Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

21.02.2017 року [PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 02.10.2016 року у м. Донецьк померла його бабуся [PERSON], [INFO]. Факт смерті бабусі підтверджується дублікатом лікарського свідоцтва про смерть №388 від 03.10.2016 року, видане КЗ «Центру первинної медико-санітарної допомоги № 2 м. Донецьк» Донецької Народної Республіки та довідкою про причину смерті №388 від 03.10.2016 року. З метою оформлення спадкових прав після смерті бабусі, заявник [PERSON] просить суд ухвалити рішення про встановлення факту смерті [PERSON], яка померла 02 жовтня 2016 року. Заявник [PERSON] у судовому засіданні заяву підтримав та просив суд її задовольнити. Представник Краматорського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Донецької області в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Проаналізувавши в сукупності представлені в справі докази, суд вважає, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до\~ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Як вбачається з копії паспорту [PERSON], [INFO], уродж. [INFO], зареєстрован за адресою: [INFO]. (а.с.9). Як вбачається з копії довідки від 20.02.2017 року №0000120097 Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради, заявник [PERSON], [INFO], взят на облік як внутрішньо переміщена особа. (а.с.10). Як вбачається з копії свідоцтва по народження заявника, його батьками: батько [PERSON] та мати [PERSON]. (а.с.7). Як вбачається з копії свідоцтва про укладення шлюбу, мати заявника [PERSON] 25 квітня 1981 року уклала шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище «Погадаєва». (а.с.7). Таким чином, заявник є рідним онуком померлої [PERSON]. Факт смерті [PERSON], [INFO], підтверджується копіюлікарського свідоцтва про смерть №388 від 03.10.2016 року, видане КЗ «Центру первинної медико-санітарної допомоги №2 м. Донецьк» Донецької Народної Республіки та довідкою про причину смерті №388 від 03.10.2016 року, згідної якої [PERSON] померла 025 жовтня 2016 року у Ворошиловському районі м. Донецьк, у віці 87 років. (а.с.4,5). Як вбачається з розяснення №15.13-24-998 від 10.02.2017 року, заявник [PERSON] звертався до Краматорського міського ВДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області для державної реєстрації смерті гр. [PERSON], яка померла 02 жовтня 2016 року у м. Донецьк Донецької області. Однак, йому було розяснено, що для зазначеної реєстрації необхідно надати лікарське свідоцтво про смерть встановленого Міністерства охорони здоровя України зразка, або рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час.(а.с.8). Таким чином, факт смерті [PERSON] підтверджується наданими суду доказами. Відповідно до ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» вищевказані документи є недійсними і не створюють правових наслідків. Відповідно до роз'яснень п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Відповідно до інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.04.2016 року щодо застосування частини першої статті 257-1 ЦПК України, вирішуючи питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), a також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, Грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду в такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозвязку під час розгляду справу порядку статті 257-1 ЦПК України. Встановлення факту має для заявника юридичне значення, так як це необхідно для отримання спадщини. За таких обставин, суд вважає, що заява про встановлення факту смерті підлягає задоволенню.

Outcome: approved