Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

20 грудня 2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовна заява [PERSON] мотивована тим, що згідно договору про право на забудову, посвідченого Зборівською державною нотаріальною конторою 10.07.1974 року, акту про прийняття будинку в експлуатацію, затвердженого рішенням виконкому Козівської селищної ради депутатів трудящих від 12.07.1975 року та реєстраційного посвідчення він є власником житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] в якому зареєстрований та фактично проживає. Разом з ним у даному житловому будинку зареєстровані його дочка [PERSON], та онуки [PERSON] та [PERSON]. Зазначає, що більше вісімнадцяти років [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у дному житловому будинку не проживають, спільного господарства із позивачем не ведуть, в утриманні будинку участі не беруть. Факт реєстрації відповідачів у даному житловому будинку створює йому перешкоди у користуванні та розпорядженні своєю власністю на власний розсуд. Посилаючись на викладені обставини позивач просив суд визнати [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, що знаходиться по [ADDRESS] Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 21 січня 2019 року відкрито провадження в указаній справі. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 18 лютого 2019 року до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - службу у справах дітей Козівської районної державної адміністрації Тернопільської області. У судове засідлання позивач [PERSON] не з'явився, подав клопотання, у якому просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Крім цього зазначив, що судові витрати з відповідачів стягувати не бажає. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України , у судове засідання не з'явилися. Відповідач [PERSON] подала заяву від 18.02.2019 року, в якій позовні вимоги визнала, зазначила що проживає разом із дітьми за межами України, де останні забезпечені житлом. Повідомила, що продовження перебування зареєстрованими за місцем проживання позивача для неї та дітей не має юридичного значення, до того ж зазначила, що її родина не планує повернення до України. Вважає, що ані її права, ані права її дітей в інтересах яких вона діє, задоволенням позову та визнанням їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням порушено не буде. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - служба у справах дітей Козівської районної державної адміністрації Тернопільської області подала до суду висновок органу опіки та піклування, у якому вказується, що місце проживання дитини [PERSON] зареєстровано за адресою [ADDRESS] однак за даною адресою дитина ніколи не проживала. Встановлено, що [PERSON] разом з матір'ю [PERSON] проживає у Португалії, мати забезпечила належне проживання та утримання дитини, також сім'я не планує повернення в Україну. Враховуючи викладене, орган опіки та піклування вважає за доцільне надати згоду на визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок по [ADDRESS] про що свідчить договір про право на забудову, посвідчений Зборівською державною нотаріальною конторою 10 липня 1974 року за реєстром № 455 та акт про прийняття будинку в експлуатацію, затверджений рішенням виконкому Козівської селищної ради депутатів трудящих від 12 липня 1975 року за № 998. Як вбачається із копії будинкової книги, зареєстрованими за адресою [ADDRESS] значаться: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Згідно з актом № 192, виданим 25.10.2018 року Козівською селищною радою Козівського району Тернопільської області, [PERSON], 1978 року народження, [PERSON], 1999 року народження, [PERSON], 2006 року народження зареєстровані в [ADDRESS], але більше 18 років за даною адресою не проживають. Також судом встановлено, що [PERSON] є дочкою позивача, що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] від 18.07.1978 року та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 20.02.2019 року, а [PERSON] та [PERSON] - онуками позивача, що підтверджується копією свідоцтва про народження №101, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану м. Одеміра та копією свідоцтва про народження від 05.08.1999 року. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожна особа має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом положень частини першої статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК Українського РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, за змістом якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначаються власником. Відповідно до частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 6 Конституції України прописано право кожного на житло та передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. За правилами ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, оскільки малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. До того ж, суд враховує факт проживання малолітньої дитини [PERSON] разом із своєю матір'ю [PERSON] за межами України, що підтверджено довідкою, виданою Муніципалітетом м. Одеміра Протугальської Республіки. Отже, у даному випадку, виходячи з аналізу змісту вказаних правових норм та встановлених судом обставин, письмових пояснень відповідачки [PERSON], яка визнала позов та не заперечувала проти його задоволення, висновку служби у справах дітей, в якому служба вважає за доцільне надати згоду на визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право на користування спірним житлом, суд приходить до переконання, що відповідачі відсутні у житловому будинку, по [ADDRESS] що належить позивачу на праві власності, понад один рік без поважних на це причин та втратили право на користування цим житлом. Таким чином позовні вимоги є підставними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 29, 317, 319, 383, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР,

Outcome: approved