Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-29 00:00:00

20 червня 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON], [INFO] Після його смерті позивачу стало відомо, що батько за життя склав заповіт, згідно якого все своє майно заповідав відповідачу [PERSON] Позивач вказує, що даний заповіт є недійсним, оскільки на час складення заповіту [PERSON] лікувався в Хмельницькій обласній психіатричній лікарні № 1 та не усвідомлював значення своїх дій і не міг ними керувати. У зв'язку з наведеним позивач просить визнати недійсним заповіт [PERSON], [INFO], який помер [INFO], посвідчений Першою Хмельницькою державною нотаріальною конторою 12.11.2004 року за реєстровим № 1-2273. Представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, вимоги позову підтримав. Представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та відсутності відповідача, проти позову заперечив. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наданні докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом об'єктивно встановлено, що [INFO] помер [PERSON], [INFO], після його смерті відкрилась спадщина. Єдиним спадкоємцем майна померлого за заповітом, посвідчений Першою Хмельницькою державною нотаріальною конторою 12.11.2004 року за реєстровим № 1-2273, є відповідач [PERSON] Позивач вказує, що на момент складання заповіту [PERSON] хворів на психічний розлад, а тому згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. За ухвалою суду було призначено амбулаторну (посмертну) судово-психіатричну експертизу щодо визначення психічного стану [PERSON] Згідно акту судово-психіатричного експерта № 261 від 26.05.2014 року, [PERSON], [INFO], який помер [INFO], під час підписання заповіту 12.11.2004 року розумів значення своїх дій та міг керувати ними. Положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не доведено наявності підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, для визнання недійсним заповіту, складеного [PERSON] 12.11.2004 року, а позовні вимоги повністю спростовані актом судово-психіатричного експерта № 261 від 26.05.2014 року та дослідженими судом доказами, а тому підстав для задоволення позову [PERSON] немає.

Outcome: dismissed