Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

21.02.2014 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, зазначивши що 02.09.1996 року ним та його дружиною [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу № 493 від 02.09.1996 року, було придбано двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], в якій мешкає дружина разом з сином і по теперішній час. За домовленістю квартира була оформлена на позивача. З технічної документації на нерухоме майно вбачається, що нерухоме майно (квартира) на момент продажу належало відповідачам - [PERSON] та [PERSON], на даний момент право власності зареєстровано за позивачем. За нормами ст. 227 ЦК УРСР, діючого на час укладання договору купівлі-продажу, договір купівлі-продажу будинку повинний бути нотаріально посвідчений, якщо хоч одна з сторін є громадянином. Однак, вищевказана угода не була посвідчена нотаріально, тому позивач просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 493 від 02.09.1996 року - квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON], з одного боку, та [PERSON], [PERSON], з іншого боку, на Запорізькій будівельній товарній біржі. В судове засідання позивач та його представник за дорученням [PERSON] не з'явились, про день, місце і час розгляду справи повідомлені належним чином. До суду надано заяву з проханням розглянути справу за відсутності позивача, який позов підтримує в повному обсязі і просить його задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з'явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. До суду надані заяви з проханням розглянути справу за їх відсутності, позов визнають у повному обсязі. Третя особа та її представник за дорученням - [PERSON] у судове засідання не з'явились, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. До суду надано заяву з проханням розглянути справу за їх відсутності, проти задоволення позову не заперечують. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст.57, 58, 59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 02.09.1996 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] укладено договір купівлі-продажу № 493 від 02.09.1996 року, на підставі якого [PERSON] придбано двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], в якій дружина позивача - [PERSON] мешкає разом з сином і по теперішній час (а.с. 5). На цей час відповідачі ухиляються від нотаріального посвідчення зазначеного договору. З копії технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] вбачається, що нерухоме майно (квартира ) на момент продажу належала відповідачам, на даний момент право власності зареєстровано за позивачем, що підтверджується копією технічного паспорту на квартиру, і довідкою ОП ЗМБТІ № 12343 від 06.07.2012 року (а.с 6). За нормами ст. 227 ЦК УРСР, діючого на час укладання договору купівлі-продажу, договір купівлі-продажу будинку повинний бути нотаріально посвідчений, якщо хоч одна з сторін є громадянином. Разом з тим, відповідно до положень ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції що діяла на момент угоди) угоди купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Таким чином, подружжя придбавши відповідно до угоди купівлі-продажу вказану квартиру, на підставі ст.15 Закону України «Про товарну біржу», ст.128 ЦК УРСР правомірно набули право власності на вказану квартиру, однак в силу положень ст. 227 ЦК УРСР укладена угода була неналежним чином посвідчена, що унеможливлює подружжю в подальшому вільно розпоряджатись своєю власністю. Визнання угоди дійсною передбається нормами ст. 220 ЦК України. Враховуючи, що була укладена письмова угода купівлі-продажу, яка не була нотаріально посвідчена, за таких обставин, договір може бути визнано дійсним у судовому порядку. Дана угода купівлі-продажу є волевиявленням обох сторін, які домовилися щодо усіх істотних умов угоди, відбулося реальне та повне виконання умов угоди. Право власності на квартиру було зареєстровано за позивачем. Згідно із ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Частиною 1 стаття 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. За вказаних обставин, з урахуванням того, що одна із сторін ухиляється від нотаріального посвідчення договору, а право власності у позивача на вказану квартиру виникло з моменту реєстрації в ОП ЗМБТІ, про що свідчить реєстраційне посвідчення від 12.11.1996 року, договір купівлі-продажу № 493 від 02.09.1996 року повинен бути визнаний дійсним за рішенням суду. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода виконана повністю або частково однією із сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд за вимогою сторони, що виконала угоду, вправі визнати угоду дійсною. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідачами визнано позовні вимоги у повному обсязі. Таке визнання не порушує інтереси держави та права третіх осіб. Згідно п. 24 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Outcome: approved