Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

20.02.2018 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про відшкодування 100000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначила, що більше трьох роківпроживала разом з донькою та її малолітнім сином, батько дитини проживав окремо. Рішенням органу опіки та піклування від 24.02.2016 року було визначено порядок спілкування батька з дитиною, проте відповідач не виконував це рішення, про обов'язковість його виконання неодноразово попереджався посадовими особами органу опіки та піклування. Відповідач умисно перешкоджав позивачці та її доньці - матері малолітнього [PERSON] - спілкуватися з дитиною, самовільно забрав сина на вихідні дні, незважаючи на стан здоров'я, та не повернув дитину матері. З червня 2016 року малолітній [PERSON] знаходився у батька, який не давав матері та бабусі дитини ані спілкуватися з онуком, ані навіть наближатися до будинку. Конфлікт між батьком, матір'ю та бабусею дитини вирішувався тривалий час в судовому порядку, із залученням правоохоронних органів та засобів масової інформації. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 21.03.2017 року визначено постійне місце проживання малолітнього [PERSON] з матір'ю, рішення фактично виконано. Заподіяну їй моральну шкоду обґрунтовує тим, що своїми діями відповідач [PERSON] спричинив позивачу моральні страждання, а саме стрес від неможливості брати участь у вихованні онука, який проживав разом з позивачкою майже від народження, моральний тиск від батька дитини та його сім'ї, переживання за стан рідної доньки у важкій ситуації, втрата великої кількості часу на врегулювання конфлікту шляхом звернення до засобів масової інформації, різних органів державної влади та місцевого самоврядування, правоохоронних органів, безліч судових засідань. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримала позовні вимоги, суду пояснила, що неможливість бачити онука внаслідок незаконного утримування дитини відповідачем спричинила їй неймовірні душевні та моральні страждання. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що дитину він не викрадав, а взяв до себе на вихідні відповідно до рішення виконавчого комітету, [PERSON] дійсно приходила до нього додому, але її візит супроводжувався лайкою, одного разу вона навіть побила сестру відповідача. Також пояснив, що дитина боїться позивача, тому він як батько діяв виключно в інтересах дитини. Вислухавши сторони, дослідивши всі докази в сукупності, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що батьками малолітнього [PERSON] [INFO] є [PERSON] та [PERSON], позивач [PERSON] є рідною бабусею. Малолітній [PERSON] з весни 2013 року малолітній [PERSON] проживав разом з матір'ю та бабусею у квартирі [ADDRESS] /обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 22.03.2017 року а.с.8-9/. Рішенням виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області №35 від 24.02.2016 року був визначений спосіб спілкування батька [PERSON] із сином кожного вівторка, четверга і п'ятниці з 17 до 20 години, вихідні дні першого і третього тижня місяця, 14 днів у літній період для спільного відпочинку та оздоровлення /а.с.128/. У червні 2016 року дитина після вихідних залишилася за місцем проживання батька. Даний факт не заперечується сторонами та підтверджується рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 17.01.2017 року /а.с.5-7/, , рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 22.03.2017 року /а.с.8-9/, постановою Верховного Суду від 19.09.2018 року /а.с.204-209/. Позивач наполягає на незаконності дій відповідача щодо насильного утримання дитини та підтверджує наданими доказами, а саме, зверненнями до виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, служби у справах дітей Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, служби у справах дітей Миколаївської обласної державної адміністрації (а.с.20-23), відповідями органів місцевого самоврядування, якими роз'яснено порядок вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини (а.с.15-17), повідомленнями Южноукраїнського відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області від 22.09.2016 року, 27.09.2016 року, 12.10.2016 року про відсутність ознак кримінального правопорушення по факту утримання онука (а.с.18-19), заявою про вчинення кримінального правопорушення від 22.03.2018 року (а.с.61-62), а також поясненнями свідка [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні, пояснила, що перебуває з позивачем у дружніх відносинах, разом з нею ходила до будинку відповідача, щоб побачити малолітнього [PERSON]. Підтвердила, що одного разу їм не відчинили двері, хоча перебували вдома, в інший день [PERSON] гуляв у саду, бачив позивача, намагався підбігти до неї, але його батько відповідача зупинив його і завів у будинок. Також пояснила, що позивач [PERSON] дуже нервувала через обставини, що склалися, і була на межі нервового зриву. Відповідач в свою чергу наполягає на тому, що діяв в інтересах дитини, що підтверджує наданими доказами, а саме, висновком органу опіки і піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, затвердженим рішенням №341 від 21.12.2016 року, про доцільність проживання малолітнього [PERSON] з батьком (а.с.124-127), висновком психологічного обстеження дитини щодо позитивної прихильності до батька (а.с.129-132), висновками Южноукраїнського відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області за скаргами [PERSON] на дії [PERSON] щодо заборони бачитися із сином (а.с.146, 148, 149, 153), матеріалів перевірки по факту спричинення тілесних ушкоджень дитині та відповідачу (а.с.137-145, 155-163). Приписами ст.263 СК України встановлено, що спір щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 цього Кодексу за правилами, встановленими для вирішення спорів між батьками. Згідно ч.5 ст.159 СК України особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Правила та порядок стягнення моральної шкоди регулюються положеннями Цивільного кодексу України. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв'язку з посяганням на її права та інтереси. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Верховний Суд у постановах №381/1535/16-ц від 14.03.2018 року, №320/6970/16-ц від 12.09.2018 року, №641/7033/15-ц від 05.09.2018 року висловився про необхідність застосування у справах про стягнення моральної шкоди положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності. При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно з'ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода. Позивач у відповідності до вимог ст.257 СК України звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з онуком. Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 17.01.2017 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 22.03.2017 року, було визначено спосіб участі [PERSON] у вихованні онука, рішення набрало законної сили 22.03.2017 року. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 21.03.2017 року, на яке посилається позивач як на доказ спричинення безпосередньо їй моральної шкоди, вирішувався спір між батьками дитини щодо визначення місця проживання, питання щодо порушення прав бабусі у даній справі не вирішувалося. Таким чином перешкоди у спілкуванні та участі бабусі у вихованні онука усунуті з моменту набрання законної сили рішенням суду у справі №486/1011/16-ц 22 березня 2017 року. Саме з цього дня починається відлік часу ухилення батька від виконання рішення суду на користь бабусі, що може слугувати підставою для стягнення моральної шкоди у відповідності до ст.ст.159, 263 СК України. Проте як позивач, так і відповідач у письмових поясненнях у позовній заяві /а.с.1-3/ та у відзиві на позовну заяву /а.с.53-54/ зазначають, що з 21.03.2017 року дитина проживає разом з матір'ю та позивачем [PERSON] Більше того, позивач просить суд стягнути моральну шкоду за визначений період, а саме з 04.06.2016 року по 21.03.2017 року /відповідь на відзив а.с.59-60/, тоді як обставини, передбачені ст.159 СК як підстава виникнення зобов'язання відшкодування матеріальної та моральної шкоди на користь бабусі, виникли 22.03.2017 року. Стаття 158 СК України, на яку посилається [PERSON], чітко визначає, що у випадку невиконання рішення органу опіки та піклування, матеріальна та моральна шкода відшкодовується на користь того з батьків, який проживає окремо, відносини між іншими родичами регулюються іншими статтями СК України. Суд звертає увагу на надані особисто позивачем докази /а.с.15-17/, з яких вбачається, що позивачу та її доньці неодноразово роз'яснювався процесуальний порядок вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини. Також суд критично ставиться до ствердження позивача про неодноразові порушення з боку відповідача після 22.03.2017 року, оскільки одноразове подання заяви до правоохоронних органів не може вважатися належним доказом тривалого ухилення від виконання рішення суду. Інших доказів позивачем не надано. Оцінивши усі надані сторонами докази в сукупності, особливо в частині, що стосується численних звернень до правоохоронних органів, суд звертає увагу на взаємовідносини сторін і приходить до висновку, що на протязі тривалого часу як позивач, так і відповідач максимальну увагу приділяли захисту власних інтересів, при цьому не дбаючи про інтереси малолітнього [PERSON], його нервовий та психологічний стан. Враховуючи те, що постановою Верховного Суду від 19.09.2018 року /а.с.204-209/ фактично поставлена крапка у вирішенні питання щодо місця проживання дитини, малолітній [PERSON] залишається проживати з матір'ю та позивачем, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed