Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

20 жовтня 2020 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом. 22 жовтня 2020 року позовна заява залишена без розгляду. 13 листопада 2020 року, після виправлення позивачем недоліків позовної заяви, відповідно до ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 21 листопада 2015 року між ним та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони зі відповідачем мають одну малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] . Спільне життя із відповідачем не склалося, так як з часом вони з відповідачем втратили спільні інтереси, у них різні погляди на життя, між ними повністю відсутнє взаєморозуміння, а також вони втратили один до одного почуття поваги та любові. Разом із відповідачем вони не проживають більше двох років та спільне господарство не ведуть. Відповідач переїхала жити до іншого чоловіка, з яким утворила нову сім`ю, та [INFO] у відповідача та іншого чоловіка народилася донька. У зв`язку із вищезазначеним, позивач вважає, що їх шлюб із відповідачем припинив існування та на теперішній час існує лише формально, а подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам. У зв`язку із вищезазначеним, позивач звернувся до суду із даним позовом та просив суд розірвати шлюб, укладений із відповідачем. Позивач у судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду справи повідомлений належним чином /а.с. 33/. Крім того, на електронну адресу суду від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, на задоволенні позову наполягав /а.с.16/. Тому справа розглянута у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Відповідач у судове засідання не з`явилася, хоча про день та час розгляду справи повідомлена належним чином /а.с. 38/. Крім того, на електронну адресу суду від відповідача надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позову не заперечує та повністю його підтримує /а.с.35-36/. Тому справа розглянута у відсутність відповідача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 21 листопада 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №2027 /а.с.8/. Від шлюбу сторони мають одну малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] /а.с. 15/. [INFO] у позивача [PERSON] та [PERSON] народилася дитина - [PERSON] /а.с 16/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред`явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, більше 2 років проживають окремо. У відповідача утворилася інша сім`я, в якій народилася дитина, і, на думку позивача, примирення та збереження сім`ї неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сім`ї суперечить інтересам позивача та, згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. При цьому, згідно зі ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Клопотань від відповідача щодо відновлення дошлюбного прізвище до суду не надходило. Ч.1 ст.142 ЦПК України встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення по справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, оскільки відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, то позивачу з державного бюджету слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 420,40 грн. (50% від 840,80 грн., сплаченого позивачем при поданні позову через Відділення «Таврійське» Южного ГРУ АТ КБ «Приватбанк» (65025 м.Одеса пр.Добровольського, 129) за квитанцією №0.0.1867237719.1 від 13.10.2020 року). Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати.

Outcome: approved