Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-13 00:00:00

20 травня 2014 року представник [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до фірми «Одеса-Бласко» мале приватне підприємство ( далі - фірма «Одеса-Бласко») про стягнення на його користь збитків за договором за період з 22 листопада 2011 року по 22 березня 2013 року, заподіяних несплатою боргу 1072624,58 грн, який стягнуто рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2011 року у справі № 2-4645/11 за договором про надання майнової поруки від 15 вересня 2005 року, та складаються з інфляційних втрат на суму 16089 гривень 36 копійок, трьох процентів річних на суму 47166 гривень 09 копійок, всього на загальну суму в розмірі 63255 гривень 45 копійок, й судових витрат (а.с.1-3). 09 вересня 2013 року судом до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] 09 вересня 2013 року фірма «Одеса-Бласко» звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання частково не дійсним договору про відступлення права вимоги від 10 грудня 2012 року за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог [PERSON], яка ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2013 року об'єднана в одне провадження з первісним позовом (112-113). В зустрічній заяві позовній фірма «Одеса-Бласко» просила визнати частково не дійсним частину 4 пунктів 2.1, 2.3 договору про відступлення права вимоги від 10 грудня 2012 року (а.с.12-13, 79-82). Представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги по первісному позову підтримала, просили задовольнити їх у повному обсязі та заперечувала проти задоволення зустрічної позовної заяви надавши до суду заперечення (а.с. 127-129). Представник фірми «Одеса - Бласко», Овчаренко А.І. просили відмовити в задоволенні первісного позову в повному обсязі посилаючись на обставини викладені в запереченні погодившись при цьому з правильністю здійсненого в первісному позові розрахунку заборгованості виходячи з встановлених за весь час прострочення індексу інфляції, й трьох процентів річних від простроченої суми (а.с. 42-51) та просили вимоги по зустрічній позовній заяві задовольнити в повному обсязі. Сторонам в ухвалі про відкриття провадження у справі від 31 травня 2013 року роз'яснено, що вони зобов'язані подати до суду усі наявні, належні та допустимі докази й надано строк для подання до суду доказів (а.с.36). Суд забезпечивши сторонам сприяння всебічному, повному з'ясуванню обставин справи вирішив справу на підставі наступних доказів наданих сторонами. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 листопада 2011 року, позовну заяву [PERSON] щодо стягнення з фірми «Одеса-Бласко» на користь позивача основного боргу в сумі 532876,70 грн., втрат від інфляції за період з 01 березня 2006 року по 01 жовтня 2010 року в сумі 459872,59 грн., 3% річних за період з 15 жовтня 2005 року по 01 січня 2011 року в сумі 78145,29 грн., судових витрат у сумі 1730,00 грн., а всього на суму 1072 624,58 грн. задоволено частково (а.с. 21-23, 170-174). Сторони не заперечували, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2011 року фірмою «Одеса-Бласко» на час розгляду цієї справи не виконане. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2013 року залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2013 року у виконавчому провадженні ВП №3409870 за виконавчим листом № 2-4645/11 виданого Приморським районним судом м. Одеси 05 березня 2013 року щодо стягнення з фірми «Одеса-Бласко» на користь [PERSON] загальної суми 1072624,58 грн. проведено заміну сторони виконавчого провадження з стягувача [PERSON] на його правонаступника [PERSON] ( а.с.70-71, 149-150). Встановивши зазначені обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, суд вважає, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню, а зустрічна позовна заява фірми «Одеса-Бласко» не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, суд виходив з такого. Згідно ч.1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою. Частиною 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За ч.1, 2 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до статті 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з приписами ч. 1, 2 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] до «Одеса-Бласко», суд виходить з наступного. Встановлені, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2011 року, що набрало законної сили 22 листопада 2011 року, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2013 року, що набрала законної сили 14 листопада 2011 року, обставини відносно загальної суми заборгованості в розмірі 1072624,58 грн., правомірності заміни сторони виконавчого провадження з стягувача [PERSON] на його правонаступника [PERSON] слід вважати доказаними, як такі, що встановлені судовими рішеннями у цивільних справах, що набрали законної сили, у яких брали участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини. Станом на момент розгляду справи відповідач заборгованість в розмірі 1072624,58 грн. не сплатив, доказів, які підтверджували б оплату даної заборгованості суду не надав. З огляду на таке, слід зауважити, що після прийняття судом рішення про стягнення коштів, грошове зобов'язання боржника не припинилось, оскільки позивач реально грошові кошти не отримав. Продовження не виконання відповідачем зобов'язання по сплаті позивачу, як правонаступнику заборгованості, а тим самим не виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2011 року є підставою для сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми. Судом констатується, що саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Так як, зобов'язання не виконано належним чином, то воно не припиняється, а, навпаки, на відповідача, який допустив неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі закріплені у ст. 625 ЦК України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Право позивача вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні його матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позивачу. Аналогічна правова позиція підтверджується виходячи з практики вирішення подібних питань Верховним судом України. Так, у постановах від 30 вересня 2008 року по справі № 1/384-07, від 24 жовтня 2011 року по справі № 3-89гс11, від 14 листопада 2011 року по справі № 3-116гс11, від 23 січня 2012 року по справі № 3-142гс11 Верховний суд України зазначив, що приписи статті 625 ЦК України не заперечують звернення кредитора з вимогою про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, суми, на яку заборгованість за грошовим зобов'язанням підвищена в порядку індексації, а також процентів річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов'язання, зокрема, за період після прийняття судом відповідного рішення. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України є обґрунтованим. Відтак суд погоджується з доводами позивача про те, що встановлені ст. 625 ЦК України відсотки річних та інфляційні витрати підлягають стягненню з відповідача з моменту набрання рішенням законної сили. Суд вважає обґрунтованим розрахунок суми боргу здійснений позивачем у позовній заяві, який заподіяно несплатою відповідачем за період з 22 листопада 2011 року по 22 березня 2013 року суми в розмірі 1072624,58 грн., що складається з інфляційних втрат на суму 16089 гривень 36 копійок, трьох процентів річних на суму 47166 гривень 09 копійок, а всього на загальну суму в розмірі 63255 гривень 45 копійок. Відмовляючи в задоволені зустрічної позовної заяви фірма «Одеса-Бласко» до [PERSON], суд виходить з наступного. Встановлені ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2013 року обставини спростовують вимоги за зустрічною позовною заявою. Оскільки, приписи ч. 1 ст. 514, ч.1, 2 ст. 516 ЦК України встановлюють можливість переходу права первісного кредитора у зобов'язанні до нового кредитора без згоди боржника, а у разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням, вимоги фірми «Одеса-Бласко» є необґрунтованими. Вирішуючи справу

Outcome: approved