Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

21 липня 2020 року до суду Слов`янського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування та встановлення факту родинних відносин. Позивач мотивує свої вимоги тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] [INFO] , який мешкав в будинку [ADDRESS] , який був побудований у 1965 році. Право власності на будинок було зареєстровано в рівних частках за його померлим батьком [PERSON] та дідусем - [PERSON] . Вказує, що після смерті дідуся право власності на Ѕ частину набула його бабуся - [PERSON] (дружина померлого). У зв`язку із різним написанням прізвища його бабусі у правовстановлюючих документах та у свідоцтві про народження його батька, а саме як « [PERSON] » так і « [PERSON] », він позбавлений можливості оформити свої спадкові права на майно, яке залишилось після смерті його батька, а саме у вигляді Ѕ частки житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будов та споруд за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , яка померла [INFO] . Таким чином, позивач вказує, що виникла ситуація, коли він успадкував Ѕ частки житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будов та спорудпісля смерті батька, однак позбавлений можливості оформити спадщину шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину через те, що відсутні документи, які б підтверджували право власності на вказану Ѕ частку житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будов та споруд на ім`я спадкодавця, оскільки в свою чергу у свідоцтві про народження [PERSON] у графі «мати» вказано прізвище « [PERSON] », а померлою є « [PERSON] ». Зазначає, що визнати право власності на успадковане майно, а також захистити своє право власності на нього він може лише в судовому порядку. З огляду на викладене просить суд 1) встановити факт родинних відносин, а саме, що померла [INFO] [PERSON] 1900 року народження, уродженка слободи Райгородок Ізюмського уїзду, Харківської губернії, Російської імперії є матір`ю померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , уродженця селища Райгородок, Слов`янського району, Сталінської області; та 2) визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частку житлового будинку (літера А-1), загальною площею 53.2 кв.м, житловою площею 33,3 кв.м., з відповідною часткою господарських будівель та споруд: погріб - Б, сарай - В, літня кухня - Г, гараж - Д, вбиральна - Е, сарай - Ж, літній душ - З, колодязь №1, огорожа № 2,№3, за адресою: [ADDRESS] , що знаходиться на земельній ділянці Райгородської селищної ради, площею 1500 кв.м. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник позивача, адвокат Статіва О.В., яка діє на підставі договору про надання правової допомоги № 134 від 19.05.2020 року, в судовому засіданні підтримала позовні вимоги [PERSON] , наполягали на їх задоволенні з підстав вказаних у позовній заяві. Представник відповідача Райгородоцької селищної ради, в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду заяву з проханням розгляд справи проводити за його відсутністю. Позовні вимоги визнав у повному обсязі та не заперечував щодо їх задоволення. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, допитавши свідків та розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4,5 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Так в судовому засіданні достовірно встановлено та підтверджено письмовими доказами доданими до матеріалів справи, що на підставі рішення виконавчого комітету районної ради депутатів трудящих № 347 від 04 грудня 1963 року, було дозволено [PERSON] та [PERSON] будівництво житлового будинку в [ADDRESS] . (а.с. 17-18). Згідно свідоцтва про право приватної власності на будівлю від 12 серпня 1965 року - домоволодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на праві власності та складається з житлового будинку та господарських споруд. (а.с. 19). Згідно довідки КП «БТІ» від 18.05.2020 року вбачається, що станом на 01.01.2013 року право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] зареєстроване за: - Ѕ частка - [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності, виданого Слов`янським райкомгоспом 12.08.1965 року. Дата реєстрації - 12.08.1965 року, номер запису 434 в книзі 2; та - Ѕ частка - [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідчене Другою Слов`янською державною нотаріальною конторою Донецької області 11.12.1981р., № 2542. Дата реєстрації - 07.01.1982 р.; номер запису 434 в книзі 1а -83. Крім того з тексту свідоцтва про право на спадщину, посвідчене Другою Слов`янською державною нотаріальною конторою вбачається, що прізвище спадкоємця зазначено, як « [PERSON] », яка отримала спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] . (а.с.20-21). Як вбачається з тексту заповіту від 17.05.1982 року - [PERSON] заповіла все своє майно, своєму онуку - [PERSON] . (а.с.16). Вирішуючи по суті вимоги про встановлення факту родинних відносин у зв`язку із розбіжностями в написанні прізвища бабусі позивача у правовстановлюючих документах, суд зазначає наступне. У п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), законами України: від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Пунктом 2, абз.1 п.10, абз3 п.23, абз.3 п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за №8 встановлено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Абзацами 1,2 пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлено, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану. Так, відповідно до свідоцтва про народження позивача [PERSON] , серії [NUMBER] , виданого 27 серпня 1962 року народження Райгородською селищною радою Слов`янського району Донецької області вбачається, що його батьками є [PERSON] та [PERSON] . (а.с.11) А як вбачається з свідоцтва про народження батька позивача - [PERSON] , серії [NUMBER] , виданого 30.06.1955 року РАЦС сел. Райгородок, Слов`янського району Сталінської області, його батьками є [PERSON] та [PERSON] . (а.с.12). Тобто бабусею позивача [PERSON] , у відповідності до відомостей із свідоцтва про народження його батька - [PERSON] є [PERSON] . Разом з тим, як вбачається із змісту свідоцтва про смерть серії [NUMBER] - [INFO] у с. Райгородок, Слов`янського району Донецької області померла - [PERSON] . (а.с. 10). Крім того з сукупності правовстановлюючих документів, які були досліджені в судовому засіданні, а саме заповіту від 17.05.1982 року, свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.12.1981 року, а також довідки КП «БТІ» м. Слов`янська, вбачається, що прізвище власника Ѕ частки домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] - зазначається як « [PERSON] ». Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що [PERSON] дійсно є матір`ю [PERSON] та бабусею позивача у справі - [PERSON] . Вказали, що знали її саме за прізвищем « [PERSON] ». На момент смерті [PERSON] проживала разом із сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Крім того допитані в судовому засіданні свідки вказали, що саме батько позивача [PERSON] прийняв спадщину після померлої [PERSON] , оскільки він проживав разом з нею та вступив в управління та володіння спадковим майном після смерті своєї матері. Аналіз вказаних вище та проаналізованих у своїй сукупності письмових доказів та пояснень свідків, наданих в судовому засіданні, доводить суду обґрунтованість заявлених вимог позивача в частині встановлення факту родинних відносин, зокрема що [PERSON] є матір`ю [PERSON] та бабусею [PERSON] , а встановлена матеріалами справи невідповідність та написання інакше прізвища бабусі позивача, а саме як « [PERSON] » у свідоцтві про народження його батька - [PERSON] , на думку суду виникла через неуважність та невимушену помилку осіб, що вчинили вказані записи у свідоцтві про народження, які виправити на даний час неможливо оскільки [PERSON] померла. Приймаючи рішення щодо іншої частини вимог позивача про визнання права власності в порядку спадкування, суд зазначає наступне. Як встановлено матеріалами справи, 11 червня 2020 року державний нотаріус Другої слов`янської державної нотаріальної контори Грецька Т.П., видала позивачу свідоцтво про право власності на Ѕ частку житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будов та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.13) та постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, згідно якої [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого батька на Ѕ частку житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будов та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належала [PERSON] . Відмовляючи позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус послався на те, що у свідоцтві про народження покійного батька позивача в графі «мати» зазначено « [PERSON] », а померла « [PERSON] », та не надано документів, що підтверджують право власності покійного батька позивача на Ѕ частку майна. Суд зазначає, що згідно свідоцтва про право приватної власності на будівлю від 12 серпня 1965 року - домоволодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на праві власності та складається з житлового будинку та господарських споруд. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину, посвідчене Другою Слов`янською державною нотаріальною конторою Донецької області 11.12.1981р., № 2542. Дата реєстрації - 07.01.1982 р.; номер запису 434 в книзі 1а -83, вбачається, що [PERSON] успадкувала після свого померлого чоловіка [PERSON] одну другу частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будов, що розташований у [ADDRESS] . (а.с.20). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис 25. (а.с. 10). Враховуючи той факт, що спадщина після померлої [PERSON] відкрилась у 1990 році, то в даному випадку в частині аналізу фактичних обставин щодо прийняття спадщини батьком позивача після померлої матері, повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. Так зокрема відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) - визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до даної статті, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадшини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Аналізуючи вищевказані нормативно правові акти, які регулювали порядок прийняття спадщини на час смерті [PERSON] , а також сукупність встановлених обставин та пояснення допитаних свідків, суд приходить до висновку, що батько позивача [PERSON] , у передбачений на той час законом спосіб прийняв спадщину після своєї померлої матері - [PERSON] , яка складається з Ѕ частки житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будов та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Правомірність набуття та володіння вказаним вище майном [PERSON] , який є батьком позивача ніким та ніколи не заперечувалась та не оскаржувалось. Разом з тим суд зазначає, що бабусею позивача - [PERSON] за життя було складено заповіт, згідно якого вона все своє майно заповіла позивачу у справі - [PERSON] . А відповідно до положень ч.2 ст.524 ЦК УРСР, яка регулювала спірні правовідносини на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] - спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом . Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Однак, як встановлено із змісту позову - позивачу не було відомо про існування вказаного вище заповіту, тому він не вчиняв дій щодо прийняття спадщини після смерті своєї бабусі. Як вбачається зі змісту ст. 553 ЦК УРСР, яка регулювала спірні правовідносини на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] - вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Приймаючи до уваги зазначені вище фактичні обставини, той факт, що позивачем ніколи не ставилось та не ставиться на теперішній час питання про встановлення йому додаткового строку для прийняття спадщини, у зв`язку з необізнаністю щодо існування заповіту, суд вважає належним обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, шляхом визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті батька. Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності . Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У ч. 1 ст. 1297 ЦК України передбачено обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Матеріалами справи встановлено, що після смерті батька, позивач, у передбачений законом шестимісячний строк звернувся до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак отримав відмову у видачі свідоцтва через відсутність правовстановлюючого документа на ім`я спадкодавця. Згідно п.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» - «Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі Свідоцтва про право на спадщину». Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику у справах про спадкування від 30 травня 2008 року № 7» у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, наданих у п. 1 Узагальненої судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, зі змісту якого вбачається, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Тобто правозастосовна позиція щодо вирішення аналогічних спорів викладена у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, в якому зазначено, що «При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано Свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК України) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність Свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та/або не здійснив його державної реєстрації (ст.1299 ЦК України). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону України від 17липня 1997року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. В судовому засіданні достовірно встановлено, що спадкоємцем першої черги за законом на спірну спадщину, яка складається з Ѕ частки житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будов та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належала [PERSON] ,є син спадкодавця - позивач [PERSON] , який у строки, визначені положеннями статті 1270 ЦК України, звернулася до органів нотаріату з питання прийняття спадщини та видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину за законом. Інших спадкоємців за законом або заповітом після смерті [PERSON] судом не було встановлено. Таким чином, виникла ситуація, коли позивач фактично успадкував нерухоме майно після смерті свого батька, однак позбавлений можливості оформити спадщину, оскільки відсутні документи, які б підтверджували право власності спадкодавця на нерухоме майно. Частиною першою ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена законом. Проаналізувавши встановлені обставини по справі та надані сторонами докази в їх сукупності, судом встановлено, що права позивача, як спадкоємця першої черги на оформлення права власності на спадщину порушується, оскільки він позбавлений можливості в позасудовому порядку реалізувати у повному обсязі свої спадкові права, хоча володіє усіма необхідними законними підставами для цього, у зв`язку з чим суд вважає вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Позивач не вимагав компенсації за понесені судові витрати. Враховуючи наведене,

Outcome: approved