Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-17 00:00:00

1 березня 2019 року до Корольовського районного суду м. Житомира звернулась [PERSON] із вказаним позовом, в якому просить транспортний засіб марки SKODA OCTAVIA, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] визнати спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , автомобіль залишити у володінні і користуванні [PERSON] та стягнення з останнього на її користь компенсації Ѕ вартості вказаного транспортного засобу у розмірі 95 410,00 грн. Ухвалою судді від 6 березня 2019 року позовну заяву [PERSON] було прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та призначено судове засідання. У судове засідання сторони не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги свого довірителя він підтримує повністю та просить їх задовольнити повністю. Відповідач подав до канцелярії суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги визнає повністю. За викладених обставин суд має можливість ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або достовірності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються у заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В судовому засіданні встановлено, що 25.02.2012 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 31 травня 2019 року розірвано (а.с.7, 40-41). Отже, до 31 травня 2019 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, вели спільний побут, мали спільне господарство та взаємні права і обов`язки подружжя. Під час проживання у шлюбі, [PERSON] 19.08.2016 було зареєстровано на своє ім`я право приватної власності на транспортний засіб марки SKODA OCTAVIA, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , що підтверджується копією Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 19.08.2016 (а.с.24-27). Оскільки сторонами, що зазначене рухоме майно було придбано у період шлюбу сторін, вказане майно є об`єктом спільної власності подружжя та може бути предметом поділу в судовому порядку. Згідно з ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ч.1, 2 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, майно, належне обом із подружжя, визначається як спільна сумісна власність, тобто спільна власність двох осіб - подружжя. Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 370 ЦК України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом. Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі. Частиною 1 ст.372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обгрунтованими і є такими, що підлягають задоволенню. При цьому суд стягує з відповідача на користь позивача 95 410,00 грн. компенсації відступу від належної частки спірного транспортного засобу. Крім того, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при подані позовної заяви.

Outcome: approved