Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

21.10.2013 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником земельної ділянки, площею 6,22 га, що знаходиться на території Нововознесенської сільської ради Маловисківського району. Дана земельна ділянка перебувала у СТОВ « Агрофірма» Нововознесенська» на умовах оренди. По закінченню строку дії договору оренди вона звернулася до посадових осіб СТОВ щоб вони повернули земельну ділянку, однак, останні пред»явили договір оренди від 01.03.2007 року № 314, укладений на 15 років. Але даний договір вона не підписувала про наявність договору дізналася в 2013 році звернувшись до відділу земельних ресурсів. Тому просить визнати договір недійсним та повернути їй земельну ділянку. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що позивач регулярно отримувала орендну плату, ніяких претензій з приводу укладеного договору не пред»являла, даний договір набрав чинності з моменту його державної реєстрації, крім того, позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом її порушеного права адже отримуючи орендну плату остання знала про наявність договору оренди. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини. [PERSON] являється власником земельної ділянки, площею 6,22 га, що знаходиться на території Нововознесенської сільської ради Маловисківського району, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ІІІ -КР № 018606, виданого 12.06.2002 року на підставі розпорядження голови Маловисківської РДА від 28.03.2002 року № 88-р. 01.03.2007 року було укладено договір оренди землі № 314 між орендодавцем [PERSON] та СТОВ Агрофірма Нововознесенська, який зареєстровано у Маловисківському відділі ДП « Кіровоградська регіональна філія Центру державного земельного кадастру» про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 21.08.2007 року за № 173. До даного договору було складено акт приймання- передачі земельної ділянки від 01.03.2007 року. Відповідно до висновку експерта № 114 від 29.01.2014 року підпис від імені [PERSON] в договорі оренди землі № 314 від 01.03.2007 року укладений між [PERSON] та СТОВ АФ « Нововознесенська» в графі « орендодавець» та акті приймання-передачі земельної ділянки в оренду від 01.03.2007 року виконані не самою [PERSON] а іншою особою. Відповідно до ст..ст. 13,14 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною першою статті 15 Закону України « Про оренду землі» визначено істотні умови договору оренди. І відсутність хоча б однієї із цих істотних умов, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови у державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним. Частиною першою статті 14 Закону України « Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною ( сторонами), згідно ч.2 ст. 207 ЦК України. Статтею 215 ЦК України, передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. А саме- зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками ( усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, в судовому засіданні встановлено, що підпис в договорі оренди землі № 314 від 01.03.2007 року здійснено не орендодавцем, а іншою невідомою особою, яка при цьому не мала повноважень на укладення договору так як позивач нікого не уповноважувала на його підписання та укладення. Тобто, договір оренди земельної ділянки позивачем, який є власником земельної ділянки не підписано, а отже, в момент його вчинення не було сторонами дотримано вимог, передбачених ст.. 203 ЦК України. Посилання представника відповідача на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом порушеного права, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, адже заява [PERSON] від 21.10.2013 року на ім.»я директора СТОВ АФ « Нововознесенська», підтверджує той факт, коли позивач дізналася про порушення її права. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що позивач примірник договору оренди землі не отримувала так як відсутній її підпис в журналі видачі договорів оренди власникам земельних ділянок, що встановлено з пояснень представника відповідача та визнано ним, а отже про порушення її права позивач дізналася лише в 2013 році. Суд вважає, що позивач отримувала орендну плату як компенсацію збитків завданих користуванням належною їй землею іншою особою без достатніх на те правових підстав. Адже в 2000 році було між сторонами укладено договір оренди земельної частки ( паю), строк дії якого закінчився в 2005 році, тому позивач, враховуючи її вік, вважала, що отримує орендну плату саме за цим договором, а не за договором укладеним в 2007 році без її згоди. Відповідно до ст.. 34 Закону України « Про оренду землі», передбачено повернення орендодавцеві земельної ділянки на умовах, визначених договором у разі припинення або розірвання договору оренди землі. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за №9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. У такому випадку вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, може бути пред»явлена тільки стороні недійсного правочину. Тому за таких обставин, суд вважає, що даний договір оренди є недійсним, а позов підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат в порядку ст.. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею та підтверджені документально судові витрати.

Outcome: approved