Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

20 лютого 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось в суд із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позивач посилається на те, що [PERSON] шляхом підписання заяви надав згоду на укладення кредитного договору № б/н від 26.02.2010 року, на підставі якого отримав кредитні кошти в сумі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При цьому, позивач зазначає, щодо зміни кредитного ліміту відбувалась згідно п.п. 3.2, 3.3 «Умов та правил надання банківських послуг», що передбачають згоду боржника на встановлення за рішенням банку кредитного ліміту та право банку у будь-який момент змінити кредитний ліміт. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобовязання за кредитним договором № б/н від 26.02.2010 року виконав в повному обсязі, так як надав відповідачу кредит у встановленому договором розмірі. Оскільки [PERSON] неналежно виконував умови кредитного договору у нього виникла перед банком заборгованість в сумі 36046,78 грн., що включає: заборгованість за кредитом - 3541,05 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 27513,03 грн., заборгованість за пенею та комісією - 2800 грн., заборгованість по штрафам - 500 грн. (фіксована частина) і 1692,70 грн. (процентна складова), яку позивач разом із судовими витратами у розмірі 1762 грн. просить стягнути із відповідача. Згідно ухвали Новодністровського міського суду Чернівецької області від 27.02.2018 року справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача в судове засідання не зявився, однак 20.02.2018 року подав до суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його присутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с. 23). Відповідач у судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, про що свідчить довідка про причини повернення поштової кореспонденції (а.с. 38). Також відповідач відзив на позовну заяву та заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не подав. За таких обставин, суд відповідно до ч. 2 ст. 247, ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснити заочний розгляд справи без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу та, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, між сторонами було укладено кредитний договір № б/н від 26.02.2010 року шляхом підписання [PERSON] заяви позичальника, внаслідок чого відповідач був ознайомлений і погодився із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» по обслуговуванню кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с. 8-15). При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до умов кредитного договору ПАТ КБ «Приватбанк» надав [PERSON] кредит в розмірі 4000 грн. шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі щомісячною сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних з поверненням у строк, що відповідає строку дії кредитної платіжної картки, які в подальшому неодноразово змінювались та складали станом на 15.11.2017 року 43,20 %, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором № б/н від 26.02.2010 року (а.с. 4-7). Відповідно до п. 2 «Умов та правил надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року, мінімальний обов'язковий платіж - це розмір боргових зобов'язань держателя, які щомісячно підлягають сплаті держателем протягом строку дії картки. Даний платіж розраховується як сума овердрафта та суми щомісячного платежу, який складається з нарахованих до сплати відсотків та частини заборгованості по кредиту. В залежності від виду платіжної картки, розмір та порядок розрахунків щомісячного платежу вказаний у заяві та в пам'ятці клієнта, виражений у відсотковому співвідношенні до здійснених операцій з використанням платіжних карток. Згідно п. 6.5, 6.6 «Умов та правил надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року, позичальник зобов'язаний погашати заборгованість по кредиту, відсоткам за його користування, по перевитраті платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. У разі невиконання зобов'язань за договором, позичальник зобов'язаний за вимогою банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (в тому числі простроченого кредиту та овердрафта), сплаті винагороди банку. За змістом п. 9.3. «Умов та правил надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року, картрахунки відкриті на невизначений строк за виключенням настання умови, викладених у п. 9.6, 9.7 цих Умов. За правилами п.п. 3.2, 3.3 «Умов та правил надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року, клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, а також надає право банку у будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання цього кредитного договору являється прямою і безумовною згодою клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту встановленого банком. Відповідно до положень п. 6.7 «Умов та правил надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року, власник картрахунку зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту. Пункт 2 «Умов та правил надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року визначає, що овердрафт - це короткостроковий кредит, який надається банком клієнту у разі перевищення суми операцій по платіжній картці над сумою залишку коштів на його рахунку або встановленому ліміті кредитування. Частинами 1 та 2 ст. 1054 ЦК України закріплено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Судом встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобовязання за кредитним договором № б/н від 26.02.2010 року виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі встановленому договором. За правилами ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Положення ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачають, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частина 1 ст. 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідач, починаючи із 31 травня 2015 року, не виконував свої зобов'язання за кредитним договором № б/н від 26.02.2010 року належним чином, внаслідок чого у нього виникла заборгованість по тілу кредиту у розмірі 3541,05 грн. та заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 27513,03 грн. Пунктом 5.7 «Умов та правил надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року визначено, що банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання боржником або його довіреною особою своїх боргових та інших обов'язків за цим договором. Відповідно до положень п. 9.12 «Умов та правил надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року, договір діє на протязі 12-ти місяців з моменту його підписання. Якщо на протязі цього строку жодна з сторін не проінформує другу сторону про припинення дії даного договору, він автоматично лонгується на такий же строк. Як вбачається із ч. 1 ст. 625, ч. 1 ст. 1050 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно п. 8.6 «Умов та правил надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року, при порушенні боржником строків платежів по будь-якому із грошових зобовязань, передбачених кредитним договором більше ніж на 120 днів, боржник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову. З'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши досліджені письмові докази, суд дійшов висновку, що позивач ПАТ КБ «Приватбанк», як кредитодавець, що виконав повністю свої зобов'язання за кредитним договором, має право вимагати від відповідача [PERSON], як позичальника, що прострочив виконання зобов'язань, крім повернення суми заборгованості за кредитним договором № б/н від 26.02.2010 року, також сплату неустойки у вигляді штрафів за прострочення виконання зобовязання в сумі 500 грн. (фіксована частина) і 1692,70 грн. (процентна складова), у звязку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Однак щодо заявленої вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення із [PERSON] 2800 грн. пені і комісії, то варто зазначити, що відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Як вбачається із розрахунку заборгованості за наданим кредитом та змісту самої позовної заяви, в графі «Ставка пені» містяться виключно нульові значення, а в обґрунтуванні позовної заяви відсутнє посилання на конкретні розміри відсотків пені, які застосовуються банком у випадку прострочення зобовязання боржником. Оскільки пеня як різновид неустойки визначається тільки у відсотковому значенні, суд дійшов висновку, що 2800 грн., які позивач просить стягнути із відповідача як комісію та пеню, є лише комісією, яку банк нараховував [PERSON] щомісячно з 28.05.2015 року по 15.11.2017 року. Разом з тим, слід зауважити, що укладений між сторонами кредитний договір за своєю суттю є договором про надання кредиту на споживчі цілі, до якого застосовуються особливості регулювання відносин згідно Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини пятої статті 11, частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). У звязку з вищенаведеним та з огляду на відсутність в позовній заяві та додатках до неї будь-яких доказів на обґрунтування підставності щомісячного нарахування банком комісії боржнику у сумі 100 грн., а також заборону компенсації сукупних послуг банку за рахунок позичальника, суд вважає, що банк не мав права нараховувати [PERSON] комісію в розмірі 2800 грн. за період з з 28.05.2015 року по 15.11.2017 року, внаслідок чого позов в цій частині задоволенню не підлягає. Згідно із 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відтак із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі (33246,78 / 36046,78) * 1762 = 1625,13 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial