Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

21.05.2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним до ПАТ «ОТП Банк», треті особи: [PERSON] , ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ВГО «Фінансова грамота України». 05.08.2019 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 19.02.2020 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду. В обґрунтування заявлених вимог позивачкою зазначено, що 24.12.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та нею укладено кредитний договір № МL-004/482/2007, за яким отримала кредит на споживчі цілі, тому до договору застосовуються положення законодавства про захист прав споживачів. Вважаючи, кредитний договір таким, що укладений з порушенням вимог чинного законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом про визнання недійсними окремих положень кредитного договору. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05.07.2016 року, описку у якому виправлено ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.07.2016 року, позов задоволено, визнано недійсними: пункт 4.1.1 частини № 2 кредитного договору № МL-004 /482/2007 від 24.12.2007 року, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] , щодо сплати позичальником пені у розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань з повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами за кожний день прострочки; пункт 4.1.2 частини № 2 вказаного кредитного договору щодо додаткової сплати позичальником на користь банку штрафу у розмірі 0,01% від суми прострочених понад 15 календарних днів боргових зобов`язань, але не менше 25 грн.; пункт 4.1.3 частини № 2 цього ж кредитного договору щодо додаткової сплати позичальником на користь банку штрафу у розмірі 0,02% від суми прострочених понад 30 календарних днів боргових зобов`язань, але не менше 50 грн. Суд мотивував своє рішення тим, що порядок розрахунку санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання, закріплений у вказаних пунктах кредитного договору, передбачає можливість нарахування непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання зобов`язань у порівнянні з розміром основного боргу, тому не відповідає засадам добросовісності та розумності і є несправедливим, що відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання цих пунктів недійсними. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22.09.2016 року апеляційну скаргу ПАТ «ОТП Банк» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін з посиланням на його законність і обґрунтованість; судом правильно застосовані норми матеріального та процесуального права та надано належну оцінку зібраним у справі доказам. Верховним Судом 15.03.2018 року прийнято постанову, якою рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05.07.2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22.09.2016 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсним окремих положень кредитного договору відмовлено. Разом з тим судом касаційної інстанції встановлено, що: суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано визнали несправедливими оспорювані пункти кредитного договору з посиланням на те, що вони встановлюють вимогу зі сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором та правильно застосували до спірних правовідносин ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»; вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ч. ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором; з огляду на приписи ч. 3 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту, щодо сплати споживачем пені за прострочення повернення кредиту; посилання заявника на відсутність підстав для визнання недійсними оспорюваних пунктів договору у зв`язку з тим, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов і позивач, підписавши кредитний договір, погодила розмір неустойки, є необґрунтованими, оскільки свобода договору, право споживача відмовитися від укладення договору про надання споживчого кредиту або відкликати згоду на укладення такого договору, а також право суду зменшити розмір неустойки не звільняє банк від обов`язку укладати правочин відповідно до вимог актів цивільного законодавства, в тому числі, з урахуванням вимог законодавства про захист прав споживачів; посилання заявника на те, що неустойка є видом забезпечення виконання зобов`язання, а не компенсацією заподіяних кредитору у зв`язку з невиконанням зобов`язання збитків, тому ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не підлягає застосуванню, є безпідставним та свідчить про довільне тлумачення банком вказаної норми закону. Так, на думку позивачки, при укладенні та виконанні кредитного договору, до змісту якого банком заздалегідь свідомо включено умови, які визнано несправедливими в судовому порядку, що, в свою чергу, є прямим порушенням вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, банком використано відносно неї нечесну підприємницьку практику, що є підставою для недійсності кредитного договору відповідно до вимог ст. ст. 203, 215, 627 ЦК України та ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Просила визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір № ML-004/482/2007 укладений 24.12.2007 року між нею та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк». У судовому засіданні сторони відсутні. Представник позивача звернулася до суду з клопотанням про завершення розгляду справи за її та позивачки [PERSON] відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує, просила позов задовольнити. Відповідач ПАТ «ОТП Банк», будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, явку свого представника у судове засідання не забезпечили повторно, відзиву на позов не подали, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталися. Треті особи [PERSON] , ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ВГО «Фінансова грамота України», будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися повторно, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталися. За правилами ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Врахувавши думку представника позивачки про те, що остання не заперечує проти заочного вирішення справи, а також з огляду на те, що відповідач ПАТ «ОТП Банк» належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не повідомили суду про поважність причин неявки їх представника, не подали відзив, суд приходить до висновку про можливість завершення розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, які не містять відзиву, що позбавляє суд можливості перевірити зазначені позивачкою [PERSON] підстави для позову, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 24.12.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та нею укладено кредитний договір № МL-004/482/2007, за яким отримала кредит на споживчі цілі, тому до договору застосовуються положення законодавства про захист прав споживачів (а.с. 28-32). Вважаючи, що кредитний договір є таким, що укладений з порушенням вимог чинного законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом про визнання недійсними окремих положень кредитного договору. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05.07.2016 року, описку у якому виправлено ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.07.2016 року, позов задоволено, визнано недійсними: - пункт 4.1.1 частини № 2 кредитного договору № МL-004 /482/2007 від 24.12.2007 року, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] , щодо сплати позичальником пені у розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань з повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами за кожний день прострочки; - пункт 4.1.2 частини № 2 вказаного кредитного договору щодо додаткової сплати позичальником на користь банку штрафу у розмірі 0,01% від суми прострочених понад 15 календарних днів боргових зобов`язань, але не менше 25 грн.; - пункт 4.1.3 частини № 2 цього ж кредитного договору щодо додаткової сплати позичальником на користь банку штрафу у розмірі 0,02% від суми прострочених понад 30 календарних днів боргових зобов`язань, але не менше 50 грн. Суд мотивував своє рішення тим, що порядок розрахунку санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання, закріплений у вказаних пунктах кредитного договору, передбачає можливість нарахування непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання зобов`язань у порівнянні з розміром основного боргу, тому не відповідає засадам добросовісності та розумності і є несправедливим, що відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання цих пунктів недійсними. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22.09.2016 року апеляційну скаргу ПАТ «ОТП Банк» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін з посиланням на його законність і обґрунтованість; судом правильно застосовані норми матеріального та процесуального права та надано належну оцінку зібраним у справі доказам. Верховним Судом 15.03.2018 року прийнято постанову, якою рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05.07.2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22.09.2016 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсним окремих положень кредитного договору відмовлено. Разом з тим судом касаційної інстанції встановлено, що: -суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано визнали несправедливими оспорювані пункти кредитного договору з посиланням на те, що вони встановлюють вимогу зі сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором та правильно застосували до спірних правовідносин ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»; -вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ч. ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором; -з огляду на приписи ч. 3 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту, щодо сплати споживачем пені за прострочення повернення кредиту; -посилання заявника на відсутність підстав для визнання недійсними оспорюваних пунктів договору у зв`язку з тим, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов і позивач, підписавши кредитний договір, погодила розмір неустойки, є необґрунтованими, оскільки свобода договору, право споживача відмовитися від укладення договору про надання споживчого кредиту або відкликати згоду на укладення такого договору, а також право суду зменшити розмір неустойки не звільняє банк від обов`язку укладати правочин відповідно до вимог актів цивільного законодавства, в тому числі, з урахуванням вимог законодавства про захист прав споживачів; -посилання заявника на те, що неустойка є видом забезпечення виконання зобов`язання, а не компенсацією заподіяних кредитору у зв`язку з невиконанням зобов`язання збитків, тому ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не підлягає застосуванню, є безпідставним та свідчить про довільне тлумачення банком вказаної норми закону (а.с. 33-37). За правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Крім того, звертаючись до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним, позивачка [PERSON] , стверджує про те, що при укладенні та виконанні кредитного договору, до змісту якого банком заздалегідь свідомо включено умови, які визнано несправедливими в судовому порядку, що, в свою чергу, є прямим порушенням вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, банком використано відносно неї нечесну підприємницьку практику, що є підставою для недійсності кредитного договору відповідно до вимог ст. ст. 203, 215, 627 ЦК України та ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Стаття 627 ЦК України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ст. 18, п. 2 ч. 1, ч. 2, ч. 6 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; нечесна підприємницька практика забороняється . Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною ; підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації; правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. За правилами ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу ; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним ; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Враховуючи викладене вище, а також з огляду на відсутність відзиву на позовну заяву, суд приймає обставини, на які посилався позивачка [PERSON] , як на підставу своїх вимог та приходить до висновку про необхідність задоволення заявлених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 133, ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи; судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На час подання до суду позову, позивачка [PERSON] була звільнена від сплати судового збору, а з огляду на висновки суду про задоволення позову останньої, несплачений судовий збір [PERSON] при зверненні до суду з позовом необхідно стягнути з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved