Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

21.12.2016 року позивач через свого представника звернулася до суду з позовом, в якому просила суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 15.09.2007 року, укладений між [PERSON] та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Дмитровка», який був зареєстрований 31.03.2016 року у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за №13992015. Ухвалою судді від 22.12.2016 року провадження по справі було відкрито. 13.02.2017 року представник позивача надав суду змінену позовну заяву, в якій просив суд розірвати договір оренди земельної ділянки №277 площею 5,7504 га, кадастровий номер 63245830000:06:000:0031, розташованої на території Дмитрівської сільської ради Первомайського району Харківської області від 15.09.2007 року, укладений між [PERSON] та відповідачем по справі, зареєстрований 08.09.2008 року за №040868000016 та зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 31.03.2016 року за №13992015. Вказана заява була прийнята до розгляду ухвалою суду від 13.02.2017 року, яка набрала законної сили. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з мотивів, викладених у позовній заяві, додатково пояснивши, що підставою звернення до суду було те, що відповідач восени 2016 року самовільно засіяв земельну ділянку, належну позивачу, при цьому не попередивши позивача, який до цього на протязі пяти років (2012-2016 років) самостійно використовував вказану земельну ділянку (засіював, здійснював польові роботи, збирав врожай та реалізовував продукцію). Окремо було зазначено, що відповідач на протязі 2013-2016 років не сплачував позивачу оренду плату, однак суд вказану вимогу позивача у судовому засіданні не розглядав та не з`ясовував обставини справи в цій частині, оскільки такі вимоги позивача знаходяться за межами наданої нею позовної заяви та вимог, на які вона посилалася при зверненні до суду в частині розірвання договору оренди землі (не використання земельної ділянки протягом тривалого часу за призначенням). Представник відповідача із заявленими позовними вимогами не погодився, надавши суду в особі директора СТОВ «Дмитровка» два листи (№ 12 від 09.03.2017 року та №16 від 23.03.2017 року), в одному з яких вказав, що орендна плата на договором між відповідачем та померлою [PERSON] позивачу виплачувалася (а.с.65), а по друге земельна ділянка використовується за призначенням, зокрема у 2016 році посіяна озима пшениця (а.с.71). Крім цього в судовому засіданні представник відповідача зазначив, що позивач не надала доказів того, що земельна ділянка оброблялася нею самостійно, зокрема у період 2012-2017 років, в той же час відповідач як належний орендодавець здійснював догляд за земельною ділянкою та вирощував на земельній ділянці врожай. Третя особа по справі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Управління держгеокадастру у Первомайському районі Харківської області, в собі своєї уповноваженої особи надало суду заяву від 16.01.2017 року за №9-20.05-0.3-136/2-17, в якій просило слухати справу без участі представника третьої особи та визначило свою позицію щодо правомірності реєстрації оспорюваного правочину у 2008 році (а.с.33). Свідок [PERSON], [INFO], у судовому засіданні 09.03.2017 року, повідомив суд, що він як батько позивача здійснює належний догляд за земельною ділянкою №277, яка належить позивачу, а саме, оскільки позивач мешкає у м. Харкові, визначає останні пять років, хто саме буде виконувати роботи на земельній ділянці (у позивача відсутня власна техніка для проведення земельних робіт), яку саме культуру засіювати, хто буде здійснювати поточний нагляд за засіяною культурою, хто буде збирати врожай та кому вказаний врожай реалізовувати. Свідок зазначив, що у період 2013-2016 років земельна ділянка була засіяна позивачем наступним чином: 2013 рік соняшник, 2014 пшениця, 2015 рік соняшник, 2016 рік пшениця. З відповідачем у позивача та свідка як фактичного розпорядника земельної ділянки був наступна усна домовленість: земельна ділянка №277 обробляється виключно позивачем, а земельна ділянка №276 таким же розміром, яка не є предметом спору в даній справі, продовжує оброблятися СТОВ «Дмитровка» на підставі відповідного договору між померлою [PERSON] та відповідачем. На думку свідка договір між померлою [PERSON] та відповідачем про оренду земельною ділянки припинив свою дію, оскільки сторони з 2012 року продовжували господарювати окремо на земельних ділянках №277 та №276 відповідно, а позивачу за земельну ділянку №276 здійснюється нарахування та сплата орендної плати, на відміну від земельної ділянки №277, за яку позивач кошти жодного разу не отримувала (а.с.66). Вислухавши позивача, представників позивача та відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити, виходячи з наступного. 15.09.2007 року між [PERSON] та СТОВ «Дмитровка» був укладений договір оренди земельної ділянки №277 площею 5,75 га, кадастровий номер 6324583000:06:000:0031, яка розташована на території Дмитрівської сільської ради Первомайського району Харківської області та який був зареєстрований в ХРФ ДП «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 08 вересня 2008 року за №040868000016 та який був зареєстрований у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 31 березня 2016 року за №13992015 (а.с.37-38) Вказана земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ХР №031323, виданого на підставі розпорядження Первомайської райдержадміністрації від 10.12.2002 року №420 та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №97 (а.с.9) та була на підставі акту прийому передачі була передана 08.09.2008 року відповідачу по справі (а.с.41-42). [PERSON] померла 01.02.2011 року, а позивач по справі 13.12.2011 року набула право власності на вказану земельну ділянку на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області [PERSON] по спадковій справі №207/2011 (а.с.6). Право власності на вказану земельну ділянку позивач зареєструвала 15.09.2016 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №68360215 від 19.09.2016 року (а.с.7-8). В той же час 31.03.2016 року відповідач зареєстрував в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно вищевказаний договір оренди земельної ділянки від 15.09.2007 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №56535471 від 02.04.2016 року (а.48-49). Восени 2016 року земельна ділянка була засіяна відповідачем по справі, що позивачем у судовому засіданні не оспорювалося, оскільки саме вказаний факт став підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Тому суд в якості доказу обробки земельної ділянки відповідачем постійно (у 2012-2016 роках) вказаних факт не приймає та розглядає справу виключно на підставі наявних та досліджених судом доказів по справі щодо періоду до осені 2016 року. При вирішенні справи по суті суд виходить з доказів, які були досліджені судом під час судового розгляду, а саме показів свідка [PERSON], оскільки інших доказів, зокрема письмових, окрім власної позиції позивача та її представника та позиції представника відповідача та листів відповідача від 09.03.2017 року та від 23.03.2017 року, суду надано не було. Тому суд критично ставиться до висловленої позивачем думки щодо обовязку відповідача нараховувати орендну плату позивачу, оскільки позивач своє право власності зареєструвала лише у вересні 2016 року та не надала доказів того, що вона належним чином повідомляла відповідача про те, що право власності стосовно земельної ділянки №277 перейшло до неї. Також суд критично відноситься до висловленої представником відповідача думки про те, що позивач зобовязана була надати докази того, що вона увесь спірний період обробляла земельну ділянку самостійно шляхом реєстрації відповідного права у Первомайський районній державній адміністрації Харківської області, а також щодо орендна плата за весь період фактично нарахована та може бути отримана позивачем, не повідомивши під час розгляду справи позивача про її розмір та можливість її отримання, при цьому офіційно знаючи, що позивач вже є власником спірної земельної ділянки та її адресу. Окремо суд зазначає, що на питання суду представник відповідача у судовому засіданні 09.03.2017 року, ні в подальшому уповноважений представник відповідача за посадою, не змогли надати суду відомості, що саме було посіяно відповідачем на спірній земельній ділянці у 2012-2016 роках (до осені), що також вказує на те, що відповідач спірною земельною ділянкою не користувався, оскільки за кожну посіяну культури відповідач повинен складати відповідні звіти, тобто така інформація повинна бути в нього в наявності. Крім того, при вирішенні справи по суті, суд виходить з презумпції винуватості відповідача, яка характерна для цивільного процесу, тобто поки відповідач не доведе або не надасть доказів зворотнього, вважається, що він порушив права позивача і вказана обставина презумується. Сторони суду доказів того, що ними подавалися в органи Національної поліції, до прокуратури (коли такі повноваження були у вказаного органу у спірний період), один одному або в інші державні органи заяви щодо протиправної поведінки іншої сторони не надавалися, тобто відсутні докази того, що сторони заперечували обставини оренди, які фактично склалися між ними у 2012-2016 роках. Таким чином, при вирішенні справи суд виходить з норм п.п.15-17 договору оренди земельної ділянки від 15.09.2007 року, відповідно до яких земельна ділянка передається в оренду для сільськогосподарського використання - вирощування сільськогосподарської продукції, цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, умови збереження стану обєкта оренди: використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням. На момент укладання договору оренди земельної ділянки його істотними умовами були орендна плата, строк, обєкт оренди та використання обєкту оренди за цільовим призначенням. Судом встановлено, що відповідач саме тривалим не використанням земельної ділянки (відповідно до заявлених позовних вимог) за призначенням умови договору оренди порушив, у звязку з чим оспорюваний договір слід розірвати. При цьому встановлено, що позивач з 2012 року заперечував право відповідача на земельну ділянку №277. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 5 Земельного кодексу України визначені основні принципи земельного законодавства, зокрема й принцип раціонального використання та охорони земель. Раціональним вважається таке використання земель, у ході якого забезпечується одержання сталих високих урожаїв сільськогосподарських культур, запобігання необґрунтованому вилученню земель зі сфери сільськогосподарського виробництва для потреб інших галузей народного господарства, збереження та підвищення родючості ґрунтів, охорона навколишнього середовища. Згідно з п. «г» ч.1 ст. 141 ЗК України підставами припинення користування земельної ділянкою є використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, зокрема і не використання земельної ділянки, яка повинна використовуватися. Відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору. Аналогічна норма закріплена і у ст. 31 Закону України «Про оренду землі». На підставі ч.1 ст.32 ЗУ «Про оренду землі» на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24, 25 ЗУ «Про оренду землі» та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, а саме стягує з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн. і про що суд не вказав у вступній та резолютивній частині свого рішення, яке було проголошено 23 березня 2017 року. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved