Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

21 липня 2017 року Орган опіки та піклування Слов'янської міської ради звернувся до суду із позовом в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову зазначено, що відповідачка [PERSON] є матір'ю малолітнього [PERSON] Відповідачка самоусунулася від виконання батьківських обов'язків по вихованню та утриманню малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] відмовившись забрати дитину з пологового будинку. Вона не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає для її нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини. Приймаючи до уваги викладені факти, а також необхідність вирішення питання щодо подальшої долі дитини, надання хлопчику соціального захисту та подальше його оформлення, влаштування до сімейних форм виховання, постановки дитини на облік, як дитини яка підлягає усиновленню, орган опіки та піклування Слов'янської міської ради вимушений був звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким позбавити батьківських прав [PERSON], відносно її малолітньої дитини, [PERSON], [INFO]. Представник позивача Щука О.В., яка діє на підставі довіреності № 29/01-В25 від 20 липня 2017 року, будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі. Під час розгляду справи судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачки про місце, день та час розгляду справи. Так, відповідно до вимог ст.127 ЦПК України, судом за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання відповідачки було надіслано повідомлення про виклик її до суду, копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви разом із доданими документами. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України, судом на адресу відповідачки також було спрямовано листи про необхідність її явки в судові засідання, із роз'ясненням положення ч. 4 ст.169 ЦПК України. Відповідачка не з'явилась до поштового відділення для отримання судової кореспонденції, про що свідчать відповідні відмітки на повернутих конвертах /а.с. 19-20, 25-26/. В жодне із призначених судових засідань відповідачка не з'явилась. У зв'язку із чим, про місце, дату та час розгляду справи її було повідомлено шляхом публікації в пресі оголошення про виклик до суду, а саме у засобі масової інформації державної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий кур'єр». Втім, незважаючи на прийняті судом заходи, відповідачка у судове засідання не з'явилась, про причини своєї неявки суду не повідомила, заяв про відкладення судового засідання чи розгляд справи у її відсутності від неї до суду не надходило. Відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: - юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; - фізичним особам, які не мають статусу підприємців - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідачка повідомлена у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використала наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Прокурор Слов'янської місцевої прокуратури, будучи повідомленим про місце, дату та час розгляду справи у судове засідання не з'явився. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст.11 ЦПК України) встановив наступне. Згідно із свідоцтвом про народження [NUMBER], [PERSON] народився [INFO] в м. Слов'янську Донецької області. Його батьками у свідоцтві записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 5). Згідно із витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126,133,135 СК України № 00017796101 від 17 березня 2017 року, відомості про батька [PERSON] були внесені відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (а.с. 6, 6 з.б.). Згідно із заявою батьків (матері або батька), інших родичів або законного представника про відмову забрати дитину з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров'я від 20 лютого 2017 року, як мати - [PERSON], [INFO], яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS], незаміжня та як батько - [PERSON], [INFO] відмовились забрати дитину, хлопчика [PERSON], [INFO], із пологового будинку у зв'язку із тим, що шлюб не зареєстрований та дитина небажана (а.с. 9). Відповідно до акту закладу охорони здоров'я та органу внутрішніх справ України про дитину, яку батьки (матір або батько), інші родичі або законний представник відмовилися забрати з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров'я № 1 від 20 лютого 2017 року, 20 лютого 2017 року о 08 год. 30 хв. мати відмовилась від спільного перебування з дитиною та грудного вигодовування в КЛПЗ «Пологовий будинок» в акушерському відділенні. Встановлено, що матір [PERSON], [INFO], яка проживає за адресою: [ADDRESS], відмовилась забрати дитину чоловічої статі, [INFO] [PERSON], через те, що шлюб між нею та батьком дитини не зареєстрований та дитина небажана (а.с.11). Згідно із повідомленням про дитину, яка залишилася без батьківського піклування Слов'янського ВДРАЦС № 264/15.22-31 від 17 березня 2017 року, Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області було повідомлено, що у КЛПЗ «Міська дитяча лікарня» м. Слов'янська Донецької області з [INFO] перебуває покинута дитина [PERSON], [INFO], який залишився без батьківського піклування. Причини, через які дитина залишилась без батьківського піклування зазначені - дитина небажана, покинута (а.с. 8). Відповідно до рішення виконкому Слов'янської міської ради № 220/3 від 05 квітня 2017 року, про надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, [PERSON], останній отримав статус дитини, позбавленої батьківського піклування, враховуючи факт, що мати, [PERSON], покинула дитину в КЛПЗ «Пологовий будинок» (а.с. 7). Згідно із довідкою про наявність братів/сестер служби у справах дітей Слов'янської міської ради від 12 квітня 2017 року №29/03 - 744, малолітній [PERSON], [INFO], рідних братів чи сестер не має (а.с. 10). Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідачка у судове засідання не з'явилась, не скористалась своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надала належних доказів, які спростовують доводи позивача. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість вимагає спеціального захисту і турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Статтею 150 Сімейного кодексу України закріплені обов'язки батьків по вихованню та розвитку дітей, у числі яких передбачені турбота про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовка її до самостійного життя. Ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків є підставою для покладання на них відповідальності, установленої законом. Відповідно до ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладаються однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ч.1 ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Згідно із положеннями Закону та роз'яснень, даних у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Верховного Суду № 20 від 19 грудня 2008 року), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 16 цієї ж постанову Пленуму, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормальному самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов'язків. Положеннями частини 3 статті 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Аналізуючи наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до переконання, що позивачем доведено факт ухилення [PERSON] від виконання своїх обов'язків по вихованню своєї дитини [PERSON], а саме суду надані належні та достовірні докази щодо того, що відповідачка не піклується про свою дитину, покинула її відмовившись забрати з пологового будинку та не цікавиться її долею. Аналізуючи вказані обставини, суд приходить до переконання про свідоме нехтування відповідачкою [PERSON] своїми батьківськими обов'язками та її небажання змінити своє ставлення до дитини. Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Відповідно до висновку органа опіки і піклування Слов'янської міської ради, виходячи з інтересів малолітньої дитини, орган опіки і піклування вважає доцільним позбавити [PERSON], [INFO] батьківських прав відносно її дитини - [PERSON], [INFO] (а.с. 17-18). Проаналізувавши обставини ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов'язків у своїй сукупності, беручи до уваги, що ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов'язків має триваючий характер, суд приходить до переконання про наявність передбачених законом підстав для застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав відповідачки відносно її малолітньої дитини. У суду немає підстав вважати, що позбавлення батьківських прав [PERSON] якимось чином вплине на інтереси дитини, яка не отримує від матері необхідної уваги та догляду. Крім того, при зміні своєї поведінки та зміні обставин згідно із ст. 169 СК України, відповідачка не позбавлена права звернутися до суду із позовом про поновлення батьківських прав. Положенням ст. 180 СК України закріплений обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положення ч. 3 ст.166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. На підставі положення ч. 3 ст.166 Сімейного кодексу України, суд вважає також необхідним вирішити питання про стягнення аліментів на утримання дитини. Підстав для звільнення [PERSON] від обов'язку утримувати дитину у розумінні ст. 188 СК України не встановлено. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідачки слід стягнути аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] у розмірі у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21 липня 2017 року, до досягнення дитиною повноліття. Проаналізувавши представлені сторонами в силу вимог статті 60 ЦПК України докази, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] самоусунулась від виконання своїх батьківських обов'язків відносно своєї малолітньої дитини [PERSON], без поважних причин не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, що свідчить про її винну поведінку відносно своєї дитини, та необхідність застосування до неї як матері дитини, такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав. Окрім того, суд вважає необхідним також стягнути з відповідачки аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21 липня 2017 року, до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, у зв'язку із тим, що судом позов задоволений, а позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду із даним позовом, з відповідачки також підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп. Рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини за один місяць, згідно із положеннями статті 367 ЦПК України, підлягає негайному виконанню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved