Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

21 квітня 2020 року представник позивача - адвокат Клименко К.О. звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської областіз позовом, яким просить стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі по тексту - Украерорух) на користь [PERSON] одноразову грошову допомогу при звільненні у зв`язку зі скороченням посади в розмірі 400 000,00 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 17 березня 2020 року по день ухвалення судового рішення у справі та судові витрати : на правову допомогу у розмірі 50 000 грн. 00 коп., на оплату судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп.. Вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] протягом 14 років працювала на різних посадах в Украерорух. Наказом № 352/0 від 17 березня 2020 року її звільнено з посади провідного інженера відділу захисту від кіберзагроз та технічного захисту інформації служби інформаційних технологій та інформаційної безпеки за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Звільненню позивача передувало попередження від 03 лютого 2020 року про скорочення займаної посади та майбутнє вивільнення. Також був наданий перелік всіх вакантних посад по підприємству. Скориставшись своїм правом, [PERSON] 14 лютого 2020 року подала заяву про переведення на одну з вакантних посад проте, листом від 18 березня 2020 року, відповідач відмовив у такому переведенні через те, що позивач не має досвіду роботи в правоохоронних органах або на державній службі та свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю. Не маючи наміру переводитись на жодну іншу вакантну посаду [PERSON] 16 березня 2020 року подала заяву, якою не заперечувала щодо власного звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України, просила скоротити строк попередження про звільнення та в день звільнення виплатити передбачену Програмою соціального захисту та п. 6.25.1 Колективного договору одноразову грошову допомогу. Однак, на підставі засідання комісії з питань соціальних гарантій, пільг та компенсацій апарату управління Украерорух за № 7 від 17 березня 2020 року, [PERSON] відмовлено у виплаті вищевказаної одноразової грошової допомоги. Наведене позивач вважає порушенням її трудових прав та ст. 116 КЗпП України, у зв`язку з чим просить позов задовольнити та, крім того, застосувати до відповідача наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України. Ухвалою суду від 12 травня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням і викликом сторін та призначено судове засідання. Представник відповідача подав відзив, яким Украерорух просив відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у ньому, а саме врахувати той факт, що : за період запровадження на території України карантину фінансово-господарська діяльність відповідача суттєво скоротилась, доходи знизились та призвело підприємство до скрутного фінансового становища; матеріальна допомога, передбачена п. 6.25.1 Колективного договору та Програмою соціального захисту між адміністрацією Украерорух та профспілками, не відноситься до обов`язкових виплат працівнику при звільнені, що передбачені КЗпП України, та можлива за наявності у відповідача фінансової спроможності та у разі виконання звільнюваним працівником порядку, який передує настанню можливості одноразової грошової допомоги при звільненні. Оскільки [PERSON] не дотримала послідовності дій, визначеної у п. 1.4 Програми соціального захисту (не звернулась до роботодавця із заявою про її перепідготовку за рахунок Украерорух) та у зв`язку з рішенням комісії з питань соціальних гарантій, пільг та компенсацій апарату управління Украерорух за № 7 від 17 березня 2020 року, відповідач не вбачає підстав для виплати позивачу цієї грошової допомоги. А тому, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 24 червня 2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив Украерорух, якою [PERSON] наполягала на порушенні роботодавцем її трудових прав та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Сторони, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду до суду не з`явились. Разом з тим, від представника позивача - захисника Клименко К.О. надійшла заява, якою розгляд справи просила здійснити у її відсутність та вирішити спір за наявними в справі доказами, на позові наполягала та просила задовольнити, врахувавши додатково подані докази. Від представника відповідача Бохана О.Г. надійшла заява про розгляд справи у його відсутність за наявними в матеріалах доказами, просив відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у відзиві Украерорух. Повно та всебічно дослідивши подані сторонами заяви, матеріали справи та наявні в ній докази, давши їм належну оцінку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України вказано, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що [PERSON] в період з 17 квітня 2006 року по 17 березня 2020 року працювала в Украерорух. Наведене підтверджується записами у трудовій книжці (а.с. 2-30). У лютому 2020 року позивач отримала попередження № 1-23.2/1039/20 від 03 лютого 2020 року про скорочення її посади та наступне вивільнення, в додаток до якого одержала перелік вакантних посад на 16 аркушах (а.с. 21). Ознайомившись з переліком вакантних посад [PERSON] звернулась з заявою від 14 лютого 2020 року до відповідача та просила перевести її на вакантну посаду провідного інженера відділу економічної безпеки управління внутрішньої та економічної безпеки (а.с. 33). Крім того, нею 04 березня 2020 року також було подано заяву про надання одноразової грошової допомоги, передбачених Програмою соціального захисту та п. 6.25.1 Колективного договору (а.с. 31). За наслідком розгляду звернення позивача Украерорух, листом № 1-23-1.2/2517/20 від 18 березня 2020 року, відмовив [PERSON] у переведенні на обрану нею посаду у зв`язку з тим, що позивач не має досвіду роботи в правоохоронних органах або на державній службі та свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 41). Зважаючи на вказане, позивач 16 березня 2020 року подала заяву, якою не заперечувала щодо власного звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України та просила скоротити строк попередження про звільнення, в день звільнення виплатити передбачену Програмою соціального захисту та п. 6.25.1 Колективного договору одноразову грошову допомогу та 18 березня 2020 року подала до Украерорух окрему заяву з проханням виплатити при звільненні вказану грошову допомогу (а.с. 35, 37). Наказом Украерорух № 352/о від 17 березня 2020 року [PERSON] звільнено з посади провідного інженера відділу захисту від кіберзагроз та технічного захисту інформації служби інформаційних технологій та інформаційної безпеки за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 43). На підставі витягу з протоколу за № 7 від 17 березня 2020 року засідання комісії з питань соціальних гарантій, пільг та компенсацій апарату управління Украерорух, [PERSON] відмовлено у виплаті вищевказаної одноразової грошової допомоги (а.с. 40). Вказані обставини, на підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не підлягають доказуванню, оскільки не заперечуються і визнаються сторонами у справі. З наведеного вище суд приходить висновку, що при звільненні позивача їй не виплачено одноразову грошову допомогу, передбачену п. 6.25.1 Колективного договору та Програмою соціального захисту. Доказів протилежного суду сторонами не надано. Відповідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За нормами ст. 21, 22 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Структуру заробітної плати, відповідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці», складає : Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Тобто, у структуру заробітної плати, крім іншого, входить і компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно ст. 10, ч. 1, 3ст. 13 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Відповідно положень ч. 1ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Наведене також узгоджується з п. 3.1 Колективного договору укладеного між адміністрацією Украерорух та профспілками (зі змінами та доповненнями, внесеними протягом 2015- 2020 років, в редакції від 01 лютого 2020 року) де зазначено, що положення даного договору поширюються на всіх найманих працівників підприємства незалежно від того, чи є вони членами профспілок (а.с. 44-47). Вищевказаний Колективний договір в редакції від 01 лютого 2020 року на момент звільнення позивача був чинним та не зазнавав скасування, змін або зупинення в частині соціальних виплат при звільненні працівників. Доказів протилежного суду сторонами не надано. Згідно ст. 9 КЗпП України підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників. У п. 6.25.1 Колективного договору розділу 6 «Соціальні гарантії, пільги та компенсації» вказано, що на підприємстві діє Програма соціального захисту (Додаток 19). Пунктом 6.25.3 вказаного Колективного договору визначено перелік працівників, на яких не поширюється дія Програми соціального захисту, зокрема (п.п. Г) у випадку звільнення з підприємства у зв`язку з застосуванням п. 1 ст. 40 КЗпП України та передбачено гарантії, які розповсюджуються на таких працівників, а саме, адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі, визначеному за формулою : посадовий оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використовування в роботі іноземної мови помножений на стаж роботи в Украерорух. Згідно п. 1.4 Програми соціального захисту працівників та інших осіб, зазначених у Програмі є : а) працевлаштування за спеціальністю, враховуючи наступні обставини - освіту, кваліфікацію, місце проживання та обмеження за станом здоров`я; б) перепідготовка за рахунок коштів Украероруху на протязі одного року після втрати можливості виконувати трудові обов`язки у повному обсязі та наступне працевлаштування в Украерорусі; в) грошова одноразова допомога при звільненні працівника (а.с. 48-52). Гарантії соціального захисту працівників надаються за черговістю, визначеною у п. 1.4 Програми. Кожна наступна гарантія, відповідно п. 1.5, надається за умови неможливості надати попередню, за виключенням підстав зазначених в п. 1.3 Програми, за якою передбачається надання виключно грошової допомоги. Працевлаштування працівника на підприємстві, згідно п. 2.1 Програми, є головною метою. У випадку, якщо на підприємстві відсутні вакантні посади за спеціальністю, працівникові пропонується перепідготовка з метою працевлаштування саме на підприємстві на інших вакантних посадах з урахуванням вимог (п. 2.2.1 Програми соціального захисту). В п. 2.2.5 Програми соціального захисту зазначено, що за наказом керівника та за згодою працівника підприємство фінансує перепідготовку працівника відповідно до чинного обмеження щодо витрат на такий захід. Згідно п. 2.3.1-2.3.2 Програми соціального захисту грошова одноразова допомога надається працівникові у випадках неможливості підприємством надати гарантії соціального захисту, передбачених у п. 1.4 (а, б). Грошова одноразова допомога звільненому працівнику надається у розмірі, визначеному за формулою : посадовий оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови помножений на стаж роботи в Украерорух. При цьому її розмір не може бути більшим за 400 000 грн. 00 коп. З урахуванням наведеного судом встановлено, що позивач, отримавши попередження про наступне вивільнення з переліком всіх вакантних посад на підприємстві, скористалась своїм правом, передбаченим п. 1.4 Програми соціального захисту та подала заяву про переведення на одну з вакантних посад, проте отримала відмову роботодавця. Також [PERSON] неодноразово подавались до Украерорух, до дня вивільнення, заяви з проханням виплатити передбачену п. 6.25.1 Колективного договору та п. 2.3 Програми соціального захисту одноразової грошової допомоги. Однак на підставі протоколу за № 7 від 17 березня 2020 року засідання комісії з питань соціальних гарантій, пільг та компенсацій апарату управління Украерорух, їй відмовлено у виплаті вищевказаної допомоги при звільненні. Варто зазначити, що даний протокол не містить жодних мотивів та роз`яснень, у зв`язку з чим відповідач, в особі комісії з питань соціальних гарантій, пільг та компенсацій апарату управління Украерорух, відмовив [PERSON] у виплаті вищевказаної одноразової грошової допомоги. З урахуванням наведеного суд позбавлений можливості перевірити правомірність таких дій відповідача щодо позбавлення позивача права, передбаченого п. 6.25.1 Колективним договором та п. 1.4, 2.3.2 Програмою соціального захисту працівників. Відповідно п. 2.3.1 Програми соціального захисту грошова одноразова допомога надається працівникові у випадках неможливості підприємством надати гарантії соціального захисту, зазначені у п. 1.4 (а) (працевлаштування за спеціалізацією) та у п. 1.4 (б) (проведення перепідготовки, навчання). Зважаючи на вищевказане, суд приходить висновку, що саме на роботодавця - Державне підприємство обслуговування повітряного руху України - пунктом 2.2.1 Програми соціального захисту покладено обов`язок запропонувати вивільнюваному працівнику можливість перепідготовки за рахунок підприємства. Разом з тим матеріали справи не містять доказів надання відповідачем [PERSON] такої пропозиції. Тобто, такої гарантії не дотримано самим відповідачем при звільненні позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Доказів протилежного суду сторонами не надано. В той же час, а ні Колективний договір, а ні Програма соціального захисту не містять норм, що зобув`язують працівника, що звільняється, звертатись до роботодавця з вимогою (проханням) про перепідготовку і подальше працевлаштування на підприємстві. Відтак, позивач набула право вимоги щодо виплати Украерорухом їй при звільненні одноразової грошової допомоги, передбаченої п. 2.3 Програми соціального захисту. Оклад позивача при звільненні, згідно табелю за березень 2020 року, становив 34250 грн. 00 коп. (а.с. 42), відтак розмір одноразової грошової допомоги [PERSON] при звільненні становить, відповідно п. 2.3.2 Програми соціального захисту, 479 500 грн. 00 коп. (34250 грн. 00 коп. (оклад) х 14 років (трудовий стаж на підприємстві)). Однак, у п. 2.3.2 Програми соціального захисту встановлено обмеження щодо розміру одноразової грошової допомоги, яка підлягає виплаті вивільнюваному працівнику, а саме її розмір не може бути більше 400 000 грн. 00 коп. Враховуючи наведене з відповідача на користь позивача належить стягнути одноразову грошову допомогу в розмірі 400 000 грн. 00 коп. Відповідач, в обґрунтування фінансової неспроможності підприємства та наявності факту істотної зміни обставин, які зумовлюють неможливість наразі виконувати умови колективного договору в частині виплати матеріальної допомоги, послався на Висновок Торгово-промислової палати України від 29 липня 2020 року. Зважаючи на вказане, слід зазначити, що одними з механізмів отримання відстрочки у виконанні зобов`язань, аж до відмови від договору з одночасним звільненням від відповідальності, є hardship- істотна зміна обставин, які сторони не передбачали на момент укладення договору, а маючи можливість їх передбачити - сторони б не укладали такий договір. Згідно п. 3 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про торгово промислові палати України» засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб. В ч. 1 ст. 14 даного Закону зазначено, що торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Відтак належним доказом дії обставин непереборної сили є саме Сертифікат регіональних представництв Торгово-промислових палат України, а не її висновок. Крім того, у наданому до суду Висновку Торгово-промислової палати України від 29 липня 2020 року вказано, що він не є висновком судової експертизи відповідно Закону України «Про судову експертизу». Відповідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певним засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Підсумовуючи наведене, суд вважає наданий відповідачем до суду Висновок Торгово-промислової палати України від 29 липня 2020 року, недопустимим доказом. За змістом ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права У статті 1 Протоколу №1 до Конвенції вказано, що «власністю» є також право на своєчасну сплату сум заробітної плати та надбавок до неї, зокрема, такі висновки зробив Європейський Суд при тлумаченні ст.1 Протоколу №1 до Конвенції у рішеннях, прийнятих проти України у справах «Воскобойник проти України» (заява №39874/05), «Лопатюк та інші проти України» (заява №903/05), «Дідух проти України» (заява №14394/04), «Воротнікова проти України» (заява №1225/02). Оскільки відповідач так і не виплатив позивачу передбачену п. 6.25.1 Колективного договору та п. 1.4, 2.3 Програми соціального захисту матеріальну допомогу [PERSON] при звільненні у зв`язку з скороченням посади ні під час звільнення, ні по день ухвалення судового рішення у справі, суд приходить висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню та з Украерорух на користь позивача належить стягнути вказану матеріальну допомогу в розмірі 400 000 грн. 00 коп.. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року за № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначає, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини; cама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу (пункт 20 постанови). Згідно ч. 1ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Системний аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року за № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року у справі за № 712/3776/17, провадження № 61-32684 св 18. За положеннями ст. 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприєм-ство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. В той же час, ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України на сторін справи покладено обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Всупереч наведеним законодавчим приписам відповідачем не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б засвідчували відсутність вини Украерорух у невиплаті належної [PERSON] матеріальної допомоги при звільненні. Згідно довідки Украерорух № 4.3-21-138 від 12 травня 2020 року середньоденний заробіток позивачки на дату звільнення склав - 2176 грн. 32 коп. (а.с. 85). Відтак, з Украерорух на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 343858 грн. 56 коп. (2176 грн. 32 коп. (середньоденна заробітна плата) х 158 (робочі дні за період з 17 березня 2020 року по день ухвалення судового рішення включно). Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3)пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4)пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частиною 1 ст. 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Судом встановлено, що позивач у прохальній частині позову просить суд стягнути з відповідача на свою користь витрати з оплати правничої допомоги в розмірі 50 000 грн. 00 коп. Приписами ч. 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат :1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 3 ст. 137 ЦПК України визначено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Положеннями ч. 4 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому за змістом ч. 6 цієї статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В розрізі з наведеним суд зазначає, що стороною відповідача не заявлено під час судового розгляду та не подано до суду клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених затрат на правову допомогу позивачем надано суду наступні докази : договір про надання правової допомоги № 18/03 від 18 березня 2020 року укладеного між [PERSON] та адвокатом Клименко К.О. у п. 4 якого визначено розмір і порядок оплати гонорару; додаткова угода №1 до договору про надання правової допомоги 18/03 від 18 березня 2020 року, якою зазначено перелік і вартість послуг, що надаються адвокатом клієнту; оригінал платіжного доручення № 47395307 від 19 березня 2020 року про оплату правової допомоги в розмірі 50 000 грн. 00 коп.; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та ордер серії КВ № 805783 (а.с. 11 -20). Відповідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються в разі задоволення позову - на відповідача. Зважаючи на вказане, суд приходить переконання, що позивач дійсно поніс вказані затрати в розмірі підтвердженому належними і допустимими доказами, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню і з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) слід стягнути на користь [PERSON] витрати по оплаті правової допомоги в розмірі 50 000 грн. 00 коп. При цьому суд враховує, що стягненню підлягають не лише затрати щодо обсягу фактично наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості (надання усної консультації без вивчення документів - 2000 грн., надання усної консультації після вивчення документів - 3000 грн., складання та направлення адвокатських запитів - 2000 грн., складання клопотань - 2000 грн., складання позовної заяви - 15000 грн., складання відповіді на відзив на позовну заяву - 6000 грн., відвідування судових засідань у Бориспільському міськрайонному суді Київської області - 10000 грн.), а й оплачена послуга у виді відвідування судових засідань у Київському апеляційному суді - 10000 грн., оскільки у справі наявні докази фактичного понесення цих затрат позивачем. Відповідно ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України та ст. 4-6 Закону України «Про судовий збір», оскільки позивач звільнений від сплати судового збору в частині вимог про виплату сум при звільненні, з відповідача на користь держави Україна слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840 грн. 80 коп.. При зверненні до суду з даним позовом [PERSON] також понесла затрати по оплаті судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 840 грн. 80 коп.. Наведене підтверджується квитанцією про сплату № 64521 від 13 квітня 2020 року (а.с. 10). Зважаючи на вказане, з відповідача на користь позивача на підставі ч. 1 ст. 133 та ч. 1, п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України слід стягнути витрати по оплаті судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп.. На підставі викладеного та

Outcome: approved