Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

20.05.2019 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява від представника позивача [PERSON] адвоката Крючкової Н.В. до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування житлового будинку та договору дарування земельної ділянки недійсними. Позивач просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 22.06.2017 року (адреса: [ADDRESS] ), укладений між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського нотаріального округу Мельнічук В.І. реєстровий №900 із застосуванням наслідків недійсності правочину у вигляді двосторонньої реституції; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 22.06.2017 року (адреса: [ADDRESS] , кадастровий номер: 1223780800:02:010:0001), укладений між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського нотаріального округу Мельнічук В.І. реєстровий №901 із застосуванням наслідків недійсності правочину у вигляді двосторонньої реституції; стягнути з відповідачів на користь Позивача судові витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначив, що 16.02.2014 між ним та [PERSON] був укладений договір відсоткової позики, згідно з яким останній позичив 45000 доларів США з обов`язком повернути позику до 17.03.2014 зі сплатою 2% щомісяця. Однак відповідач [PERSON] позику не повернув, у зв`язку з чим позивач звернувся з позовом до суду. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 03.06.2014 визнано мирову угоду між позивачем та [PERSON] . Умови угоди наступні: 1. Відповідач [PERSON] зобов`язується сплатити позивачу [PERSON] у день підписання цієї угоди, тобто 30 травня 2014 року, 2 (два) % від суми позики за договором відсоткової позики з фізичною особою від 16.02.2014 р., укладеного між сторонами, за березень, квітень, травень 2014 року в сумі 2700 доларів США. 2. Сторони дійшли згоди, що сума позики у розмірі 45000 доларів США буде повернута відповідачем [PERSON] позивачу [PERSON] одним платежем у іноземній валюті 16 грудня 2014 року з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3 % річних, розрахованих позивачем згідно ст. 625 Цивільного Кодексу України в сумі 47713,41 грн. - індекс інфляції, 3423,31 грн. - 3 % річних. 3. Сторони дійшли згоди, що з урахуванням наданої [PERSON] відстрочки повернення [PERSON] суми позики до грудня 2014 року, [PERSON] щомісячно, до дня повернення позики в сумі 45000 доларів США, станом на 16-те число поточного місяця сплачує [PERSON] 2 % від вказаної суми позики шляхом передачі йому коштів готівкою чи перерахуванням безготівковим платежем на картковий рахунок [PERSON] . У випадку своєчасного виконання цього пункту угоди дата повернення коштів, зазначених в п.3 цієї угоди, може бути відстрочена сторонами до дня безумовного виконання п.3 угоди. 4. Сторони дійшли згоди, що визнані [PERSON] у судовому засіданні 20 травня 2014 року в Заводському районному суді м. Дніпродзержинська 2 000 грн. завданої ним [PERSON] моральної шкоди, [PERSON] сплачує [PERSON] одним платежем 30 травня 2014 року. 5. Сторони дійшли згоди щодо розподілу судових витрат по сплаті та розподілили їх наступним чином: визнані [PERSON] у судовому засіданні 20 травня 2014 року в Заводському районному суді м. Дніпродзержинська понесені [PERSON] витрати на правову допомогу в сумі 1500 грн., сплачений [PERSON] судовий збір в сумі 3622,18 грн., [PERSON] сплачує [PERSON] одним платежем 30 травня 2014 року. Передбачені пунктами 1, 4, 5 мирової угоди зобов`язання [PERSON] виконав вже на час визнання угоди ухвалою суду, а також сплатив 3% річних у розмірі 3423,31 грн., однак всі інші зобов`язання ним виконані не були. Під час розгляду справи ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 06.05.2014 вжиті заходи забезпечення позову у виді заборони відчуження та накладення арешту на майно [PERSON] : адміністративно-виробничу будівлю [ADDRESS] , загальною площею 2555,5 кв.м.; автомобіль ВАЗ 21099, 2006р.в., д/№ [NUMBER] ; автомобіль MITSUBISHI PAJERO, 2007р.в., д/№ [NUMBER] ; автобус БАЗ А079.14, що зареєстровані за [PERSON] . Після визнання судом мирової угоди 03.06.2014 вжиті заходи забезпечення позову були скасовані, а все вищезазначене майно після зняття арешту було [PERSON] відчужене, однак грошове зобов`язання перед позивачем не виконано. Намагаючись захистити свої майнові права шляхом примусового виконання виконавчого листа, виданого Заводським районним судом м. Дніпродзержинська про стягнення з відповідача вищезазначених грошових сум на підставі ухвали Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 03.06.2014 про закриття провадження у цивільній справі № 208/1007/14 у зв`язку з визнанням мирової угоди позивач звернувся до Заводського відділу державної виконавчої служби міста Дніпродзержинська. Постановою державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби міста Дніпродзержинська Суліма К.С. від 25.08.2016 року відмовлено у відкритті виконавчого провадження про примусове виконання виконавчого листа № 208/1007/14, виданого 13.02.2015 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська про стягнення із [PERSON] на його користь вищезазначених грошових сум у зв`язку з тим, що виконавчий лист видано на підставі ухвали суду про визнання мирової угоди, яка не відноситься до судових рішень. Позивач звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська з позовом до [PERSON] про стягнення боргу і ухвалою від 22.12.2016 відкрито провадження в даній цивільній справі, а рішенням суду від 16.11.2017 позов було задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь позивача 73803,70 доларів США. Під час примусового виконання рішення суду з`ясувалося, що майно, на яке може бути звернуте стягнення відсутнє. Позивач, ознайомившись з інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно, з`ясував, що між [PERSON] та його матір`ю [PERSON] 22.06.2017 укладені договори дарування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , земельної ділянки, кадастровий номер: 1223780800:02:010:0001, за тією ж адресою. Позивач вважає, що зазначені договори дарування є фіктивними та недійсними, оскільки не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича, договори укладені з метою ухилення від виконання мирової угоди та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення коштів. 23.07.2019 ухвалою судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області відкрито провадження у справі, визначено справу розглядати у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 20.08.2019 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Чупилки Ю.С. до Петриківського районного суду Дніпропетровської області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить в задоволенні позову відмовити. У відзиві зазначено, що дійсно між [PERSON] та його матір`ю [PERSON] 22.06.2017 укладені договори дарування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , земельної ділянки, кадастровий номер: 1223780800:02:010:0001, за тією ж адресою. Зазначені договори дарування не вважає фіктивними, оскільки після їх укладення настали відповідні юридичні наслідки встановлені умовами договорів для його сторін: [PERSON] фактично перестав володіти і користуватися житловим будинком і земельною ділянкою, а [PERSON] фактично проживає у житловому будинку та користується прилеглою земельною ділянкою. Так [PERSON] має укладені договори на житлового- комунальні послуги з постачальниками електроенергії та газопостачання, 09.08.2019 пройшла інструктаж з користування газом та газовими приладами. Жодних доказів фіктивності зазначених правочинів позивачем не надано. 19.09.2019 від представника позивача [PERSON] - адвоката Крючкової Н.В. до Петриківського районного суду Дніпропетровської області надійшла відповідь відзив на позовну заяву. У відповіді зазначено, що доказами, які вказують на фіктивність оспорюваних правочинів, окрім зазначених в позовній заяві, служить той факт, що після їх укладання відповідач [PERSON] залишився взагалі без будинку, в той час як відповідач [PERSON] окрім отриманого в дар володіє ще й будинком [ADDRESS] . На думку позивача, обставини, які свідчать про фактичне проживання [PERSON] в будинком [ADDRESS] не спростовують того, що спірні договори дарування є фіктивними та недійсними, оскільки спрямовані на приховання майна відповідача [PERSON] . 01.10.2019 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Чупилки Ю.С. до Петриківського районного суду Дніпропетровської області надійшли заперечення, відповідно до яких представник відповідача [PERSON] повторно посилається на обставини дійсності оспорюваних договорів дарування, зокрема посилається на те, що відповідач [PERSON] фактично проживає в будинку, за його адресою отримує кореспонденцію, нею особисто укладені договори на житлово-комунальні послуги з постачання електроенергії та газопостачання, у зв`язку з чим 09.08.2019 пройшла черговий інструктаж по користуванню газом та газовими приладами, а також як законний власник будинку та земельної ділянки сплачує земельний податок та податок на нерухоме майно. Вказані обставини свідчать про те, що оспорювані договори дарування були направлені на настання відповідних юридичних наслідків, встановлених умовами договорів для його сторін, а саме на володіння та користування нерухомим майном. 17.12.2019 ухвалою судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Крючкова Н.В., посилаючись на обставини, що зазначені в позовній заяві, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача відповідача [PERSON] - адвокат Чупилка Ю.С. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на доводи, що зазначені у відзиві та запереченнях. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, до суду надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Проти задоволення позову заперечують та просять відмовити в його задоволенні. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають із наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст. 89 ЦПК, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно до ст.76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 1, 2, 3 статті 77 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК). Судом встановлено, що 16.02.2014 [PERSON] та [PERSON] уклали договір відсоткової позики, згідно з яким [PERSON] позичив [PERSON] 45000 доларів США з обов`язком повернути позику до 17.03.2014 зі сплатою 2% щомісяця (а.с. 10). Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 03.06.2014 визнано мирову угоду укладену між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до умов якої сторони дійшли згоди щодо порядку та строків виконання [PERSON] договору позики від 16.02.2014 (а.с. 11-12). Згідно рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 16.11.2017 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором відсоткової позики від 16.02.2014 та за умовами мирової угоди було задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь позивача 73803,70 доларів США (а.с. 1316). На підставі виконавчого листа № 208/7631/16-ц виданого 25.05.2018 Заводським районним судом м. Дніпродзержинська 24.09.2018 було відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 16.11.2017 (а.с. 17). Судом також встановлено, що 22.06.2017 на підставі договорів дарування укладених між [PERSON] та [PERSON] , посвідчених приватним нотаріусом Камянського нотаріального округу Мельнічук В.І. з реєстровими номерами № 900 та № 901, [PERSON] стала власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки кадастровий номер: 1223780800:02:010:0001, що розташована за тією ж адресою (а.с. 109-114). [PERSON] є матір`ю співвідповідача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 108). Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Позивач вважає договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладені між [PERSON] та [PERSON] , фіктивними, оскільки на думку на думку позивача вони були укладені лише з метою приховати подароване майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення коштів. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Як слідує з правового висновку, викладеного у постанові ВСУ від 19 жовтня 2016 у справі №6-1873цс16, для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Метою укладання договору дарування є передача власником майна другій стороні безоплатно майно у власність. Зміст права власності відповідно до ст.. 319 ЦК України полягає в праві володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, для доведення фіктивності укладених між [PERSON] та [PERSON] договорів дарування, позивач має надати до суду належні, допустимі та достовірні докази відсутності в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки, а саме на перехід права володіння, користування та розпорядження нерухомим майном до відповідача [PERSON] . При цьому, ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін такого правочину. Однак суд вважає, що позивачем таких доказів надано не було. Суд враховує, що договори дарування нерухомого майна були укладені до винесення Заводським районним судом м. Дніпродзержинська рішення про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості, а тому посилання позивача на те, що відповідач подарував своїй матері нерухоме майно з метою його приховання від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, суд розцінює як припущення, що не підтверджене належними доказами. Про необґрунтованість вказаного вище твердження позивача вказує той факт, що [PERSON] систематично, щомісяця, здійснює погашення існуючої заборгованості та має у власності нерухомість (квартиру) відносно якої можливе застосування процедури примусового виконання рішення суду на користь позивача. Посилання позивача на ту обставину, що після укладання договорів дарування відповідач [PERSON] залишився без будинку, в той час як відповідач [PERSON] окрім отриманого в дар володіє ще й будинком [ADDRESS] , на думку суду не вказує на фіктивність оспорюваних правочинів, оскільки відповідач [PERSON] не обмежений будь-яким чином в праві, передбаченим ст. 319 ЦК України розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Разом з тим відповідач [PERSON] , заперечуючи фіктивність оспорюваних правочинів, надала до суду докази, які свідчать про настання реальних наслідків, обумовлених їх вчиненням, тобто свідчать про фактичне володіння, користування та розпоряджання отриманим в дар майном. Зокрема, з довідки Єлизаветівської сільської ради № 1493 від 08.08.2019 слідує, що [PERSON] проживає в будинку [ADDRESS] без реєстрації разом з чоловіком [PERSON] , 1947 р.н. (а.с. 107). Відповідно до витягу із абонентської книжки за адресою [ADDRESS] [PERSON] 09.08.2019 пройшла інструктаж по користуванню газом і газовими приладами в натурі (а.с. 116). В матеріалах справи також міститься лист АТ «Дніпропетровськгаз» від 11.11.2019, згідно якого 09.08.2019 із [PERSON] укладено договір розподілу природного газу. З копій фіскальних чеків слідує, що [PERSON] 24.09.2019 сплатила земельний податок у розмірі 63,30 грн. та податок на нерухоме майно у розмірі 6116,80 грн. (а.с. 204). З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем фіктивності договорів дарування укладених 22.06.2017 між [PERSON] та [PERSON] , а тому вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог про визнання договорів дарування недійсними відмовити в повному обсязі. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed