Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

20 березня 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що його батьки [PERSON] та мати [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 4 липня 1953 року. Рішенням Дніпропетровського райвиконкому Дніпропетровської області від 6 квітня 1957 року №11/160 його батькові [PERSON] була виділена під будівництво земельна ділянка в селищі [ADDRESS]. На відведеній земельній ділянці його батьки побудували у 1960 році житловий будинок та вперше інвентаризацію домоволодіння здійснили у 1969 році, однак правовстановлюючий документ на домоволодіння батько не отримував. Після смерті батька спадщину прийняла його рідна мати [PERSON], яка також не отримала правовстановлюючий документ на спірне домоволодіння, продовжуючи проживати в ньому. Після смерті матері [INFO] він прийняв спадщину, однак нотаріус Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірне домоволодіння, оскільки відсутні правоустановчі документи на будинок. Оскільки будівництво житлового будинку велося його батьком [PERSON] на законних підставах, позивач просить суд визнати за ним права та обов'язки забудовника домоволодіння [ADDRESS], в порядку спадкування за законом (а.с. 1-2). В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у заявлений спосіб. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову. Від третьої особи - Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора надійшла заява про розгляд справи без їх участі разом із копіями спадкових справ. Вислухавши доводи та пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Суд встановив, що батьки позивача [PERSON] та мати [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 4 липня 1953 року, що підтверджується довідкою Самарського відділу РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції від 06.06.2007 року № 92/03-83 (а.с.4). Рішенням Дніпропетровською райвиконкому Дніпропетровської області від 25 березня 1957 року № 11/46 за [PERSON] була закріплена земельна ділянка в селищі [ADDRESS]. Рішенням Дніпропетровського райвиконкому Дніпропетровської області від 06 квітня 1957 року №11/160 [PERSON] ця земельна ділянка була виділена під будівництво. Вказані обставини підтверджуються архівною довідкою, виданою 29.09.2005 року №К-335-05 Державним архівом Дніпропетровської області (а.с.3). На відведеній земельній ділянці батьки позивача побудували у 1960 році житловий будинок А-1 з сінями та ґанком загальною площею 91,8 кв.м, житловою площею 55,5 кв.м, з надвірними будівлями: сарай - Б; №1 - колодязь; №2- вбиральню; №3 - паркан. Вперше інвентаризація домоволодіння була проведена в 1969 році та був виготовлений технічний паспорт станом на 10.07.1969 року. На момент виготовлення технічного паспорту була [ADDRESS] (а.с.5-10). Після будівництва будинку батько позивача [PERSON] правоустановчий документ на будинок не оформив та [INFO] помер (а.с.12). З копії спадкової справи після смерті [PERSON] вбачається, що спадщину прийняла мати позивача (дружина померлого) [PERSON], яка на момент смерті його батька проживала разом з ним. Прийнявши фактично спадщину мати позивача [PERSON] також не отримала правовстановлюючий документ на спірне домоволодіння, продовжуючи проживати в ньому. [INFO] мати позивача - [PERSON] також померла (а.с.11). Спадщину після її смерті прийняв позивач, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 09.11.2005 року (а.с.14). Приходячи до висновку про задоволення позовних вимог суд виходив з наступного. Згідно з п. 30 Положення про житлово-будівельні колективи та індивідуальних забудовників у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 30 квітня 1958 року №514, між забудовником, якому виділяється земельна ділянка для житлового будівництва, та виконкомом міської (районної) Ради депутатів трудящих укладається договір про надання земельної ділянки безстрокове користування і будівництво жилого будинку. Відповідно до п.4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих. Згідно з п.7 вказаної Інструкції, реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів), зокрема, нотаріально посвідчених договорів про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію (п.14 додатку №1 до Інструкції від 31 січня 1966 року). Крім того, згідно ДБН АЗ. 1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» та листа Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року N 12/5-126, якими роз'яснювалося зокрема, що по об'єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року N 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи спадкодавцями житловий будинок за життя не реєструвався, а також документи до МБТІ чи до місцевої ради щодо реєстрації спірного будинку не подавалися. Відповідно до вимог статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На зазначене звернуто увагу і в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» в якому роз'яснено, що якщо будівництво здійснювалося згідно закону, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки входять до складу спадщини. Як вбачається з матеріалів справи, реєстрація права власності на спірне домоволодіння не проводилась, за життя батьків позивача (забудовників), в експлуатацію будинок не приймався, реєстрацію не проходив, хоча спадкодавці зобов'язані були це зробити. З огляду на те, що батько позивача право власності на вказаний будинок за свого життя не набув, але здійснював його будівництво відповідно до норм законодавства, що діяли на момент його смерті, суд приходить до висновку про те, що права та обов'язки забудовника увійшли до складу спадщини після померлих батька [PERSON] та матері [PERSON], а визнання цих прав за позивачем буде підставою для звернення позивача до органів, до повноважень яких входить прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта та надасть можливість належним чином зареєструвати нерухоме майно. Аналогічна правова позиція викладена також в листі «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом під час розгляду справи в їх сукупності та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, як того вимагає ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у заявлений позивачем спосіб. На підставі викладеного та

Outcome: approved