Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-17 00:00:00

20 листопада 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому, просить суд визнати недійсним договір оренди з правом викупу житлового приміщення від 09.12.2010 року, укладеного між [PERSON], як орендарем та [PERSON], як орендодавцем; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 96000 грн., повернення грошових сум, сплачених за нікчемним правочином; судові витрати покласти на [PERSON] Також, [PERSON] подав зустрічну позовну заяву до [PERSON], в якій, після додаткових уточнень, просить суд виселити [PERSON] із будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення; стягнути з [PERSON] на його користь плати за користування житловим будинком у розмірі 102085 грн.; судові витрати покласти на [PERSON] В судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON], позов підтримали частково. Під час судового засідання представник [PERSON] - [PERSON], відмовився від частини заявлених вимог, а саме: щодо вимоги про визнання недійсним договору оренди з правом викупу житлового приміщення від 09.12.2010 року, укладеного між [PERSON], як орендарем та [PERSON], як орендодавцем., вказавши при цьому, що вказаний договір є нікчемним правочином, так як його недійсність прямо встановлена законом. Просить суд застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, а саме: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 96000 грн., повернення грошових сум, сплачених за нікчемним правочином. Зустрічний позов [PERSON], вважають безпідставним та просять суд у задоволенні позову [PERSON] відмовити повністю. [PERSON] та його представник [PERSON], заявлений позов не визнали, зазначивши про його необґрунтованість та недоведеність заявлених позовних вимог. Просили суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити повністю. 13 серпня 2014 року [PERSON] подала уточнену позовну заяву, відповідно до якої збільшила суму коштів, яку необхідно стягнути з [PERSON] на її користь, а саме: 153910 грн. На її думку, так як вона сплачувала кошти в іноземній валюті, то відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України дана сума повинна бути перерахована за курсом валют, який діє на момент винесення рішення суду. Суд заслухав пояснення учасників процесу, дослідивши всі зібрані у справі докази в їх сукупності прийшов до переконання про часткове задоволення первісного позову та часткове задоволення зустрічного позову з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 25.07.2009 року [PERSON] є власником домоволодіння в [ADDRESS] /а.с.41/ 09.12.2010 року між [PERSON], як орендодавцем та [PERSON], як орендарем, було укладено договір оренди з правом викупу жилого приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. /а.с.3/ Відповідно до умов даного договору [PERSON] передає, а [PERSON] приймає у строкове платне володіння вищевказане жиле приміщення з правом викупу строком на 3 роки з 09.12.2010 р. по 09.12.2013 р. Пунктом 1.2 договору встановлено, що викупна вартість житлового приміщення, на момент укладення договору оренди з правом викупу, становить 40000 доларів США, що на момент підписання договору становить 320000 гривень. Також, згідно умов даного договору [PERSON] зобов'язана в строк до 09.12.2013 року рівними щомісячними платежами по 1-й тисячі доларів США виплатити [PERSON] загальну грошову суму, яка має відповідати 320000 грн., а [PERSON] зобов'язувався в строк до 09.12.2013 року виготовити всю документацію, необхідну для реєстрації права власності на будинок. З моменту укладення договору [PERSON] сплатила [PERSON] орендну плату в рахунок викупу загальною сумою 96000 грн., що підтверджується відповідними розписками /а.с.4-6/ Вищевказаний договір був вчинений у простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Так, відносини оренди житла з викупом встановлюються на підставі договору, до якого застосовуються положення статей 810-1, 811 ЦК України. За вимогою ст. 811 ЦК України договір оренди житла з викупом укладається у письмовій формі, підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню та обов'язковій державній реєстрації. За правилами ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частиною 2 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У відповідності до норм ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Роз'ясненнями, наданими в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі по тексту - Постанова) визначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Пунктом 5 даної Постанови встановлено, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно з п.10 Постанови - реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. За наведених обставин суд приходить до висновку, що укладений між сторонами договір оренди з правом викупу жилого приміщення від 09.12.2010 року є нікчемний, оскільки сторонами не додержано вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, та в силу приписів ст. 216 ЦК України, суд вважає за необхідне застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, задовольнивши вимоги позивача про стягнення з відповідачки грошових коштів, сплачених за даним договором. Щодо збільшення [PERSON] позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] на її користь 153910 грн., суд вважає необґрунтованими та непідтвердженими належними доказами, оскільки плата [PERSON] вносилася саме в гривні, а не в доларах США, на що вказують відповідні розписки, які знаходяться в матеріалах справи. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Так як, спірний договір від 09.12.2010 року, є нікчемний за вищевказаних обставин, вимога [PERSON] за зустрічним позовом щодо виселення [PERSON] із будинку, без надання іншого житлового приміщення, суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Щодо вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] на його користь плати за користування житловим будинком у розмірі 102085 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до ст.158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно ч.1 ст.162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Також, ст. 810 ЦК України встановлює, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Стаття 820 ЦК України містить порядок визначення плати за користування житлом, відповідно до якої розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Оскільки, між [PERSON] та [PERSON] не було укладено договору найму житла (жилого приміщення), то і відповідно, вимога [PERSON] про стягнення з [PERSON] на його користь плати за користування житловим будинком у розмірі 102085 грн., не є обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. На основі вищевикладеного,

Outcome: partial