Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

20.09.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини: сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з моменту подання позову і до досягнення дитиною повноліття. Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 27.10.2009 року з відповідачем зареєстрували шлюб в Відділі реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис № 2100. Від шлюбу мають спільну дитину: сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки з ведення спільного господарства. Між ними часто виникали сварки та суперечки з суттєво важливих питань, що робило спільне життя нестерпним. Вказує, що з відповідачем спільне господарство не ведеться. Між ними втрачені почуття поваги та взаєморозуміння. Вважає подальше сумісне життя, примирення та збереження сім'ї неможливими. Після розірвання шлюбу дитина залишається з позивачем. Просить суд розірвати шлюб та стягнути аліменти на утримання дитини. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечував проти його задоволення. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як зазначено в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 27.10.2009 року в Відділі реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис № 2100, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. (а.с.3) Від даного шлюбу мають спільну дитину: сина [PERSON], [INFO]. (а.с.4) Таким чином, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, беручи до уваги те, що відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, тому на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, досліджених в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу між сторонами. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема, статтею 180 Сімейного кодексу України на батьків покладено обов'язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до закону батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Стаття 27 «Конвенції про права дитини», ратифікованої Верховною Радою України 27.09.1991 та положення «Декларації прав дитини» регламентують, що інтереси дитини необхідно забезпечувати найкращим чином, дитина повинна бути серед тих, хто першим одержує захист і допомогу. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За умов частини першої та третьої ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. На час розгляду справи домовленості між батьками з приводу участі відповідача в утриманні дітей не досягнуто, а отже, аліменти підлягають стягненню в судовому порядку, в силу ст. 181 Сімейного Кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. При визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров'я і матеріальне становище дитини і відповідача, обставини даної справи, визнання позову відповідачем, і вважає за необхідне,

Outcome: approved