Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

21.07.2015 року до Харківського районного суду Харківської області подано позов [PERSON] до [PERSON], 3-тя особа [PERSON] про виселення. Заявою від 25.01.2016 року позивач змінила свої вимоги і в своїх остаточних позовних вимогах просила суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташовано за адресою [ADDRESS]. Підставою визнання особи такою, що втратила право користування житлом позивач зазначає не проживання відповідача в зазначеному житловому приміщенні більше 6 місяців і просить суд позов задовольнити виходячи із положень ст. ст. 71, 72 ЖК України. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримала позовні вимоги, пояснивши, що з серпня 2015 року відповідач залишим свої житло і місце його знаходження невідоме, тому на думку представника позивача є підстави для задоволення позову, оскільки позов обґрунтований, а обставини, на які посилається позивач підтверджені належними доказами, в тому числі показаннями свідків. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, причин неявки суду не повідомлено, тому суд розглянув справу за відсутності відповідача. Третя особа [PERSON] просила суд позов задовольнити з підстав, наведених у позові. Вислухавши у судовому засіданні пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків та дослідивши надані суду докази, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволені позову за безпідставністю позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що житлове приміщення, що розташоване за адресою [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 23 травня 1995 року відділом приватизації Харківського міжміського бюро технічної інвентаризації та свідоцтва про право на спадщину, виданого 5 листопада 1997 року Першою Харківського району та області Державною нотаріальною конторою реєстровий № 1-2651 належить на праві власності [PERSON] та [PERSON]. Наданою копією паспорту [NUMBER] відповідача [PERSON] підтверджено, що відповідач зареєстрований в цьому житлі. Крім того, копією свідоцтва про шлюб підтверджено, що відповідач та третя особа зареєстрували шлюб 12 грудня 2002 року. Шлюб розірвано заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області 2 червня 2015 року. Зазначені обставини свідчать про те, що відповідач набув права користування житлом, що розташоване за адресою [ADDRESS] як член сім'є власників житла. Показаннями свідків та інформацією місцевої ради підтверджено той факт, що відповідач за місцем реєстрації не проживає з серпня 2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Інша частина положень зазначеної норми визначає випадки, коли за наймачем та членами його сім'ї зберігається право на користування житлом понад 6 місяців. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Отже, право на звернення до суду з таким позовом особа, інтересів якої це стосується, в даному випадку позивач, отримує після спливу строку, протягом якого за іншою особою, в даному випадку відповідачем, зберігається право користування житлом. В цій справі, позивач подала позов до моменту виселення відповідача із квартири коли відповідач ще в ній проживав, а позовні вимоги змінені до закінчення встановленого законом строку, протягом якого за особою зберігається право користування житлом при тимчасовій відсутності. Та головне в даному випадку полягає в тому, що застосування положень ст. ст. 71, 72 ЖК України допускається у разі, якщо із позовом звертається особа, що є наймачем або членом сім'ї наймача, тобто коли сторони користується житлом на правах найму та є членами сім'є наймача. Позивач і третя особа в цій справі не є наймачами - вони власники житла, тому в такому випадку до застосування підлягає правова норма, викладена в ст. 405 ЦК України, оскільки саме власник житла просить визнати особу, що на правах члена сім'ї набула права користування квартирою, яка є власністю позивача. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В цій справі позивачем не надано достовірних доказів, які дали змогу суду чітко визначити причини, з яких відповідач не проживає в помешканні позивача. Така ставлення позивача до свого обов'язку доказування викликає сумніви суду щодо добросовісності надання доказів та достовірності поданої суду інформації. Зовсім не висвітлені обставини, за яких відповідач вибув з житла. Ні надані документи, ні показання свідків та пояснення третьої особи не підтверджують обставин, при яких відповідач висилився. Відсутні відомості про інших родичів відповідача, до яких міг переселитися відповідач, не надано зрозумілого пояснення куди ділись особисті речі відповідача. Отже, надані суду докази можуть свідчити лише про раптове зникнення відповідача, причини якого невідомі, тому стверджувати той факт, що відповідач не проживає в квартирі позивача без поважних причин однозначно не можливо. Розшуком відповідача позивач та третя особа не займались. Крім того, оскільки ні на час звернення позивача до суду із позовом, ні на час ухвалення рішення суду не сплив річний строк, протягом якого за відповідачем зберігається право на користування житлом, що розташоване за адресою [ADDRESS], позивач не набув права вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, такі вимоги не ґрунтуються на законі, а тому є безпідставними і суд повністю відмовляє позивачу в задоволенні таким позовних вимог. На підставі ст. 88 ЦПК України судовий збір, сплачений позивачем відноситься за його рахунок.

Outcome: dismissed