Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

1 липня 2014 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що рішенням адміністрації ДП ЖЕУ ВАТ «ДНІПРОТРАНСБУД» від 01.04.2014 року, нумерацію кімнат 34 та 34а в гуртожитку по [ADDRESS] було об'єднано в єдиний номер « 34» і відповідно до цього, особовий рахунок на кімнати 34 та 34а також було об'єднано в один особовий рахунок. 08.04.2014 року адміністрацією ВАТ «ДНІПРОТРАНССТРОЙ» їй було видано новий ордер на житлову площу в гуртожитку на кімнату № 34 в [ADDRESS], загальною площею 42,7 кв.м. В кімнаті 34 проживала і була зареєстрована [PERSON], котра вселила до своєї кімнати відповідача [PERSON]. Отримавши ордер, вона звернулась до відповідача з проханням звільнити займане ним приміщення, так як воно вже було передано їй у користування, однак він повідомив, що виселятись не буде, що і стало причиною звернення до суду з вказаним позовом, в якому вона просить суд усунути їй перешкоди в користуванні житловою площею кімнати 34 в гуртожитку по [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] з самовільно зайнятого ним приміщення. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач та його представник заперечували проти позовних вимог з підстав викладених у письмових запереченнях, а також з огляду на те, що відповідач вселився у спірну житлову кімнату з дозволу наймача (його бабусі [PERSON]) та є в ній зареєстрованим та таким, що постійно проживає. Крім того, на його думку, позивачеві неправомірно було видано ордер на вселення в спірну квартиру, оскільки вказане приміщення на момент видачі ордеру не було вільним. Представники третіх осіб - Дочірнє підприємство Відкритого акціонерного товариства транспортного будівництва «ДНІПРОТРАНСБУД» «Житлове - експлуатаційне управління» та Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області - в судове засідання не з'явилися. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Суд встановив, що на підставі ордеру № 14, виданого ДП ЖЕУ ВАТ «ДНІПРОТРАНСБУД» 27.06.2007 року, позивач була зареєстрована у кімнаті 34-а, гуртожитку [ADDRESS] (а.с.7). У сусідній кімнаті № 34 проживала наймач [PERSON], про що свідчить лист ВАТ «ДНІПРОТРАНСБУД» від 26.04.1991 року та копії квитанцій за сплату комунальних послуг за відкритим на неї особистими рахунками (а.с.20-21). [PERSON] за власною ініціативою надала згоду на реєстрацію та проживання у своїй кімнати [PERSON] - відповідача по справі, який фактично вселився та проживав з нею в цій кімнаті з 2000 року. В судовому засіданні було встановлено, що у зв'язку з похилим віком [PERSON] досить часто хворіла, виходила на вулицю тільки за допомогою відповідача, який за нею постійно доглядав та робив ремонт у квартирі з часу його вселення . Ці обставини булі підтверджені в судовому засіданні показами допитаних свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які підтвердили догляд [PERSON] з боку відповідача та її бажання зареєструвати його у своїй кімнаті. 7 липня 2012 році [PERSON] за власною ініціативою дала згоду на реєстрацію відповідач [PERSON] у своїй кімнаті № 34 в [ADDRESS] та звернулася із заявою до ВГІРФО м. Дніпропетровська Самарського району про реєстрацію відповідача. Вказана обставина узгоджується з показами свідка [PERSON], яка пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] та у 2012 році разом із нею та [PERSON] їздили до паспортного столу з метою реєстрації останнього за місцем проживання [PERSON] З копії паспорту відповідача вбачається, що з 7 липня 2012 року він зареєстрований у кімнаті № 34 в [ADDRESS] в м. Дніпропетровську (а.с.19). [INFO] [PERSON] померла, а [PERSON] залишився проживати у зайнятому ним приміщенні, про що свідчить копія свідоцтва про смерть (а.с.24). З довідки адміністрації ДП ЖЕУ ВАТ «ДНІПРОТРАНСБУД» від 01.04.2014 року вбачається, що нумерацію кімнат об'єднано в єдиний номер « 34» і відповідно до цього особовий рахунок на кімнати 34 та 34а, об'єднаний в один особовий рахунок (а.с.8). 8 квітня 2014 року, адміністрацією ВАТ «ДНІПРОТРАНССТРОЙ» позивачу [PERSON] було видано новий ордер на кімнату 34, в будинку [ADDRESS], площею 42,7 кв.м.(а.с.9). З копії трудової книжки позивачки вбачається, що на момент видачі їй нового ордеру від 8 квітня 2014 року на кімнату 34, в будинку [ADDRESS], вона в ВАТ «ДНІПРОТРАНССТРОЙ» вже не працювала. Виниклі між сторонами спірні правовідносини регулюються Житловим кодексом України та Цивільним кодексом України. За змістом ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як на підставу задоволення своїх позовних вимог, позивач та її представник посилалися на ст. 116 ЖК України, відповідно до якої осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Однак, як вбачається з ксерокопії паспорту відповідача, він з 7 липня 2012 року має місце реєстрації в житловому приміщенні, з якого його просить висилити позивач, але ця реєстрація відповідача у кімнаті 34, в будинку [ADDRESS] в установленому законом порядку не визнана недійсною. Таким чином, посилання позивача, на ст. 116 ЖК України, як на підставу задоволення своїх позовних вимог - є помилковими, оскільки з боку відповідача спірне житлове приміщення не було зайняте самоправно в контексті ст. 116 ЖК України, а він був вселений до нього за згодою наймача (померлої [PERSON]). Разом з тим, відповідно до ст.58 ЖК України, ордер на жиле приміщення може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Однак при видачі адміністрацією ВАТ «ДНІПРОТРАНССТРОЙ» на ім'я [PERSON] ордеру від 8 квітня 2014 року на кімнату 34, в будинку [ADDRESS], площею 42,7 кв.м., ВАТ «ДНІПРОТРАНССТРОЙ» не було з'ясовано та враховано факт реєстрації відповідача у цій кімнаті, а отже він був виданий без дотримання вимог ст. 58 ЖК України, оскільки на момент його видачі відповідач [PERSON] був зареєстрований у цьому житловому приміщенні та в ньому фактично проживав, що підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та не спростовувала сама позивач, вказуючи на те, що відповідачем у цій кімнаті порушувався громадський порядок. Відповідно до вимог статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст. 47 Конституції України та ст. 9 Житлового кодексу Української РСР, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням. За змістом ст. 64 Житлового кодексу Української РСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. В силу ч.ч. 1, 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Приходячи до висновку про відмову у задоволенні позову у заявлений позивачем спосіб, суд також виходив з того, що виселення особи є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Натомість, позивач пов'язує свої позовні вимоги виключно з наміром вселитися та проживати у спірній кімнаті, але не ставить питання втрати права відповідача на це житло або позбавлення права користування ним зі зняттям його з реєстрації, при цьому не оспорюючи правомірності реєстрації відповідача у спірній кімнаті. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд роз'яснював позивачу та його представнику їх права та обов'язки, попереджав про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, однак позивач розпорядилася своїми правами на власний розсуд. Аналізуючи фактично встановленні в судовому засіданні обставини справи, оцінюючи усі докази, які були досліджені судом під час розгляду справи в їх сукупності та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, як того вимагає ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у заявлений позивачем спосіб.

Outcome: dismissed