Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-08 00:00:00

21.03.2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якому просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 186560 грн., а також судові витрати у розмірі 1865 грн. 60 коп. В обґрунтування позову зазначено, що 08.02.2016 року [PERSON] отримав від позивача в борг грошові кошти в розмірі 186560 грн., що підтверджується розпискою, написаною власноруч відповідачем. Вказана розписка є документом, який видає боржник кредитору за договором позики. Згідно вказаної розписки [PERSON] зобов`язався повернути борг в строк до 30.06.2016 року, однак у визначений термін не повернув кошти та добровільно відмовляється вирішити даний спір. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав в повному обсязі, у разі неявки відповідача у судове засідання не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить в матеріалах справи Довідки про отримання СМС-повідомлень. Крім того, відповідач був повідомлений про розгляд справи в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Причин неявки суду [PERSON] не повідомив, відзиву на позов не надав. Згідно зі ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2)\~відповідач не\~з`явився в\~судове засідання\~без поважних\~причин або\~без повідомлення\~причин; 3)\~відповідач не\~подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, на підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого. Судом встановлено, що 08.02.2016 року [PERSON] отримав від [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 186560 грн. Відповідач зобов`язувався повернути вказані кошти до 30.06.2016 року (а.с. 10). У визначений строк, а саме 30.06.2016 року відповідач свої зобов`язання не виконав, борг [PERSON] не повернув. Положеннями ст.ст.\~1046,\~1047 ЦК України\~встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч. 1\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Постановою Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до\~статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, дослідивши боргову розписку [PERSON] суд встановив дійсну правову природу укладеного договору, а саме встановив, що між сторонами був укладений договір позики, позивачем надано в борг грошові кошти, при цьому, відповідачем не спростовано факт передання грошової суми. Наявність між сторонами позикових відносин підтверджується оригіналом розписки\~від 08.02.2016 року, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти\~ [PERSON] \~до 30.06.2016 року. Оскільки у визначений в розписці строк кошти позивачу\~повернуті не були, останній набув підстави для звернення до суду з даним позовом. Отже, оскільки у передбачений договором строк відповідач [PERSON] не виконав свої зобов`язання та не повернув борг [PERSON] , суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 186560 грн.\~ З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та задоволення позову в повному обсязі. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені ним та документально підтвердженні судові витрати по справі, а саме сплачену суму судового збору в розмірі 1865 грн. 60 коп.

Outcome: approved