Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

19 червня 2019 року позивачка звернулася до суду до відповідача з відповідним позовом у якому зазначила, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок розташований за адресою [ADDRESS] , 1/2 частина якого належала померлому на праві власності відповідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом №20 від 14 січня 1992 року, а інша 1/2 частина - відповідно до договору купівлі - продажу №1124 від 20 березня 1998 року, зареєстрованого товарною біржею «Віконт - Т» в журналі реєстрації біржових угод. Вона є спадкоємицею першої черги за законом, однак отримати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок вона не може через невизнання нотаріусом правовстановлюючого документу на 1/2 частину житлового будинку, а саме договору купівлі - продажу частини житлового будинку, посвідченого товарною біржею. Посилаючись на викладене, позивачка просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] . Позивачка в судове засідання не з`явилась, до суду направила заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача по справі в судове засідання не з`явився, до суду направив заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позовних вимог не заперечував. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази суд доходить наступного. З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 січня 1992 року, зареєстрованого у реєстрі за № 20, [PERSON] набув у власність 1/2 частину житлового будинку розташованого за адресою [ADDRESS] , що зареєстровано 11 березня 1992 року Березнегуватською філією ММБТІ в реєстрову книгу 3 за № 211 (а.с.10-11). В подальшому, а саме 20 березня 1998 року, [PERSON] уклав з [PERSON] договір № 1124 купівлі - продажу, зареєстрований того ж дня універсальною товарною біржею «Віконт - Т» в «Журналі реєстрації біржових угод» за №1124, за яким купив у останнього іншу 1/2 частину житлового будинку з ґанком по [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці 0,09 га, та складається з житлового будинку та ґанку позначеного на плані літерою А № 1, житловою площею 26,1 кв.м., сараїв Б.В,Г, літньої кухні - Д, вбиральні - Е, гаража - Ж, огорожі №5,6, споруд №2,І, що також було зареєстровано Березнегуватською філією Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації 20 березня 1998 року (а.с.14-15). Відповідно до рішення виконавчого комітету Березнегуватської селищної ради від 20 лютого 2019 року за № 4 «Про впорядкування адресного господарства» номер житлового будинку по [ADDRESS] було змінено з [ADDRESS] на [ADDRESS] (а.с.12). Також з довідки Березнегуватського районного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» № 76 від 15 квітня 2019 року убачається, що була збільшена житлова площа будинку на 9,6 кв. м. за рахунок зміни призначення приміщень (а.с.15). [INFO] [PERSON] помер, про що Березнегуватським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 02 серпня 2018 року було складено відповідний актовий запис № 64 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с.16). На день смерті [PERSON] був зареєстрований по [ADDRESS] , де проживав один (а.с.37 зворотна сторона). З копії спадкової справи №40/2018, зареєстрованої приватним нотаріусом Березнегуватського районного нотаріального округу Миколаївської області Бондар Н.В. в книзі обліку і реєстрації спадкових справ 06 серпня 2018 року за № 91 убачається, що позивачка, яка є донькою покійного, у встановлений законом строк подала заяву про прийняття спадщини, а інші спадкоємці першої черги за законом, а саме дружина [PERSON] - [PERSON] та його донька [PERSON] , відмовились під прийняття спадщини (а.с.35-38). Натомість 21 лютого 2019 року приватним нотаріусом позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку та роз`яснено про необхідність звернення для оформлення спадщини до суду через невідповідність правовстановлюючого документу на частину житлового будинку, а саме договору купівлі - продажу, укладеного та зареєстрованого товарною біржею вимогам закону (а.с.17). За змістом ст. ст.128, 153 ЦК УРСР (1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно ст.15 Закону України «Про товарні біржі» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно реєстрація Березнегуватською філією Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації за [PERSON] права власності на 1/2 частину житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на березень 1998 року не суперечила чинному законодавству. Відповідно до п. 5 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року за № 1952-1, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Матеріалами справи підтверджується, що договір купівлі-продажу частини житлового будинку, у відповідності з вимогами ч.2 ст. 227 ЦК УРСР, зареєстрований в МБТІ, крім цього у передбаченому законом порядку вказана угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом недійсною не визнавалася. Отже, [PERSON] за життя, на підставі ст.ст.128, 153 ЦК УРСР і ст.49 Закону України «Про власність» набув право власності на будинок в цілому, у порядку, що існував на час його придбання і правомірно володів ним. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За статтею 1261 ЦК України - у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця , у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті , той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частинами 3,4 ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, оскільки [PERSON] за життя набув право власності на частину житлового будинку [ADDRESS] , вказане нерухоме майно є об`єктом права власності та увійшло до складу спадкового майна, що залишилось після його смерті, нотаріусом позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, її позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved