Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-04 00:00:00

20 липня 2015 року [PERSON] звернувся до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська з первісним позовом, посилаючись на слідуючи обставини. Сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі, від спільних відносин 12 вересня 2004 року у них народилась донька [PERSON]. Шлюб сторін розірваний у 2008 році. Донька сторін, за їх домовленістю, залишилась проживати з матірю- відповідачкою [PERSON] На утримання доньки з позивача на її користь за рішенням суду були стягнуті аліменти. Позивач 07 грудня 2012 року створив нову сім'ю, уклавши шлюб з [PERSON]. Сімя є достатньо забезпеченою. Позивачу стало відомо, що відповідачка стала зловживати тютюновими виробами, спиртними напоями, витрачає отримані кошти з аліментних платежів не за призначенням, має проблеми зі своїм здоровям, навіть перебуває на обліку у психоневрологічному диспансері, тобто є не тією особою, яка спроможна забезпечити доньці сторін повноцінне життя, проживаючи з нею за одним місцем проживання. З 15 червня 2015 року донька сторін за своїм власним бажанням стала фактично проживати за місцем проживання позивача в м.Дніпропетровську по вул.Арбатська, буд.32, категорично відмовляється повертатися жити до матері. Позивач просив суд винести рішення про визнання місця проживання дитини за його адресою в м.Дніпропетровську, по вул.Арбатська,буд.32. Відповідачка [PERSON], після отримання позовної заяви, звернулась 21 серпня 2015 року до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська із зустрічним позовом, в якому вказала, що [PERSON] фактично самочинно забрав у неї з дому доньку, перешкоджає їй спілкуватися з дитиною, тому просила суд винести рішення про відібрання доньки у [PERSON] і повернути доньку їй, а також просила стягнути з відповідача на її користь завдану моральну шкоду, яку вона оцінила у 2000 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник підтримали первісний позов, заперечували проти задоволення зустрічного позову, вказуючи, що суд не може винести рішення про відібрання дитини на підставі ст. 162 СК України, на яку саме і посилається позивачка за зустрічним позовом, оскільки застосування цієї норми можливо лише у разі, якщо дитина проживала із позивачем на підставі рішення суду або закону, окрім того батько забрав дитину в її інтересах, тому що мати дитини не забезпечувала їй належного життя, виховання, застосовувала до неї непомірне насильство, що загрожувало нормальному життю дитини. Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні первісний позов не визнали, посилаючись на те, що дитина, яка проживала у неї, була самочинно забрана з її дому батьком, який перешкоджає спілкуванню з дитиною, а тому підтримали в судовому засіданні зустрічний позов. Представники третіх осіб- органів опіки та піклування в судовому засіданні підтвердили згоду з первісним позовом, його задоволення буде відповідати інтересам дитини, забезпечить їй нормальні умови проживання та виховання, проти задоволення зустрічного позову заперечували. Суд, заслухав сторони, представників третіх осіб, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом належить відмовити, виходячи з наступного. Сторони по справі знаходились в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу сер.1-КИ № 085663 від 06 лютого 2008 року (а.с.6). Від спільних відносин сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.7). Сторони не заперечують, що після припинення шлюбних відносин донька, за домовленістю сторін, залишилась жити з матірю за адресою [ADDRESS]. Як видно зі свідоцтва про шлюб (а.с.9) 07 грудня 2012 року позивач зареєстрував шлюб з [PERSON]. З виконавчого листа, виданого 19 листопада 2007 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська (а.с.13) видно, що з позивача на користь відповідачки стягнуті аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], в розмірі 1 / 4 частини з усіх видів його заробітку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. З 15 червня 2015 року донька сторін стала мешкати за місцем проживання батька- позивача за первісним позовом, за адресою м.Дніпропетровськ, вул.Арбатська, буд.32. Позивач [PERSON] аргументовано довів суду, що він вимушений був залишити у себе доньку, оскільки йому стало відомо, що відповідачка, яка страждає психічними розладами, останнім часом стала зловживати спиртними напоями, користуючись тим, що донька живе з нею, стала її принижувати, ображати, застосовувати до неї психічне і фізичне насильство, при цьому байдуже ставилась до організації життя дитини, гідного навчання, її зовнішнього стану, гігієни, тощо. Позивач є нормально забезпеченою людиною, отримує регулярну заробітну плату. Проживає в окремому будинку, де є всі належні умови для гідного проживання дитини, що підтверджено зокрема актом обстеження житлово-побутових умов малолітньої дитини (а.с.56), договором купівлі-продажу будинку (а.с.11), довідками про нарахування заробітної плати (а.с.10,103-105). Свої зобовязання про сплату аліментів на утримання дитини позивач виконує належним чином (а.с.13, 103-105). Характеризується позивач позитивно як за місцем роботи (а.с.8), так і за місцем проживання (а.с.102). Згідно акту оцінки потреб дитини та її сім'ї (а.с.57-61) батько дитини задовольняє нормальні потреби доньки харчуванням, одягом, він належним чином виконує свої батьківські обовязки, Дитині надані всі необхідні умови для повноцінного розвитку. В судовому засіданні в присутності педагога була допитана малолітня донька сторін- Мицко [PERSON], яка підтвердила, що протягом довгого часу мати систематично її ображала, принижувала, кричала на неї, залякувала, застосовувала фізичне насильство, навіть била палкою. Тому вона стала заляканою, боялась матір, сама просила батька забрати її до себе. Після того, як батько забрав її, вона стала жити в нього, почувати себе комфортно. Батько піклується про неї, контролює її, в тому числі навчання, щоденно привозить до школи, займається з нею уроками тощо. Вона відчуває належні справедливі вимоги батька щодо її життєвої організації, навчання. Ставлення членів його сім'ї до неї самі щирі та відверті. Дитина категорично відмовляється проживати з матірю, боїться її, тому спілкування з нею є напруженим. Запевняє, що батько ніяким чином не налаштовує її проти матір, в той час, як та постійно звинувачувала батька в тому, що він поганий, зіпсував їй все життя. Свідчення отримані в суді в присутності педагога, який підтвердив відсутність будь-якого тиску на дитину, свідчення давались відверто, за відсутністю батьків в приміщенні. Суд переконався, що дитина відверто виважено спілкується, не замкнута, переконлива у своїх переконаннях, в яких є здоровий глузд. В судовому засіданні відповідачка не заперечувала факти лайки на дитину, але вважає, що це було викликано необхідністю виховання дитини. Відповідачка в суді не заперечувала і те, що у звязку з проблемами зі здоровям, вона знаходиться на обліку у лікаря-психіатра, однак психічно вона нормальна людина. Судом звернуто увагу на неврівноваженість та агресивність поведінки відповідачки під час розгляду справи, суд вимушений був оголошувати зауваження стосовно її поведінки в суді. Як видно з висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради про доцільність проживання малолітньої [PERSON] з батьком від 07.09.2015р. (а.с.113), з урахуванням конкретних обставин, було визнано доцільним проживання малолітньої дитини з батьком за адресою м.Дніпропетровськ, вул.Арбатська,32. Висновки підтримані в судовому засіданні представниками третіх осіб, зокрема органу опіки та піклування Красногвардійської у місті Дніпропетровську ради, представник якої довів безпідставність заперечень сторони відповідача. Відповідно до ч.2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Частиною 1 ст.161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1989 року і яка набула чинності для України з 27 вересня 1991 року передбачено: «Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Суд ретельно перевірив, з якою метою позивач домагається передачі йому дитини на виховання, і однозначно прийшов до висновку, що це не пов'язано з меркантильними питаннями: бажання позбавитись обовязку сплачувати аліменти, отримати державну допомогу, пільги, одержання житлової площі тощо. Факт направлення позивачем відповідачці листа від 18 серпня 2015 року (а.с.112) суд розцінює як розумну пропозицію повернути йому сплачені аліменти за період з 15 червня 2015 року, для використання грошей на користь дитини, тобто за прямим призначенням. В листі міститься детальна аргументація необхідності подальшого проживання у батька дитини, яка боїться зустрічатися з матірю, позивач пропонує варіанти вирішення вказаної ситуації. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про повну аргументованість первісного позову. Залишення малолітньої дитини проживати разом з батьком на даний час є не тільки доцільним, а і обовязковим, виходячи з конкретної ситуації по справі і насамперед, в інтересах малолітньої дитини, у якої з матірю відверта конфліктна ситуація, мати не спроможна в такому випадку забезпечити нормальні існування, розвиток дитини, її виховання, в той час як батько є авторитетом для дитини, спроможний забезпечити всі необхідні умови для розвитку дитини, виховання. Вищенаведене дає суду підстави не враховувати те, що і відповідачка також забезпечена окремим житлом (а.с.80-87), характеризується позитивно (а.с.74). Зустрічний позов не підлягає задоволенню, оскільки є безпідставним. Відповідно до ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення тому, з ким вона проживала. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоровя. Судом встановлено, що знаходження дитини з матірю суперечило її інтересам. В даному випадку сама дитина вказала, що мати постійно жорстоко поводилася з нею, застосовувала до неї психічне та фізичне насильство, залякування призвели до негативних наслідків, як то боязнь і переляк, категоричного відторгнення на даний час від матері. Тобто, дії матері стосовно дитини спричинили шкоду її і фізичного і насамперед психічного здоровя. В такому випадку поведінка батька дитини, який вимушений був залишити дитину проживати у себе, є не самоуправством, а дієвим способом захисту дитини. На даний час повернення дитини до матері не дасть позитивних результатів, це буде явно суперечити інтересам малолітньої дитини. Суд визначає, що прийняття рішення по справі не призводить до позбавлення матері її батьківських прав, можливості спілкування та виховання дитини за умов фактичного проживання дитини з батьком.

Outcome: approved