Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

20 лютого 2014 року [PERSON] звернувся до суду із указаною позовною заявою, у якій зазначив, що 23.07.1995 року він зареєстрував шлюб з відповідачем, від якого у них народилося двоє дітей: дочка [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. За час шлюбу позивач та відповідач набули майно, зокрема, побудували житловий будинок, розташований по [ADDRESS]. Документи щодо будівництва оформлялись на відповідача, зокрема, у 2000 році на її ім'я було отримано будівельний паспорт. Після завершення спорудження будинку, він був прийнятий в експлуатацію, що підтверджується будівельним паспортом з проектно-технічною документацією, рішенням виконкому міської ради від 25.10.2000 року № 120 «Про надання дозволу на будівництво житлового будинку», актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта та розпорядженням Шаргородської райдержадміністрації, яким затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, на підставі якого, відповідачу мало бути видано свідоцтво про право власності на будинок та зареєстровано це право. Проте, на даний час цього не зроблено. Шлюбні відносини між позивачем та відповідачем не склалися, у зв'язку із чим, рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 27.12.2013 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу позивач вирішив поділити побудований за час шлюбу будинок, проте, відповідач добровільно ділити майно не бажає. З огляду на викладене, позивач просить: - визнати об'єктом спільної власності його та відповідача, закінчений будівництвом житловий будинок літера «А» загальною площею 151,1 м кв., житловою площею 67,4 м кв., ганок літера «а», літню кухню, сарай літера «Б», огорожу «1-3», розташовані по [ADDRESS]; - визнати між ним та відповідачем частки у власності рівними - по 1/2 кожному; - поділити майно, придбане за час шлюбу, виділивши йому у власність 1/2 частину будинку, а саме: під літерою «А1», у тому числі: коридор «І» площею 3,9 м кв., санвузол «І-1» площею 7,3 м кв., підвал «І-2» площею 11,7 м кв., підвал «І-3» площею 8,0 м кв., житлову кімнату «І-4» площею 22,9 м кв., кухню «І-5» площею 20,5 м кв. Усього площею 74,1 м кв., з яких загальна площа 54,7 м кв., житлова площа 22,9 м кв., підсобних приміщень площею 31,8 м кв., інших приміщень площею 19,4 м кв., загальною вартістю 45 000 грн, які знаходяться по [ADDRESS]; - виділити відповідачу у власність 1/2 частину будинку, а саме: під літерою «А», у тому числі: прихожу «1» площею 26,8 м кв., житлову «2» площею 23,3 м кв., житлову «3» площею 19,4 м кв., сходову клітку «4» площею 2,5 м кв. Усього площею 72,0 м кв., з яких загальна площа 69,5 м кв., житлова площа 42,7 м кв., підсобних приміщень площею 26,8 м кв., інших приміщень площею 2,5 м кв. та літню кухню з хлівом «Б», загальною вартістю 45 000 грн, які знаходяться по [ADDRESS]; - поділити між ним та відповідачем земельну ділянку, площею 0,15 га, пропорційно до часток у будинку, тобто, по 0,075 га кожному на суму 10 000 грн. 17 грудня 2014 року, до початку розгляду справи по суті позивач подав заяву про часткову зміну предмету позову (т. 1 а.с. 207, 208), у якій просить: - визнати об'єктом спільної власності його та відповідача, закінчений будівництвом житловий будинок літера «А» загальною площею 151,1 м кв., житловою площею 67,4 м кв., ганок літера «а», літню кухню, сарай літера «Б», огорожу «1-3», розташовані по [ADDRESS]; - визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку літера «А» загальною площею 151,1 м кв., житловою площею 67,4 м кв., ганок літера «а», літню кухню, сарай літера «Б», огорожу «1-3», розташовані по [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, зазначені у позові. Зокрема пояснили, що позивач, будучи у шлюбі з відповідачем побудував будинок житловий, розташований по [ADDRESS], є його співвласником. Проте, реалізувати своє право на будинок позивач не може, оскільки документи на будинок: будівельний паспорт та акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта оформлені на відповідача. Остання, у свою чергу, заперечує право позивача на будинок та не бажає ділити його. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 03.02.2015 року та її представник [PERSON] позов не визнали, посилаючись на його безпідставність. Відповідач, зокрема, пояснила, що будинок дійсно побудований нею та позивачем за час шлюбу. Для його будівництва були використані будівельні матеріали, які придбавав її батько, а також будівельні матеріали, які купувались спільно нею та позивачем. Відповідач також зазначила, що вона та позивач безпосередньо здійснювали деякі будівельні роботи. У судове засідання 24.02.2015 року відповідач не з'явилася, проте, її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме не заперечував щодо задоволення позовних вимог про визнання спірного будинку об'єктом спільної сумісної власності подружжя. У іншій частині позову просив відмовити, посилаючись на обставини, зазначені у письмових запереченнях. Із письмових заперечень відповідача проти позову (т. І а.с. 224-226) вбачається, що відповідач вважає, що визнати за позивачем право власності 1/2 спірного будинку є неможливим, через відсутність державної реєстрації права власності на будинок як на новостворене нерухоме майно, як того вимагає ч. 2 ст. 331 ЦК України. Розглянувши документи та матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового засідання, показання свідка, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.07.1995 року, який було розірвано рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області (т. І а.с. 6). Зі свідоцтва про зміну імені Серія [NUMBER] вбачається, що з 22.04.2014 року прізвище відповідача змінено з [PERSON] на [PERSON] (т. І а.с. 124). Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: дочка [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження [NUMBER] та [NUMBER] (т. І а.с. 7, 8). Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області від 25.10.2000 року, [PERSON] надано земельну ділянку у [ADDRESS] для будівництва індивідуального житлового будинку та господарсько-побутових будівель (т. І а.с. 12). Рішенням від 25.10.2000 року № 120, виконавчий комітет Шаргородської міської ради Вінницької області надав дозвіл [PERSON] на будівництво житлового будинку на власній присадибній земельній ділянці, розташованій у [ADDRESS] (т. І а.с. 10). 08 листопада 2000 року відповідач звернулася до головного архітектора Шаргородського району з заявою про оформлення «Будівельного паспорта» на забудову земельної ділянки індивідуальним житловим будинком та господарськими будівлями у [ADDRESS] (т. І а.с. 11). Цього ж дня відповідачу було оформлено будівельний паспорт на забудову присадибної ділянки у [ADDRESS] (т. І а.с. 9). 16 листопада 2000 року представник Головного архітектора району на підставі рішення виконкому Шаргородської міської ради № 120 від 25.10.2000 року виконав розбивку будівель на земельній ділянці, відведеній відповідачу, про що склав відповідний акт та план забудови земельної ділянки (т. І а.с. 14, 15). Згідно дозволу начальника районної інспекції ДАБК № 112 від 30.11.2000 року, відповідачу надано дозвіл на будівництво житлового будинку у [ADDRESS] (т. І а.с. 14). Актом державної приймальної комісії від липня 2006 року прийнято в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку у [ADDRESS] (т. І а.с. 16). Розпорядженням Шаргородської районної державної адміністрації Вінницької області від 03.08.2006 року № 351, затверджено зазначений вище акт державної приймальної комісії (т. І а.с. 17). Отже, судом установлено, що під час шлюбу з позивачем, відповідач стала забудовником спірного житлового будинку, будівництво якого було завершено також за час спільного шлюбу сторін. Водночас, ні позивач, ні відповідач не надали суду документів на придбання кожним із них будівельних матеріалів, про оплату проведення будівельних робіт під час зведення будинку. Суд не бере до уваги, як неналежні ордери на відпуск лісопродукції, накладні та квитанції (т. І а.с. 65-85), надані відповідачем, оскільки зазначені документи датовані 1976, 1983-1990 роками, тобто задовго до початку будівництва, до того ж, ці документи видані не на ім'я відповідача, і нарешті, доказів того, що матеріали, зазначені у ордерах та накладних використані для зведення спірного будинку, відповідачем не надано. З огляду на установлені обставини суд вважає, що позивач та відповідач, які під час будівництва будинку перебували в шлюбі, зводили його спільно, з метою проживання у ньому сім'єю. При цьому, на переконання суду, позивач, як і відповідач, вкладав кошти та особисту працю у зведення будинку. Зазначена обставина у судовому засіданні визнана сторонами. Установленим судом обставинам відповідають майнові правовідносини подружжя, а також правовідносини щодо набуття права власності на нерухоме майно, які регулюються Сімейним кодексом України (надалі - СК України) та Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України). Так, стаття 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно із ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. З огляду на викладене, суд вважає, що спільно зведений сторонами будинок у [ADDRESS] є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тобто [PERSON] та [PERSON]. Отже, з урахуванням позиції представника відповідача [PERSON] щодо часткового визнання позовних вимог, що відповідає його повноваженням, відповідно до довіреності від 11.03.2014 року (т. І а.с. 27), суд вважає, що позовну вимогу про визнання спірного будинку об'єктом спільної сумісної власності подружжя належить задовольнити. Щодо решти позовних вимог, суд виходить із такого. Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Частиною 1 ст. 328 ЦК України, встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. У пункті 15 постанови пленуму Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 27.04.2014 року № 5, роз'яснив, що до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку. Отже, новостворене нерухоме майно стає об'єктом цивільних правовідносин з моменту завершення будівництва, прийняття до експлуатації або державної реєстрації без урахування того, яким суб'єктом правовідносин здійснено такі дії та на якого суб'єкта цивільних правовідносин або сторону договору зареєстроване новостворене майно. Слід зазначити, що нормами статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення. Окрім того, відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Судом встановлено, що спірний будинок хоча і введений в експлуатацію, проте, до цього часу право власності на нього в установленому законом порядку не зареєстровано, а отже, звернення позивача з позовними вимогами про визнання за ним права власності на 1/2 частину житлового будинку є передчасним, відтак у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем сплачено 3654 грн судового збору, що вбачається з квитанцій (т. І а.с. 1, 205). Зазначений розмір судового збору є максимальним розміром, встановленим ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Згідно пунктів 13 та 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10, якщо в позовній заяві об'єднано кілька самостійних вимог майнового характеру, пов'язаних між собою, то, враховуючи, що об'єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог (пункт 10 частини першої статті 80 ЦПК). При цьому судовий збір може бути сплачено окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами. Вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. У даному випадку, позивач об'єднав дві самостійні майнові вимоги, пов'язані між собою, а отже, за кожною з вимог, він мав би сплатити судовий збір, що ним із зроблено, оскільки судовий збір позивач сплатив у максимальному розмірі. Таким чином, з огляду на те, що позивачем заявлено дві самостійні вимоги, проте лише одна з них задоволена, то судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог, тобто у розмірі 1827 грн (3654 / 2 = 1827). Окрім того, частиною 1 та пунктом 4 ч. 2 ст. 79 ЦПК України витрати, пов'язані із проведенням судових експертиз віднесено до судових витрат, а тому їх розподіл відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України також слід проводити пропорційно до розміру задоволених вимог. Така ж позиція визначена у пункті 45 зазначеної вище постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, згідно з яким після закінчення розгляду справи витрати, пов'язані з проведенням судової експертизи, підлягають розподілу судом на загальних підставах, визначених статтею 88 ЦПК. У цій справі за клопотаннями позивача та відповідача призначалася судова будівельно-технічна експертиза, за проведення якої позивач сплатив 2150 грн, що підтверджується квитанцією (т. І а.с. 211). Отже з урахуванням вимог закону щодо розподілу судових витрат за принципом пропорційності до задоволених вимог, з відповідача на користь позивача належить стягнути половину витрат, пов'язаних із проведенням судової експертизи, тобто 1075 грн (2150 / 2=1075). Окрім того, звертаючись до суду з проханням призначити судову будівельно-технічну експертизу, позивач сплатив судовий збір у розмірі 243,60, що вбачається з квитанції (т. І а.с. 87) в порядку забезпечення доказів. Разом із тим, із заяви позивача про призначення експертизи (т. І а.с. 88) та ухвали суду від 06.05.2014 року, якою призначено експертизу (т. І а.с. 92, 93) вбачається, що вирішення питання щодо призначення експертизи відбувалося не у порядку забезпечення доказів, а в порядку, передбаченому статтею 168 ЦПК України, тобто на стадії розгляду судом заяв і клопотань осіб, які беруть участь у справі. У пунктах 8 та 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10, роз'яснено, що сплата судового збору у випадку, передбаченому підпунктом 13 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI, за подання до суду заяви про забезпечення доказів здійснюється лише за умови, що така заява розглядається у процесуальному порядку, визначеному статтею 135 ЦПК, а не за подання клопотань про витребування доказів (виклик до суду свідків, призначення експертизи, витребування письмових чи речових доказів тощо), які розглядаються відповідно до статті 130 ЦПК у попередньому судовому засіданні чи статті 168 ЦПК у судовому засіданні. Питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується судом за результатами розгляду справи, у тому числі й за відсутності заяви (клопотання) сторони чи іншого учасника судового процесу про повернення суми судового збору (статті 214, 215 ЦПК). Про таке повернення зазначається, зокрема, у резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті. Таким чином, позивач не повинен був сплачувати судовий збір за подання заяви про призначення експертизи, а тому з Державного бюджету України йому слід повернути зайву суму сплаченого судового збору. Тому,

Outcome: partial