Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

19 серпня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, предметом якого є: визнання недійсним договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані по [ADDRESS] , який посвідчено 27 листопада 2014 року приватним нотаріусом Очаківського міського нотаріального округу Туровським В.А.; скасування державної реєстрації права власності відповідачки на вказані об`єкти нерухомості. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 27 листопада 2014 року сторони уклали оспорюваний правочин, на підставі якого у власність відповідачки перейшли житловий будинок та земельна ділянка. Однак, укладаючи договір дарування позивачка розуміла договір довічного утримання, оскільки на час вчинення правочину їй було 77 років і через похилий вік та стан здоров`я вона потребувала стороннього догляду. Так, сторони домовилися, що відповідачка доглядатиме позивачку, в обмін на що остання передасть онуці власний житловий будинок та земельну ділянку. До 2019 року відповідачка доглядала позивачку, однак наприкінці 2019 року відповідачка поїхала до Туреччини і повернулася лише у серпні 2020 року, вимагаючи від позивачки знятися з реєстрації у спірному будинку, оскільки його виставлено на продаж. Посилаючись на те, що, укладаючи договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, позивачка не мала волі на їх беззастережне відчуження, вона звернулася до суду з вказаним позовом (Т.1, а.с. 2-5). 09 жовтня 2020 року до суду надійшов відзив на вказану позовну заяву, в якому представник відповідачки просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачка, хоча і була у віці 77 років на момент укладення правочину, однак все ще працювала лікарем-офтальмологом, проходила періодичні медичні огляди, а тому протипоказань до вчинення юридичних дій не мала. Крім того, нотаріусом було роз`яснено правову природу договору та його наслідки, а сторони, ознайомившись зі змістом договору, особисто поставили в ньому свої підписи. Також, просила застосувати строк позовної давності (Т.1, а.с. 85-88). Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Позивачка пояснила, що у 1992 році вона разом зі своїм чоловіком побудували спірний будинок, який є єдиним її житлом. У 2014 році, коли її онука [PERSON] вийшла заміж, позивачка запросила її разом із родиною жити до себе. Оскільки онука добре її доглядала, позивачка вирішила залишити їй будинок після своєї смерті. Того ж року позивачка підписала договір на користь [PERSON] та звільнилася з лікарні, в якій пропрацювала 45 років. У онуки були всі документи на будинок, а також банківська картка на отримання пенсії. Позивачка продовжувала проживати у будинку, а влітку 2020 року їй зателефонувала онука та повідомила, що будинок виставлено на продаж, у зв`язку із чим їй необхідно знятися з реєстрації. Оскільки відповідачка переїхала до Туреччини і доглядати позивачку не було кому, остання переїхала до своєї доньки до міста Миколаєва. Позивачка також пояснила, що не мала наміру дарувати будинок, а хотіла залишити його онуці в обмін на догляд з її боку. Відповідачка та її представник проти позову заперечували, просили відмовити в його задоволенні. Відповідачка пояснила, що у 2013 році вона разом із чоловіком на пропозицію матері та бабусі приїхали до міста Очакова. Чоловік був у рейсі, а вона залишилася проживати у будинку бабусі. Будинок був у занедбаному стані та потребував ремонту. Оскільки позивачка не могла утримувати цей будинок, вона вирішила подарувати його правнучці. При цьому, всі документи для правочину готували позивачка та її донька (мати відповідачки). Сама відповідачка вперше побачила документи на будинок у нотаріуса під час укладення договору. Договір був прочитаний вголос, після чого підписаний. До 15 січня 2020 відповідачка проживала у спірному будинку та доглядала бабусю. Представник відповідачки звернула увагу на те, що позивачка добре розуміла зміст правочину, оскільки вже підписувала договір дарування квартири на користь [PERSON] , тобто матері відповідачки. Крім того, позивачка обізнана з юридичними наслідками спадкування, оскільки сама була спадкоємицею після смерті чоловіка. Стан здоров`я та зір, на думку представника, дозволяли позивачці прочитати та зрозуміти зміст договору, оскільки вона працювала лікарем, зокрема проводила маніпуляції з вилучення стороннього предмету з ока. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, допитавши свідків, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 27 листопада 2014 року між [PERSON] , як дарувальником, та [PERSON] , як обдарованою, було укладено договір дарування належних позивачці житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані по [ADDRESS] (Т.1, а.с., 8-10, 100-103). За умовами договору дарувальником підтверджено, що її не визнано недієздатною чи обмежено дієздатною, її волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає внутрішній волі. В договорі також зазначено, що нотаріусом перевірено дієздатність сторін за договором та встановлено їх волевиявлення та дійсні наміри. Право власності відповідачки зареєстровано того ж дня у встановленому законом порядку (Т.1, а.с.104-106). З пункту 12 оспорюваного договору також слідує, що його складено у трьох примірниках, один з яких зберігається у справах нотаріуса, а інші видані обдарованому, тобто відповідачці (Т.1, а.с.а 103). З матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] зареєстрована у спірному будинку за адресою: [ADDRESS] , з 06 жовтня 1995 року до теперішнього часу (Т.1, а.с. 6 зворотній бік). За змістом Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за об`єктом житловий будинок по [ADDRESS] вбачається, що 27 листопада 2014 року позивачка на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Туровським В.А., відчужила на користь [PERSON] житловий будинок та земельну ділянку (Т.1, а.с. 8). Згідно з інформацією з вказаних реєстрів щодо суб`єкта [PERSON] , позивачка не має у власності об`єктів нерухомості (Т.1, а.с. 7). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що з 2013 року він, будучи чоловіком відповідачки, разом з останньою проживав у спірному будинку. Відповідачка [PERSON] доглядала бабусю, готувала, а позивачка вважала останню своєю спадкоємицею, хотіла залишити їй будинок після смерті. Свідок вважав, що мав місце заповіт і лише за декілька місяців до судового засідання дізнався про існування договору на користь відповідачки. Також пояснив, що стан здоров`я позивачки був поганий, на роботу вона діставалася на таксі. Всі документи та банківська картка позивачки були у відповідачки [PERSON] , яка і розпоряджалася коштами бабусі. За час, коли він жив у будинку, був впевнений, що його власником була позивачка. Зокрема, приблизно у 2013-2014 році під час вечері, на якій зібралася вся родина, позивачка повідомила, що після її смерті будинок перейде у власність відповідачки. Сама відповідачка також не говорила, що стала власницею будинку. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона є донькою позивачки і, відповідно, матір`ю відповідачки. Показала, що з 1991 року по грудень 2014 року позивачка працювала офтальмологом у центральній районній лікарні. У 2002 році вона перенесла 6 інсультів, у 2003 році перейшла на неповний робочий день і вже потребувала стороннього догляду, оскільки у зв`язку із хворобою перестала готувати собі їжу. У 2013 році на сімейній нараді було вирішено, що відповідачка разом із родиною переїде до будинку бабусі. З того часу відповідачка [PERSON] доглядала позивачку. Дбати про будинок також допомагала домогосподарка. З 2014 року всі документи на будинок були у відповідачки, яка мала доглядати бабусю на підставі нотаріально посвідченого правочину. Про те, що власницею будинку стала [PERSON] свідок дізналася з телефонної розмови, під час якої остання просила мати зареєструвати бабусю у себе, у зв`язку із наміром продати будинок. Свідок також пояснила, що у 2013-2014 роках у будинку дійсно був зроблений ремонт, кошти на який давала сама свідок. Остання додала, що на час розгляду справи позивачка проживає разом із нею в місті Миколаєві, доступу до спірного будинку немає, так як замки замінені, поставлена сигналізація. Свідок [PERSON] , яка є троюрідною сестрою відповідачки, показала, що про намір відповідачки продати будинок вона дізналася влітку 2020 року від самої [PERSON] . Тривалий час остання проживала разом із бабусею в спірному будинку, доглядала її. Позивачка почувалася погано, після перенесених інсультів мала проблеми з тиском, лікувалася, в будинку нічого не робила. Востаннє свідок була в місті Очакові приблизно у 2014 році. Того ж року позивачка через стан здоров`я звільнилася з лікарні. Спірний будинок будував чоловік позивачки [PERSON] . Позивачка говорила, що онука буде доглядати її до смерті. На теперішній час вона проживає у своєї доньки [PERSON] . Про всі новини свідок дізнається з телефонних розмов, телефонує позивачці приблизно раз на два тижні. Остання говорила, що хоче повернутися до свого будинку, однак боїться, що він буде проданий. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що приблизно з 1998-1999 року і до моменту звільнення позивачки з лікарні, вона працювала медичною сестрою разом [PERSON] , яка була лікарем-офтальмологом. Стан здоров`я позивачки погіршувався поступово. Так, після першого інсульту вона почала їздити на роботу на таксі. Зрештою, її було звільнено через стан здоров`я, оскільки через 4 місяці лікування вона так і не вийшла на роботу. Згодом її поновили, вона продовжувала працювати, медичні картки заповнювала особисто, без окулярів, однак довго думала над тим, що написати. Самостійно, тобто без медичної сестри, [PERSON] вести прийом не могла. Всі маніпуляції проводила свідок, а операції в цій лікарні не проводилися. Свідок також пояснила, що [PERSON] була єдиним лікарем- офтальмологом і після її звільнення офтальмолога у лікарні немає. Свідок [PERSON] під час допиту у судовому засіданні показала, що з 2014 по 2019 роки вона працювала у будинку [PERSON] допомагала по господарству, у прибиранні. Позивачка [PERSON] сама доглядати себе не могла не могла розігріти їжу, ходити на далеку відстань, у зв`язку із чим на роботу їздила на таксі. Остання завжди розповідала як вони з чоловіком будували будинок, поводилася як власниця, а тому свідок вважала саме її власницею будинку. У 2019 році свідок звільнилася, оскільки відповідачка, яка проживала у будинку, мала претензії до її роботи. Свідок [PERSON] , яка є кумою відповідачки, показала, що з кінця 2018 року вона знайома з родиною [PERSON] . Так, відповідачка просила по допомогу у здійсненні підприємницької діяльності, а саме з кафе, яке було розташовано на території домоволодіння. Свідку відомо, що позивачка перенесла не один інсульт і веде здебільшого лежачий спосіб життя, їжу могла розігріти, чай могла собі зробити. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що він допомагав відповідачці з оформленням документів на житловий будинок та земельну ділянку по [ADDRESS] . Так, в листопаді 2014 року до нього звернулася відповідачка [PERSON] та просила допомогти з отриманням витягу з нормативно-грошової оцінки та Державного земельного кадастру для оформлення правочину. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він, будучи з 2011 по 2017 рік приватним нотаріусом, посвідчував оспорюваний правочин. Так, до нього з метою укладення договору дарування звернулася [PERSON] , яка надала необхідні для вчинення правочину документи. Свідок також пояснив, що вголос він договір не читав, різницю між договором дарування, договором довічного утримання та заповітом не роз`яснював. Сторони ознайомилися з договором, поставили свої підписи, після чого обдарована отримала свій примірник договору. Вона ж оплатила всі витрати, пов`язані з вчиненням правочину. Після посвідчення договору відповідачка також зверталася до свідка з метою державної реєстрації, просила швидко все оформити, посилаючись на наявність маленької дитини. Вирішуючи спір, суд виходить з такого. Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Відповідно до статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Зміст правочину, відповідно до частин 1-3, 5 статті 203 ЦК України, не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вказаних вимог є підставою недійсності правочину. Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, визначено статтею 229 ЦК України. Так, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Під помилкою у цьому випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на волевиявлення особи, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншій особі без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку: неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Такими обставинами є вік позивача, стан його здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживання в спірному будинку після укладення договору дарування. За правовими позиціями Верховного Суду України, що викладені ним у постановах від 21 жовтня 2015 року у справі №6-202цс15, від 11 листопада 2015 року у справі №6-112цс15, від 2 грудня 2015 року №6-2087цс15 і від 27 квітня 2016 року у справі №6-372цс16, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати у спірній квартирі після укладення договору дарування. При вирішені справи судам необхідно встановити, чи продовжує проживати позивачка у спірному будинку, чи відбулася фактична передача будинку згідно з умовами договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює позивачка особисто оплату комунальних послуг. З`ясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивачка мала на меті безоплатну передачу відповідачу свого будинку у власність на противагу її тверджень про те, що спірний будинок є її єдиним місцем проживання. На підставі досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлено, що позивачка [PERSON] , укладаючи оспорюваний договір дарування, мала на меті укладення договору довічного утримання, а саме, що вона залишиться проживати у власному будинку після його відчуження на користь відповідачки, яка буде допомагати у догляді за нею та її житлом. Про вказане свідчить і той факт, що позивачка відчужила онуці єдине житло, що було у її власності, а також те, що після відчуження вона залишилася проживати у вказаному будинку та отримувала допомогу і догляд від онуки до моменту, коли остання поїхала до Туреччини, повідомила про продаж будинку, змінила замки та поставила його під охорону. Твердження відповідачки про те, що під час укладення правочину позивачка за станом здоров`я могла розуміти значення своїх дій та керувати ними не мають значення для вирішення спору, що виник з підстав вчинення позивачкою правочину під впливом помилки щодо його юридичної природи. Так, допитаний під час судового розгляду нотаріус підтвердив той факт, що різницю в наслідках укладення правочинів, зокрема між договором дарування, договором довічного утримання та заповітом він не роз`яснював, зміст договору дарування вголос не читав. При цьому суд також враховує вік позивачки, родинні відносини та довірительні стосунки між сторонами, а також ту обставину, що спірний житловий будинок був єдиним житлом позивачки, в якому вона і продовжувала проживати після укладення договору, сприймаючи вказаний будинок все ще як свою власність. З матеріалів справи вбачається, що позивачка неодноразово зверталася за медичною допомогою. У квітні 2014 року, тобто за пів року до вчинення оспорюваного правочину, вона зверталася до психіатра, який відвідував її на дому (Т.1, а.с. 179). Протягом року, який передував вчиненню оспорюваного правочину, позивачка зверталася до лікарів різних напрямків загалом 6 разів. (Т.1, а.с. 178-184). Аналіз наведених доказів у сукупності з показами допитаних у судовому засіданні свідків вказує на те, що на час укладення оспорюваного правочину позивачка дійсно потребувала стороннього догляду та медичного супроводу. З урахуванням викладеного, а також того, що представник позивачки свій процесуальний обов`язок доказування виконала надала суду належні та допустимі докази, які у своїй сукупності доводять той факт, що позивачка на момент укладення договору потребувала догляду, мала намір укласти договір в обмін на її утримання та догляд, відчужила внаслідок помилки щодо юридичної природи правочину єдине своє житло, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення. Перевіряючи доводи відповідачки про необхідність застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, суд виходить з такого. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (стаття 261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Відповідно до підпункту 2.1 пункту 2 Глави 1 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012р. №296/5, письмові правочини, що посвідчуються нотаріально, виготовляються нотаріусом не менше ніж у двох примірниках, один з яких залишається у матеріалах нотаріальної справи. З пункту 12 оспорюваного договору також слідує, що його складено у трьох примірниках, один з яких зберігається у справах нотаріуса, а інші видані обдарованому (Т.1, а.с.а 103). Отже, зі змісту договору вбачається, і сторони не заперечують того факту, що після його укладення позивачці, як дарувальниці, не було надано копію оспорюваного договору, що виключало можливість навіть випадкового його виявлення, переосмислення та усвідомлення. Вказане свідчить про те, що до пред`явлення самою відповідачкою вимоги знятися з реєстрації у будинку зв`язку із наміром його продати, позивачка [PERSON] , з огляду на доведену в судовому засіданні помилку останньої щодо юридичної пригороди договору та відсутність у неї його примірника, не знала і не могла знати про укладення нею договору дарування, а тому строк позовної давності, що має обчислюватися з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про наявність оспорюваного договору, не є пропущеним. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує клопотання представника та відносить понесені позивачкою судові витрати на її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: approved