Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

21.01.2020р. позивач [PERSON] (далі також позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі також відповідач), про захист права власності. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є єдиним власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі також зареєстрований відповідач, який фактично там не мешкає з 2015 року, оскільки виїхав за межі України. Позивач вважає, що відповідач порушує його право повною мірою розпоряджатись своїм майном та користуватись на свій розсуд, оскільки має бажання продати квартиру, а реєстрація відповідача в спірній квартирі заважає реалізації права на її продаж. Тому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, але через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи у відсутність відповідача. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання також не з`явився, але 10.02.2020 року до суду надійшла його письмова заява про розгляд справи у його відсутність, оскільки знаходиться за межами території України, позовні вимоги позивача визнав повністю. Таким чином, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового засідання технічними засобами у відсутності сторін на підставі доказів, які є в матеріалах справи та ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.01.2020 року, [PERSON] після смерті дружини [PERSON] отримав у спадщину квартиру за адресою:\~ [ADDRESS] , яка належала дружині на підставі договору купівлі-продажу квартири. Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №195722966 від 09.01.2020 року, позивач є власником квартири за вищевказаною адресою. Тобто в судовому засіданні достеменно встановлено, що позивач [PERSON] є єдиним власником спірної квартири. Як зазначив позивач у позові, відповідач зареєстрований у його квартирі, на підтвердження чого до матеріалів справи долучив копію домової книги, відповідно до якої підтверджується реєстрація відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Крім того реєстрації відповідача у зазначеній квартирі підтверджується інформаційною довідкою відділу реєстрації Добропільської міської ради Донецької області №16-23/58 від 23.01.2020 року. Відповідно до Акту голови ОСББ «Затишок м.Добропілля» Овчарука Л.П. від 08.01.2020 року, складеного при опитуванні мешканців будинку [ADDRESS] встановлено, що [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не мешкає з 2015 року. Надаючи правову оцінку правовідносинам у справі, суд виходить з наступного. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.64 Житлового кодексу Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ст.71 Житлового кодексу Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 Житлового кодексу Української РСР, визначається наступний порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням: визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно п.10, 11 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України». У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст.391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач перешкоджає проживанню відповідача в спірній квартирі, а також, будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Натомість матеріалами справи встановлено, що відповідач не проживає у вказаному будинку з 2015 року, крім того сам відповідач у особистій заяві зазначив, що мешкає за межами України. Водночас, відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги позивача, не заперечував проти задоволення позову, що вбачається з його письмової заяви, яка надійшла на електронну пошту суду 10.02.2020 року, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, що є підставою для задоволення позову [PERSON] . Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, у суду не має підстав для сумніву в наданих відомостях позивача, зібрані по справі дані підтверджують факт не проживання відповідача в квартирі позивача більше одного року, що є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved