Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

20.02.2014 р. позивач звернулась з позовною заявою до суду, в якій просить скасувати постанови державного виконавця Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, накладеного в рамках провадження №33650908 та №3365887 від 30.07.2012 р., про арешт майна [PERSON] та оголошення заборони його відчуження. Свої вимоги мотивує тим, що 30.07.2012 року в порядку виконання заочного рішення Малиновського районного суду від 26.04.2011р., в цивільній справі №1519/2-1343/11, постановами державного виконавця Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції постановлено накласти арешт на все рухоме та не рухоме майно та оголошено заборону відчуження майна, яке належить [PERSON], на підставі чого внесено відповідний запис до Державного реєстру обтяжень рухомого майна 31.07.2012 р. 11.07.2013 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області по справі № 22-ц/785/4469/13 заочне рішення Малиновського районного суду від 26.04.2011р. було скасовано в частині стягнення солідарно з [PERSON], заборгованості за кредитним договором № 014/0044/74/67329 від 20.10.2006 р. у сумі 283823,27 доларів США і судового збору у сумі 1700,00 грн. та 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та відмовлено ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції у позові до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/0044/74/67329 від 20.10.2006 р. У зв'язку з тим, що заочне рішення Малиновського районного суду від 26.04.2011р по справі №1519/2-1343/11 в частині позовних вимог відносно позивача як боржника скасовано, але на підставі зазначеного рішення на все її рухоме та не рухоме майно було накладено арешт і заборону відчуження майна, в неї виникла необхідність визнати даний захід забезпечення виконання позову скасованим, або таким, що не підлягає виконанню. 30.07.2013 року позивач звернулась до Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції з заявою щодо скасування арештів з майна, накладних у виконавчих провадженнях №33650908 та №33652877. 18.09.2013 року позивач отримала відмову на свою заяву від 30.07.2013 р., в якій їй було повідомлено, що виконавчі провадження закінчені на підставі п. 2 ч.1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», що не передбачає звільнення майна боржника з-під арешту та відповідно було відмовлено у знятті арештів з належного їй майна, оскільки не існує такої норми права, на підставі якої можливо зняття арешт з належного їй майна. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, представник позивача надав заяву про те, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, представник відповідача подав суду заяву про визнання позову та просив слухати справу у його відсутність. За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Постановою від 14.06.2012 р. державним виконавцем відкрито виконавче провадження №33650908 за виконавчим листом №2-1343/11 виданий 19.10.2011 р. по стягненню з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» грошової суми 2246943,68 грн. Постановою від 14.06.2012 р. державним виконавцем відкрито виконавче провадження №33652877 за виконавчим листом №2-1343/11 виданий 19.10.2011 р. по стягненню з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» грошової суми 1820,00 грн. Постановою від 30.07.2012 р. державним виконавцем накладено арешт на все майно в межах суми 2246943,68 грн., що належить боржнику [PERSON], РНОКПП: [NUMBER]. Постановою від 30.07.2012 р. державним виконавцем накладено арешт на все майно в межах суми 1820,00 грн., що належить боржнику [PERSON], РНОКПП: [NUMBER]. 11.07.2013 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області по справі № 22-ц/785/4469/13 заочне рішення Малиновського районного суду від 26.04.2011р. було скасовано в частині стягнення солідарно з [PERSON], заборгованості за кредитним договором № 014/0044/74/67329 від 20.10.2006 р. у сумі 283823,27 доларів США і судового збору у сумі 1700,00 грн. та 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та відмовлено ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції у позові до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/0044/74/67329 від 20.10.2006 р. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст.1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 ст. 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, примусове виконання обов'язку в натурі, визнання незаконними дії чи бездіяльності органу місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості. На підставі статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 27.08.1976 р. № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно, розглядаються за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частина 2 ст. 124 Конституції України визначає, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved