Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-26 00:00:00

21.03.2019р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява Фонду державного майна України, [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «КП Комфорт» (третя особи - Товариство з обмеженою відповідальністю ДП «Комфорт») про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового приміщення від 29.04.2016р. та витребування майна з чужого незаконного володіння (а.с.№5-13 т.№1). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 27.03.2019р. позовна заява була залишена без руху та позивачам наданий строк для усунення недоліків (а.с.№72 т.№1). 12.04.2019р. позивачами була надана уточнена позовна заява, в якій залучено, як третю особу, приватного нотаріуса ДМНО Зайченко І.А. (а.с.№77-87 т.№1). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 22.04.2019р. позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження по справі з призначенням розгляду в загальному позовному провадженні (а.с.№103 т.№1). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 17.05.2019р. в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено (а.с.117 т.№1). Ухвалою суду від 18.07.2019р. були витребувані копії оспорюваних договорів від 29.04.2016р. та 30.05.2017р. (а.с.№136 т.№1). Також 26.12.2019р. позивачі уточнили позовні вимоги (а.с.№41-50 т. №2), а уточнену позовну заяву, що надійшла до суду 01.11.2019р. (а.с.№16-25) просили не приймати до уваги. Підготовче засідання у справі відповідно до положень ст. 197 та п.3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України було проведено 15.06.2020р. (а.с.№99 т.№2). В обґрунтування позовних вимог позивачі посилалися на те, що 30.05.2017р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового приміщення № 401 в гуртожитку літ. А-12, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності у [PERSON] на нерухоме майно виникло на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ТОВ «КП «Комфорт» 29.04.2016р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А. ТОВ «КП Комфорт», в свою чергу, було власником спірного майна на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015р. у справі № 904/10561/15. Постановою Вищого господарського Суду України від 19.07.2016р. вказане рішення було скасовано, а провадження по справі припинено. Таким чином, ТОВ КП «Комфорт» не мало права відчужувати вищевказане приміщенням, і власником приміщення № 401 гуртожитку літ. А-12 після тривалих судових спорів, є держава в особі Фонду державного майна України. Враховуючи, що зміст договору купівлі-продажу від 29.04.2016р. суперечить інтересам держави, як власника нерухомого майна, а також приймаючи до уваги, що майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що [PERSON] та [PERSON] могли дізнатися, позивачі просили визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового приміщення № 401 гуртожитку літ . А-12 , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений 29.04.2016р. між [PERSON] та ТОВ «КП Комфорт», посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А. (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29491704 від 03.05.2016р.) та витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі Фонду державного майна України житлове приміщення № 401 гуртожитку літ. А-12, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , яке належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 30.05.2017р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А. (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35442956 від 30.05.2017р.). Представник позивача ФДМ України - Булаткіна Н.О. (діє на підставі довіреності № 415 а.с.№111 т.№2) надала заяву, в якій просила позовні вимоги Фонду задовольнити в повному обсязі та розглянути справу за її відсутності та без фіксування процесу технічними засобами, проти винесення заочного рішення суду заперечувала (а.с.№109 т. №2). Представник позивача - Просяник Н.П. (діє на підставі ордеру від 01.08.2019р. а.с.№113 т.№2) в наданій заяві позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити та розглянути справу за її відсутності та без фіксування процесу технічними засобами. Також заперечувала проти винесення заочного рішення (а.с.№112 т.№2). Відповідачі [PERSON] та ТОВ «КП Комфорт» в жодне з призначених підготовчих та в судові засідання не з`явилися, про дату та час слухання справи фізична особа була повідомлена за адресою наданою ВОМІ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с.№121 т. № 2), а юридична особа - за адресою, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. До суду повернулися конверти з позначками «за закінченням терміну зберігання» та «інші причини» (а.с.№ 110-111, 128-129, 143, 145 т. №1, а.с.№14, 37, 38, 39, 57, 58, 72, 74, 83, 84, 86, 88, 103, 104, 107 т.№2). Відповідачка [PERSON] в жодне з призначених підготовчих та в судові засідання не з`явилася, про дату та час слухання справи була повідомлена за останнім відомим місцем проживання (перебування). До суду повернулися поштове повідомлення та конверти з позначками «адресат відсутній» (а.с.№ 120, 141 т. №1, а.с.№13, 59, 71, 83, 84, 87, 90,103, 105, 106 т.№2). Представник третьої особи - ТОВ «ДП Комфорт» ані в підготовчі засідання, ані в судові засідання не з`явився, про дату та час слухання справи повідомлявся належним чином, проте до суду повернулися конверти з позначками «за закінченням терміну зберігання», «інші причини» (а.с.№108-109, 144 т.№1, а.с.№14, 36, 60, 73, 84, 89, 103 т.№2). Третя особа - приватний нотаріус ДМНО Зайченко І.А. в підготовчі та судові засідання не з`явилася, про дату та час слухання справи була повідомлена належним чином, про що в матеріалах справи є поштові повідомлення (а.с.№140 т.№1, а.с.№ 30, 56, 108 т. №2), про причини неявки суд не сповістила. Також відповідачі та треті особи про дату та час слухання справи були повідомлені шляхом розміщення оголошення про виклик в судові засідання на сторінці Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська на сайті «Судова влада» в мережі Інтернет (а.с.№94, 109 т.№2). Підстав для винесення по справі заочного рішення суду немає, оскільки відсутня сукупність умов, визначених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, а саме представники позивачів не дали згоду на винесення по справі заочного рішення суду. Відповідно до положень ст. 233, ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглянув справу 27.07.2020р. за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами. Суд, ознайомившись з матеріалами справи, оцінивши надані та отримані під час розгляду справи докази у відповідності до положень ст. 89 ЦПК України та у сукупності з положеннями законодавчих актів, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України) При розгляді справи встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Постановою Верховної Ради України від 19.05.2016р., яка опублікована в офіційному виданні «Голос України» 02.06.2016р., місто Дніпропетровськ перейменовано в місто Дніпро. Таким чином, в даному рішенні адреса розташування спірного об`єкту нерухомості, яка зазначалася в судових рішеннях, винесених до 02.06.2016р., вказується як [ADDRESS] . Судом встановлено, що будівля гуртожитку по [ADDRESS] на 620 місць була збудована за рахунок централізованих джерел фінансування, що підтверджується рішенням ради директорів підприємств взуттєвої промисловості МЛП УРСР від 3-4 квітня 1974р. «Про упорядкування обліку і розподілу жилої площі на підприємствах і в організаціях системи Міністерства легкої промисловості УРСР» (а.с.№16-17 т.№1). Рішенням Дніпропетровської міської Ради народних депутатів трудящих № 191 § 12 від 29.03.1974р. затверджено Акт держкомісії від 28.03.1974р. про прийняття в експлуатацію дванадцяти поверхового гуртожитку на 682 місця, з їдальнею на 133 місця, житловою площею 3972кв.м, збудованого БУ-1 «Дніпроміськбуд» для Дніпропетровського взуттєвого об`єднання. Також дозволено ввести в експлуатацію гуртожиток з їдальнею та заселити гуртожиток після виконання рішення виконкому міськради № 562 від 19.08.1969р. (а.с.№18 т.№1). Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області № 14/51-07 (41/36-07) від 14.02.2007р. за ДП «Оріль», яке створено шляхом перереєстрації ДП ЖКП «Комфорт» АТ «Оріль», що в свою чергу було створено правонаступником АТ «Оріль - ЗАТ «Оріль», було визнано право власності на будівлю гуртожитку літ. А-12, розташовану за адресою: [ADDRESS] , з урахуванням виконаної реконструкції, загальною площею 7500кв.м., без додаткових актів введення в експлуатацію (а.с.№19-22 т.№1). Постановою Вищого господарського суду України від 13.11.2008р. рішення Господарського суду Дніпропетровської області по справі № 14/51-07 ( 41/36-07) від 14.02.2007р. (в постанові описка та рік винесення Господарським судом Дніпропетровської області рішення вказано - 2008р.) скасоване та справа направлена на новий розгляд (а.с.№24-25 т.№1). Скасовуючи рішення Вищий господарський суд України зазначив, що укладений між Фондом державного майна України і ЗАТ «Оріль» договір купівлі-продажу КП- 151 від 08.09.1993р. не є підставою для набуття останнім права власності на будівлю гуртожитку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , оскільки розшифровка основних засобів по залишковій вартості на 28.10.1993р., як невід`ємна частина договору, не підписана Фондом держмайна України, а відтак спірний об`єкт залишився в державній власності (а.с.№25 т.№1). При новому розгляді, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.04.2009р. провадження у справі припинено (а.с.№26 т.№1). Під час дії рішення Господарського суду Дніпропетровської області № 14/51-07 (41/36-07) від 14.02.2007р. між ДП «Оріль» та ТОВ «ДП Комфорт» 13.11.2007р. був укладений в простій письмовій формі договір купівлі-продажу частини будівлі гуртожитку літ. А-12, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Даний договір був визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2008р. та за ТОВ «ДП Комфорт» визнано право власності на частину будівлі гуртожитку літ. А-12, розташованого по [ADDRESS] (а.с.№27-28 т.№1). Постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2009р. рішення Господарського суду Дніпропетровської області по справі № 39/97-08 від 26.02.2008р. було скасовано та передано на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області, який ухвалою від 15.04.2009р. припинив провадження по справі (а.с.№29-30 т.№1). Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015р. по справі № 904/10561/15 за ТОВ «КП Комфорт» визнано право власності на передану йому, як внесок до статутного капіталу, будівлю гуртожитку літ. А-12 за адресою: [ADDRESS] загальною площею 5750кв. м (а.с.№56-58 т.№1). Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.05.2016р. рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015р. скасоване та в задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.№59-64 т.№1). Рішенням Вищого господарського суду України від 19.07.2016р. постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.05.2016р. та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015р. по справі № 904/10561/15 скасовані повністю та припинено провадження по справі (а.с.№65-67 т.№1). Рішенням Господарського суду м. Києва від 26.11.2013р. по справі № 910/10830/13 за позовом [PERSON] до Фонду державного майна України (третя особа - КП «Промінь») про визнання приватизації недійсною, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2016р., що залишено без змін Постановою Вищого господарського суду України від 06.12.2016р., встановлено, що до початку приватизації та після її завершення спірний гуртожиток, який розташований за адресою: [ADDRESS] , не був у складі цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль» (а.с.№43-55 т.№1). Таким чином, встановлено, що спірний об`єкт нерухомості внесений до Єдиного реєстру об`єктів державної власності, що підтверджується наданими позивачами відомостями з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, а отже є державною власністю (а.с.№68 т.№1). З огляду на положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішеннями (постановами) судів господарської юрисдикції, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді даної цивільної справи, у якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини. Судом встановлено, що 29.04.2016р. між ТОВ «КП Комфорт» та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового приміщення № 401 гуртожитку літ . А-12 , яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А., зареєстрований в реєстрі за № 575 (а.с.№147-148 т.№1). Посвідчуючи 29.04.2016р. договір купівлі-продажу, приватний нотаріус ДМНО Зайченко І.А. зазначила, що право власності ТОВ «КП Комфорт» належить на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015р. (справа № 904/10561/15) та зареєстровано за № 13002091 державним реєстратором - приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А. 25.01.2016р., за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 833172312101. 30.05.2017р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу вищевказаного приміщення № 401, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А. та зареєстрований в реєстрі під № 1068 ( а.с.№195-196 т.№1). З вищевказаних рішень судів вбачається, що ані ЗАТ «Оріль», правонаступником якого стало ДП «Оріль», ані ТОВ «ДП Комфорт», ані ТОВ «КП Комфорт» не набули у власність будівлю гуртожитку літ. А-12, що розташована за адресою: [ADDRESS] і це майно залишилося у власності держави. Частиною 3 ст. 215 ЦК України визначено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З матеріалів справи вбачається, що держава, інтереси якої в даній справі представляє Фонд державного майна України, є власником спірного приміщення гуртожитку літ. А-12, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відміткою в копії паспорту Серія [NUMBER] (а.с.№69-70 т.№1). З наданих доказів вбачається, що в житловому приміщенні № 401 гуртожитку літ. А-12, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , позивач [PERSON] зареєстрований з 04.04.1989р. (а.с.№95 т.№1). Крім того, за цією ж адресою зареєстровані ще [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.№96-97 т.№1). Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй постанові від 12.03.2018р. у справі № 910/22319/16 з посиланням на Постанову Пленуму Верховного Суду України від 09.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Таким чином, Фонд державного майна, як власник майна, і [PERSON] , який тривалий час користується приміщенням № 401 гуртожитку літ. А-12, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , у розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України є заінтересованими особами, які мають право звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину, є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Таким чином, зміст укладеного 29.04.2016р. договору купівлі-продажу між ТОВ «КП Комфорт» та [PERSON] , предметом якого було житлове приміщення № 401 гуртожитку літ. А-12, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , суперечить інтересам держави, оскільки товариство розпорядилося майном, яке не було його власністю, а є власністю держави. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги позивачів в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового приміщення № 401 гуртожитку літ. А-12, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладеного 29.04.2016р. між [PERSON] та ТОВ «КП Комфорт», посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А. (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29491704 від 03.05.2016р.) підлягають задоволенню. Що стосується вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, то в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Крім того, в п. 26 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», судам роз`яснено, що відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Приписами ст. 326 ЦК України встановлено, що у державній власності є майно, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідні органи державної влади. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Фонд державного майна України», Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки державного майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про Фонд державного майна України», до основних завдань Фонду державного майна України належать, зокрема повернення у державну власність державного майна, що було відчужене або вибуло з державної власності з порушенням законодавства. Таким чином, оскільки спірне майно - житлове приміщення № 401 гуртожитку літ. А-12 , що розташований за адресою: [ADDRESS] вибуло з володіння поза волею власника - держави, то позовні вимоги Фонду державного майна України про витребування майна з чужого незаконного володіння [PERSON] підлягають задоволенню. Вимоги [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння не підлягають задоволенню, оскільки таке право відповідно до положень ст. 387 ЦК України надано лише власникові, яким позивач не є. Підводячи підсумок викладеному, суд вважає за необхідне позовні вимоги Фонду державного майна України, [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «КП Комфорт» (треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю ДП «Комфорт», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна) про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового приміщення від 29.04.2016р. та витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково, а саме визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового приміщення № 401 гуртожитку літ. А-12 , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений 29.04.2016р. між [PERSON] та ТОВ «КП Комфорт», посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А. (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29491704 від 03.05.2016р.) та витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі Фонду державного майна України житлове приміщення № 401 гуртожитку літ. А-12, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , яке належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 30.05.2017р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А. (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35442956 від 30.05.2017р.). В задоволенні позовних вимог [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння слід відмовити. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне розподілити їх наступним чином. При подачі позовної заяви Фондом державного майна України був сплачений судовий збір за вимогами немайнового характеру - 1981грн. та за вимогами майнового характеру, виходячи з ціни позову - 1981грн. (а.с.№2 т.№1). Позивачем [PERSON] при подачі позову за вимогами майнового та немайнового характеру був сплачений судовий збір у розмірі по 768грн. 40коп. (а.с.№3 т.№1). Враховуючи, що позовні вимоги ФДМ України задоволені в повному обсязі, то з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 3842грн. (1921грн. - ставка судового збору, встановлена законом на 01.01.2019р. * 2), по 1280грн. 67коп. з кожного. Сплачений Фондом державного майна України в більшому розмірі судовий збір в сумі 120грн. (за двома квитанціями № 0.0.1331076384.1 від 19.04.2019р. та № 0.0.1331078589.1 від 19.04.2019р. - по 60грн. кожна) на підставі ст. 7 Закону України «Про судовий збір» суд вважає за можливе повернути позивачу шляхом стягнення з Державного бюджету. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, то пропорційно задоволеній частині позовних вимог на його користь з відповідачів підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 768грн. 40коп., по 256грн. 13коп., а в іншій частині судові витрати відносяться на рахунок позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial