Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

20.07.2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому, просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 52 кв. м., житловою площею 30,2 кв. м., розташований на земельній ділянці площею 0,0905 га, що являються об`єктом спільної сумісної власності подружжя набутого під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.10.2017 року, а також визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,095 га, кадастровий номер 5121210100:02:002:0005, що являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя набутого під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.10.2017 року. На обґрунтування позову покликалась на те, що 20.03.2007 року зареєструвала шлюб з відповідачем. Від даного шлюбу мають сина. Так як сімейне життя не склалось, то шлюб 14.09.2020 року між сторонами був розірваний рішенням Березівського районного суду Одеської області. За час спільного проживання сторонами у спільну сумісну власність було придбано: житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 52 кв. м та земельну ділянку площею 0,0905 га, кадастровий номер 5121210100:02:002:0005, що розташована під [ADDRESS] . Однак, при придбанні житла, оформили вище вказаний будинок та земельну ділянку на ім`я відповідача. Позивач покликається на ст.ст.60, 61, 68, 69 СК України, ст.ст.355,368,370,372 ЦК України та вважає, що оскільки майно було набуте за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти, воно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, просить визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки. Від представника позивача [PERSON] 25.11.2021 року надійшла заява, в якій вона просить справу слухати без її участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у підготовче судове засідання 25.11.2021 року не з`явився, разом з тим, 22.11.2021 року подав до Березівського районного суду Одеської області заяву, в якій зазначив, що про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, позовні вимоги [PERSON] підтримує в повному обсязі та не заперечує з приводу їх задоволення, просить розглядати справу 25.11.2021 року за його відсутності. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення в випадку визнання позову відповідачем. За приписами ч. 2 ст. 247 Цивільно-процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.03.2007 року згідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] по 14.09.2019 року (рішення Березівського районного суду Одеської області про розірвання шлюбу від 14.09.2019 року) . Згідно договору купівлі-продажу НМІ №982192 посвідченого приватним нотаріусом Мухаір В.Т. від 06.10.2017 року вбачаться, що [PERSON] було придбано житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 52 кв. м, житловою плошею 30.2 кв.м. Вказана обставина також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності 22704985. На підставі договору купівлі-продажу НМІ 982193, посвідченого приватним нотаріусом Мухаір В.Т. від 06.10.2017 року [PERSON] також належить земельна ділянка площею 0,0905 га, кадастровий номер 5121210100:02:002:0005, що розташована під [ADDRESS] , цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, власником вищезазначеної земельної ділянки являється [PERSON] , номер запису про право власності 22705189. Вказане майно було придбане за час шлюбу сторін. Добровільно провести розподіл будинку та земельної ділянки відповідач не бажає. Відповідно до ч. 1ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на квартиру, допускається лише за його згодою. Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» №16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325ЦКможуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до ч. 1ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Придбавши нерухоме майно під час перебування в шлюбі, позивач та її чоловік - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується. Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007р. №11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином, придбане під час перебування сторін у шлюбі нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін і будь-яких доказів щодо належності цього майна лише відповідачу, на якого воно зареєстроване, суду не надано. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч. 1ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, другастатті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до ч. 3ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Позивачем надано докази того, що нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, тобто законні підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину вказаного майна. За таких обставин, задоволення позову не суперечить закону та не порушує права та охоронювані законом інтереси інших осіб, тому вимоги про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 52 кв. м, та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0905 га, кадастровий номер 5121210100:02:002:0005, що розташована під [ADDRESS] є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved