Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

21 вересня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], третя особа виконавчий комітет Покровської районної у місті ради про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що йому на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, належить квартира №14 будинку №7 у мікрорайоні 4-й Зарічний в місті Кривому Розі Дніпропетровської області. Зазначає, що у належній йому квартирі зареєстрована відповідач, яка доводилась спадкодавцеві [PERSON] дочкою та була зареєстрована у даній квартирі за життя останньої. Вказує, що з 2000 року відповідачка за місцем своєї реєстрації не проживає, вона не є членом сімї позивача. Позивач просить суд усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом позбавлення [PERSON] права користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити з підстав викладених в позовній заяві, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, про причини неявки суду не повідомила. Представник третьої особи-виконкому Покровської районної в місти ради до судового засідання не зявився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, будь-яких клопотань про відкладення судового розгляду до суду не подавав. Згідно ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, також на підставі ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України, суд за згодою позивача вправі постановити заочне рішення. Свідки [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні, кожен окремо, підтвердили факт не проживання відповідача [PERSON] за місцем реєстрації, за адресою: м.Кривий Ріг, м-н.4-й Зарічний [ADDRESS] понад двадцять років. Суд, заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.09.2017 року, зареєстрованим в реєстрі за №2-2465, на праві приватної власності належить квартира № 14 будинку № 7 у мікрорайоні 4-й Зарічний в місті Кривому Розі Дніпропетровської області. (а.с.6,7). Згідно довідки Криворізької обєднаної міської довідково-інформаційної служби «Нова. Ком» за №78 від 18.09.2017 року, за адресою: м.Кривий Ріг, м-н.4-й Зарічний [ADDRESS] значиться зареєстрованою [PERSON], [INFO]. (а.с.8) Згідно акту складеного мешканцями будинку № 7 мікрорайону 4-й Зарічний м.Кривого Рогу Дніпропетровської області, від 19.09.2017 року, посвідченого головою начальником дільниці ТОВ «Уют-2011» [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: м.Кривий Ріг, м-н.4-й Зарічний [ADDRESS], за місцем реєстрації не проживає з 2000 року.(а.с.9). Статтею 41 Конституції України\~та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним, ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України, передбачає, що власник може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Відповідно до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири, визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так, позивач [PERSON] є єдиним власником спірної квартири та набув право власності на неї на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], яка померла 05.03.2017 року. Як розяснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п.3 ч.1 ст.346) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Така правова позиція узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України №6-158цс14, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.\~\~ Відповідач [PERSON] не є членом сімї позивача [PERSON], зареєстрована в спірній квартирі за життя попередньої власниці [PERSON] Частина 4 статті 156 ЖК УРСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач, будучи власником житлового приміщення, не може в повній мірі володіти, розпоряджатись та користуватись належним йому на праві власності майном, оскільки в приміщенні зареєстрована відповідач [PERSON], яка не є членом сімї позивача, зареєстрована в спірній квартирі за життя попередньої власниці та не проживає у квартирі № 14 будинку № 7 у мікрорайоні 4-й Зарічний в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, в звязку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved