Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-02 00:00:00

19 травня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 24 вересня 2010 року працював у ПАТ «Сумське НВО» та 29 березня 2017 року звільнений за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у звязку з невиконанням власником умов колективного договору щодо своєчасної виплати заробітної плати. На день звільнення йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 17 602 грн. 00 коп. Вважає, що до цієї суми відповідач безпідставно не включив 561 грн. 56 коп. за виданий йому спецодяг і взуття, які відповідно до вимог ст. 163 КЗпП України видаються безкоштовно на роботах в несприятливих температурних умовах. Внаслідок затримки відповідача у здійсненні розрахунку при звільненні, він зазнав моральних страждань, що призвели до захворювання, відсутності засобів для існування його сімї, неможливості сплачувати заборгованість по кредиту та комунальним платежам. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить стягнути з відповідача на його користь 18 163 грн. 56 коп. заборгованості по заробітній платі та 35 000 грн. моральної шкоди. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав. Представник відповідача ПАТ «Сумське МНВО» у судове засідання не зявився без повідомлення причин. Про час, день і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 25, 31). Статтею 224 ЦПК України передбачено, що в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач проти заочного вирішення справи не заперечує, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Заслухавши позивача [PERSON] повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд вирішує справи на засадах змагальності, не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах позовних вимог, на підставі поданих ними доказів. Статтею 60 ЦПК України передбачений обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається я на підставу своїх вимог і заперечень. Між сторонами склалися цивільно-правові відносини, що регулюються КЗпП України. Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст. ст. 22, 94, 97 КЗпП України, ст. ст. 1, 21, 24 ЗУ «Про оплату праці», на власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу покладений обовязок виплачувати працівнику заробітну плату. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. З наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача вбачається, що наказом №7930/ВК від 21 вересня 2010 року [PERSON], [INFO], з 24 вересня 2010 року прийнято охоронником другого класу в управління охорони і режиму ВАТ «Сумське машинобудівне науково виробниче обєднання ім. М. В.Фрунзе», яке в подальшому на підставі наказу від 04 травня 2011 року перейменоване у ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М. В. Фрунзе» та наказом №244 від 01 вересня 2015 року - у ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання». На підставі наказів №7724/ВК від 13 грудня 2013 року та №8913/ВК від 21 жовтня 2014 року позивача спочатку переведено охоронником першого класу того ж підрозділу та у подальшому - помічником начальника варти. Наказом №2924/ВК від 29 березня 2017 року [PERSON] звільнений за власним бажанням у звязку з невиконанням власником умов колективного договору за ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 29 березня 2017 року (а. с. 5). Судом встановлено, що при звільненні [PERSON], ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» не виплатило всіх належних йому сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. Згідно з матеріалами справи, на сьогоднішній день заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі становить 17 602 грн. 99 коп. (а. с. 6). Вказана сума підлягає стягненню на користь [PERSON] у повному обсязі. Щодо вимоги позивача про стягнення з ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» 561 грн. 56 коп. за виданий спецодяг і взуття суд зазначає наступне. Так, статтею 163 КЗпП України передбачено, що на роботах із шкідливими та небезпечними умовами праці, а також роботах, пов'язаних із забрудненням або здійснюваних у несприятливих температурних умовах, працівникам видаються безплатно за встановленими нормами спеціальний одяг, спеціальне взуття та інші засоби індивідуального захисту. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний організувати комплектування та утримання засобів індивідуального захисту відповідно до нормативних актів про охорону праці. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача вартості спецодягу і взуття задоволенню не підлягають, оскільки всупереч ст. 60 ЦПК України позивач не довів факт своєї роботи в шкідливих та небезпечних умовах, або на роботах, пов'язаних із забрудненням, чи здійснюваних у несприятливих температурних умовах, що є обовязковою умовою для відшкодування власником вартості спецодягу за ст. 163 КЗпП України. Стосовно позовних вимог [PERSON] про стягнення з ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» моральної шкоди у розмірі 35 000 грн. суд зазначає наступне. За змістом п. п. 5, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 судам необхідно враховувати, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди настає у власника або уповноваженого ним органу незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт порушення трудових прав позивача, що призвело до спричинення йому моральних страждань, повязаних з відсутністю засобів для існування та необхідністю докладання додаткових зусиль для організації свого життя. З урахування принципів виваженості, розумності і справедливості, ступеню та стійкості моральних переживань позивача, наявності причинного зв'язку між бездіяльністю відповідача та завданими моральними стражданнями, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення із ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання» моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у сумі 500 грн. Решта позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача моральної шкоди задоволенню не підлягає. Оскільки позивач при подачі даного позову був звільнений від сплати судового збору, тому відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір у сумі 640 грн. 00 коп.

Outcome: partial