) ніколи не чинив їй ніяких перешкод у можливості користування квартирою. Відповідно вказаної довідки про реєстрацію місця проживання особи Додаток № 13 до Правил, виданою Відділом з питань реєстрації місця проживання Деснянської районної місті Києві державної адміністрації від 08.02.2018 року та відповіді Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 16.03.2018 року на адвокатський запит вих. № 12/03 від 07.03.2018 року, Відповідач зареєстрована в належній Позивачу на праві власності квартирі по сьогоднішній день, проте в дійсності, як вже зазначалось, вона в даній квартирі не проживає з грудня 2013 року. Факт того, що Відповідач без поважних причин більше 1 року не проживає в належній Позивачу на праві власності квартирі [ADDRESS], підтверджується актом складеними уповноваженими особами Житлово-експлуатаційної дільниці №302 від 02.02.2018 року засвідченого підписами свідків - сусідів по будинку: [PERSON] з квартири [ADDRESS] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] Позивач не бажає сплачувати комунальні послуги за не проживаючих в квартирі осіб, тому формальна прописка Відповідача порушує права Позивача як власника квартири на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном. На підставі викладеного, представник позивача [PERSON] - [PERSON] просить суд визнати особу, [PERSON], [INFO], такою що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] витрати по сплаті судового збору покласти на позивача [PERSON]. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 26.03.2018 р. відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення осіб, у якій роз'яснено відповідачу, право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Ухвалу про відкриття спрощеного провадження від 15.01.2018 р. та копію позовної заяви з додатками відповідачеві було направлено за адресою місця реєстрації. Причини неявки суду невідомі. Поштова кореспонденція повернулась з відміткою за закінченням встановленого строку зберігання. Станом на 19.06.2018 р. відзив на позов від відповідача [PERSON] на адресу Деснянського районного суду не надходив. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню та вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі ст. ст. 280 284 ЦПК України, з наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що у відповідності до Договору купівлі-продажу квартири - з однієї сторони [PERSON] (далі Продавець), та, з другої сторони, [PERSON], що надалі іменуються також як «Сторони», діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного, усвідомлюючи природу цього правочину, розуміючи значення свої дій, перебуваючи про здоровому розумі та ясній пам'яті уклали цей договір, про наступне: п. 1 продавець передає у власність Покупця, а Покупець приймає у власність квартиру [ADDRESS] У відповідно до п.2 зазначена у пункті 1 цього Договору квартира загальною площею 33,5 кв.м. складається з 1 (однієї) жилої кімнати житловою площею 18,6 кв.м. Договір купівлі-продажу квартири посвідчено 28.12.2011 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О. та зареєстрованого в реєстрі за №5886 (а.с.12). Згідно Витягу про державну реєстрацію прав, виданого Комунальним підприємством Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна - номер витягу 32747214 від 30.12.2011, реєстраційний номер 35545934, квартира за адресою: [ADDRESS], номер запису: 2596 в книзі; д. 2228-242 належить на праві власності [PERSON], на підставі Договору купівлі-продажу квартири, форма власності приватна, частка 1/1 (а.с.13). Крім того, відповідно до Довідки № 102/30/2855 від 08.02.2018 р. «Про реєстрацію місця проживання особи», за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання Деснянської РДА, місце проживання [PERSON], [INFO], зареєстроване за адресою: [ADDRESS] Зареєстровано дві особи (а.с.14). У відповідності до відповіді Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації на запит представника позивача - адвоката [PERSON] від 07.03.2018 р. №12/03, станом на 15.03.2018 р. за адресою: [ADDRESS], Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація інформує, що вказаною адресою зареєстровано 2 особи (а.с.16). Судом об'єктивно встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, серії [NUMBER], виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, шлюб між чоловіком [PERSON] і дружиною [PERSON], розірвано, про що 17.12.2013 р. складено відповідний актовий запис за №494 (а.с.17). Згідно Акту від 02.02.2018 р. «Про не проживання», підписаного [PERSON], [INFO] (проживає: [ADDRESS] та [PERSON], [INFO] (проживає: [ADDRESS]) в присутності майстра тех. дільниці [PERSON], склали цей акт про те, що [PERSON], [INFO] з грудня 2013 року по теперішній час дійсно не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.18). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім'ї власника житла права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, а також те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач [PERSON], [INFO] без поважних причин не мешкає за адресою: [ADDRESS], не утримує дане житло, не сплачує комунальні послуги. В даному житлі особистих речей немає, вона там тільки зареєстрована,суд вважає, що остання втратила право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ст. 405 ЦК України. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На підставі ст. ст. 316, 317, 319, 391, 321, 405 ЦК України,

Outcome: approved