Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

20 грудня 2017 року [PERSON] звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ТОВ «Ключове рішення», ПАТ КБ «Приватбанк», Шевченківського відділу ДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, в якому з урахуванням уточного позову просить: -визнати дійсним договір фінансового лізингу №DNF0GX0040300009 від 15.10.2014 року, укладеного між нею та ТОВ «Ключове рішення»; -визнати за нею право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]; -звільнити житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця Шевченківського відділу ДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Григорчуком П.В. від 22.06.2017 року, виключивши з запису №21055203 у Єдиному Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, відомості про накладення арешту на приватний будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Свій позов [PERSON] обґрунтовує тим, що 15.10.2014 року між нею та ТОВ «Ключове рішення» був укладений договір фінансового лізингу № DNF0GX0040300009, предметом якого було придбання приватного будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Даний договір не було нотаріально посвідчений, оскільки відповідач - ТОВ «Ключове рішення» запевнило її, що таке нотаріальне посвідчення відбудеться після виплати обумовленої грошової суми. 14 червня 2017 року позивачем повністю сплачено вартість будинку за вищевказаним договором, про що свідчать довідка Приватбанку від 20.06.2017 року та Акт звірки взаєморозрахунків та переходу права власності від 01.08.2017 року. Пунктом 2.1 публічного договору лізингу, зокрема визначено, що право власності на предмет лізингу від Лізингодавця до Лізингоодержувача переходить в момент підписання уповноваженими представниками сторін Акту звірки взаєморозрахунків та переходу права власності. Позивач наполягає, що нею було виконано всі умови договору, а тому вважає себе законним володільцем зазначеного вище житлового будинку. Між тим, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.05.2017 року було накладено арешт на все майно та майнові права ТОВ «Ключове рішення», у тому числі і на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. В зв'язку з накладенням такого арешту позивач була позбавлена можливості зареєструвати своє право власності. 24.11.2017 року, за клопотанням [PERSON] ухвалою того ж суду було скасовано арешт з майна, володільцем якого вона являється. Отримавши дану ухвалу, вона звернулася до нотаріуса задля реєстрації свого законного права власності на зазначений житловий будинок, де дізналася, що у Державному реєстрі наявний запис про обтяження (арешт), накладений на підставі постанови державного виконавця Шевченківського відділу ДВС м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 22.06.2017 року. Як з'ясувалося далі, 20.02.2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. було видано виконавчий напис №1474 про стягнення з ТОВ «Ключове рішення» на користь ПАТ КБ «Приватбанк» грошових коштів в розмірі 5810743,49 грн. 21.06.2017 року державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Григорчуком П.В. відкрито виконавче провадження № 54139457 щодо примусового виконання вимог вищевказаного виконавчого напису. В рамках даного виконавчого провадження 22.06.2017 року цим же державним виконавцем винесено постанову про арешт майна (коштів) ТОВ «Ключове рішення» в межах суми стягнення за виконавчим написом та внесено відомості щодо обтяження майна (коштів) ТОВ «Ключове рішення» до Єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за № 21055203. Таким чином, позивач зазначає, що сторони вищезазначеного договору лізингу домовилися щодо усіх істотних його умов та відбулося повне виконання умов договору, але на теперішній час ТОВ «Ключове рішення» ухиляється від нотаріального посвідчення договору, посилаючись на те, що знаходиться в стані припинення з 17.11.2017 року, що унеможливлює складання правочинів, що в свою чергу позбавляє її зареєструвати право власності на житловий будинок. Крім того, наявне обтяження у виді арешту також позбавляє позивача можливості зареєструвати у передбаченому законом порядку набуте право власності на придбане та оплачене майно, користуватися та володіти спірним будинком, тому посилаючись на вимоги ст.ст. ст. 220, 317, 319, 321, 386, 392 ЦК України та ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 21 грудня 2017 року позовну заяву залишено без руху, з наданням позивачу строку для усунення недоліків. 12 січня 2018 року до канцелярії суду надійшов уточнений позов, ухвалою суду відкрито провадження у справі. За результатами підготовчого провадження відповідною ухвалою суду призначено судовий розгляд справи по суті. В судове засідання позивач не з'явилася, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність, одночасно позов підтримала, просить задовольнити позов у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з'явився, надавши до суду відзив на позов в якому зазначив, що з наданих позивачем матеріалів до позову не можливо ідентифікувати, хто саме відмовив позивачу в оформленні права власності на предмет лізингу, та не зрозуміло з яких підстав позивач зазначив ПАТ КБ «Приватбанк» відповідачем у справі. Позов містить вимогу про звільнення нерухомого майна з - під арешту, але жодним чином не обґрунтовано, чим вимоги позивача пріоритетніші ніж вимоги ПАТ КБ «Приватбанк», на підставі яких було накладено арешт на все майно ТОВ «Ключове рішення» в розмірі 810 743 249,87 грн. Преюдиціальним фактом обґрунтованості вимог ПАТ КБ «Приватбанк», на підставі яких було накладено арешт на все майно ТОВ «Ключове рішення», в зазначеному вище розмірі, є судові рішення по господарській справі №910/13233/17. Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб ТОВ «Ключове рішення» перебуває в процесі припинення з 17.11.2017 року. ПАТ КБ «Приватбанк», як особа яка теж зазнала збитків від дій ТОВ «Ключове рішення», вважає, що позивачу необхідно звернутися зі своїми грошовими вимогами до ТОВ «Ключове рішення», в межах процедури самоліквідації (а.с.63-65). Представник відповідачів ТОВ «Ключове рішення» та Шевченківського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровській області, кожен окремо, відзив на позов не подав, в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Зважаючи на неявку в судове засідання всіх відповідачів, належним чином повідомлених, суд, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, з погодження позивача, провів заочний розгляд справи. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлені наступні обставини, які ніким не спростовані, а саме. 15 жовтня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ключове рішення» - «Лізингодавець» та [PERSON] - «Лізингоодержувач», був укладений договір фінансового лізингу, який складається з публічного договору (а.с.7-13) та заяви про приєднання до публічного договору №DNF0GX0040300009 від 15.10.2014 року(в.с.14). У відповідності до умов зазначеного договору Лізингодавець передає Лізингоодержувачу у платне володіння та користування предмет лізингу: будинок площею 61,8 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS], загальною вартістю 232000,00грн, а Лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати щомісячні платежі та платежі по відшкодуванню витрат Лізингодавця, пов'язаних з виконанням договору. Предмет лізингу переходить у власність Лізингоодержувача за умови сплати всієї суми лізингових платежів, а право власності на предмет лізингу від Лізингодавця до Лізингоодержувача переходить в момент підписання уповноваженими представниками сторін Акту звірки взаєморозрахунків та переходу права власності, але не раніше ніж через один рік, починаючи з дати підписання сторонами Акту прийому-передачі майна в фінансовий лізинг. Сторони договору виконали свої зобов'язання за договором лізингу №DNF0GX0040300009 від 15.10.2014 року, Лізингоодержувач повністю сплатив Лізингодавцеві всі належні платежі, про що 01.08.2017 року сторони склали Акт звірки взаєморозрахунків та переходу права власності, копія якого знаходиться в матеріалах справи (а.с.16), у якому також зазначено, що право власності на предмет лізингу не було переоформлено на [PERSON], у зв'язку з накладенням арешту на майно ТОВ «Ключове рішення». Про те, що позивачем було сплачено повну вартість житлового будинку та інші платежі за договором лізингу №DNF0GX0040300009 від 15.10.2014 року свідчать також довідки ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Ключове рішення» (а.с.17,18). Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Право власності позивача на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] належить позивачу на підставі договору лізингу №DNF0GX0040300009 від 15.10.2014 року. Між тим, станом на день розгляду даної справи договір лізингу №DNF0GX0040300009 від 15.10.2014 року нотаріально не посвідчений, та право власності за позивачем не зареєстровано, у зв'язку з наявністю арешту, накладеного постановою старшого державного виконавця Шевченківського відділу ДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Григорчуком П.В. від 22.06.2017 року, в рамках виконавчого провадження №54139457, щодо примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. № 1474 від 20.02.2017 року про стягнення з ТОВ «Ключове рішення» на користь ПАТ КБ «Приватбанк» грошових коштів у розмірі 5810743,49 грн. (а.с.19). Суд вважає за необхідне зауважити наступне. З матеріалів справи вбачається, що позивачем раніше вживалися дії щодо оформлення за нею права власності на придбаний житловий будинок, у зв'язку з чим остання зверталася до суду з клопотання про часткове скасування арешту майна, про що свідчить надана до суду копія ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва (а.с.6). Відповідачами також не оспорювалося право позивача на придбаний ним житловий будинок. Однак наявність зазначеного вище арешту унеможливлює право [PERSON] належним чином оформити своє право власності, про що свідчить повідомлення приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіної Н.М. № 97/01-16 від 30.05.2018 року (а.с.103). Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань юридична особа - ТОВ «Ключове рішення» з 17.11.2017 року знаходиться в стані припинення (а.с.77). До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права, а саме. Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. А згідно вимог ст. 82 ЦПК України - обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов'язків. Відповідно до них цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об'єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення докористування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі ст. 19 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Правовідносини, що виникли між сторонами, в зв'язку з укладенням договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу нерухомого майна, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Отже, з урахуванням того, що на договір фінансового лізингу розповсюджуються норми Цивільного кодексу, які регулюють відносини з приводу купівлі-продажу, то у відповідності до ст.203 ЦК України такий договір укладається у письмовій формі, а у випадку участі в ньому фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Зміст правочину не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України). Статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо). Отже, нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Як зазначено вище Договір нотаріально не посвідчувався. Таким чином, договір фінансового лізингу предметом якого є нерухоме майно, а сторонами договору фізична і юридична особа, всупереч положень ст.203 ЦК не було укладено в нотаріальній формі, а тому він в силу положень ст.220 цього ж Кодексу є нікчемним. Між тим, стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. П.3 ч.1 ст.3 ЦК України визначає однією з загальних засад цивільного законодавства - свободу договору. Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ч.ч.1-3 ст.6 ЦК України). Ч.1 ст.14 ЦК України визначає, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. У відповідності до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. В даному випадку, матеріали справи свідчать, що Лізингоодержувач повністю виконала умови договору лізингу №DNF0GX0040300009 від 15.10.2014 року, сплатила за придбане майно грошові кошти, фактично володіє об'єктом нерухомості, договір не визнавався недійсним, позивач набула право власності на спірний об'єкт нерухомості і правомірно володіє ним. Передбачених законом підстав для визнання недійсним неоспореного договору лізингу, предметом якого є житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS], у суду немає. Таким чином, суд вважає, що сторони домовилися про усі істотні умови договору лізингу №DNF0GX0040300009 від 15.10.2014 року, виконання договору відбулося. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 328 ЦК України, встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як видно із матеріалів справи, позивач набула право власності на житловий будинок у спосіб та на підставах не заборонених законом, у відповідності до вимог чинного законодавства, однак не здійснила державну реєстрацію права власності через ухилення однієї сторони правочину від нотаріального посвідчення договору. Системний аналіз положень чинного цивільного законодавства дає можливість суду підстави дійти до висновку про те, що за позивачем повинно бути визнано право власності на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Згідно ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про зняття з нього арешту. У відповідності до вимог п.2 ст.30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна. Спірний житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов'язок щодо виконання рішення. Матеріали справи свідчать про те, що позивач не є боржником у виконавчому провадженні, в межах якого було накладено арешт на належний позивачу житловий будинок. Отже обмеження в праві користування позивачем належного їй житлового будинку суперечать вимогам чинного законодавства та порушують її права і законні інтереси. Таким чином позивні вимоги в частині звільнення житлового будинку [ADDRESS] з-під арешту також підлягають задоволенню. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, суду не подано жодного доказу, що позивач може бути обмежена у реалізації свого права власності іншими особами.

Outcome: approved