Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

20 липня 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельні ділянки у порядку спадкування. В позовній заяві зазначає, що [INFO] в с.Пиратин Радехівського району Львівської області померла його мати [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , яке видане 09 квітня 2019 року Пиратинським старостинським округом Радехівської міської ради Львівської області. 20 січня 2009 року мати [PERSON] склала заповіт, посвідчений Пиратинською сільською радою Радехівського району Львівської області, зареєстрований в реєстрі за №2, відповідно до якого заповіла йому земельну ділянку площею 2,7291 га, згідно Державного акта серії П-ЛВ №035672, виданого Радехівського РДА 22.12.1999 року та земельну ділянку площею 2.0830 га, згідно Державного акта серії П ЛВ №035673, виданого Радехівського РДА 28.12.1999 року. Все інше майно, де б воно не було із чого воно не складалося, заповіла своєму синові, братові позивача [PERSON] , який є відповідачем по даній справі. В заповіті вказано, що вона заповідає йому земельну ділянку, площею 2,0830 га згідно Державного акту на право приватної вланості на землю, серії ІІ-ЛВ № 035673, виданого Радехівським РДА 28.12.1999 року. Цей Державний акт виданий на ім`я [PERSON] , батька позивача, який помер [INFO] , тобто після його смерті. Факт смерті батька стверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим повторно 19 вересня 2019 року Радехівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. Вказуючи у заповіті земельну ділянку площею 2,0830 га, згідно Державного акту серії ІІ-ЛВ №035673 на ім`я [PERSON] , мати позивача вважала, що прийняла спадщину після його смерті як спадкоємець першої черги. Фактично спадщину після смерті чоловіка - мати прийняла у відповідності до статті 549 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), проживала спільно з ним за адресою [ADDRESS] , що стверджується довідкою Пиратинського старостинського округу Радехівської міської Ради № 99 від 05.03.2020 року. Приватний нотаріус Радехівського районного нотаріального округу відкрила спадкову справу після смерті матері [PERSON] , про що свідчить витяг із спадкового реєстру № 57769804 від 02.10.2019 року. На земельну ділянку площею 2,7291 га згідно Державного акту серії П-ЛВ №035672 на ім`я [PERSON] нотаріус видала позивачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Проте, на земельну ділянку площею 2,0830 га згідно Державного акту серії ІІ-ЛВ № 035673 на ім`я [PERSON] відмовила, посилаючись на те, що Державний акт на право приватної власності на землю є неналежним правовстановлюючим документом, так як був виданий після смерті спадкодавця і рекомендувала звернутися до суду із позовом про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування після смерті [PERSON] про що повідомлено йому листом від 10.07.2020 року. Оскільки в даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, тому це питання повинно бути вирішене в судовому порядку шляхом визнання права власності на спірне майно за позивачем в порядку спадкування (а.с.4-6). 15 червня 2021 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог. Просить суд: встановити факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; визнати за ним право на земельну ділянку, площею 2,0830 га на території с.Пиратин Радехівського району Львівської області, яка складається з трьох земельних ділянок площею 0,9327 га, 0,8503 га, 0,3000 га, згідно Державного акту на право властності на землю, серії ІІ-ЛВ №035673, виданого на підставі рішення VІІІ сесії ІІІ демократичного скликання Радехівської районної Ради народних депутатів від 19 жовтня 1999 року на імя [PERSON] , який помер [INFO] , в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.28). У підготовчому судовому засіданні позивач позовні вимоги, з врахуванням збільшення позовних вимог, підтримав в повному обсязі, просив постановити рішення про задоволення позовних вимог. Відповідач в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги, з врахуванням збільшення позовних вимог, визнав в повному обсязі. У відповідності до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ч.ч.1-2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти родинних відносин між фізичними особами, належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті, а також і інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд встановив, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно Радехівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 19 вересня 2019 року (а.с.11). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Пиратинським старостинським округом Радехівської міської ради Львівської області 09 квітня 2019 року (а.с.12). 27 червня 1956 року Виконавчим комітетом Тетевчицької сільської ради Радехівського району Львівської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією витягу №00025880273 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 06 березня 2020 року (а.с.15-15 зворот). Факт, що [PERSON] - син [PERSON] та [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про народження, [NUMBER] , виданого повторно Радехівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 26 вересня 2019 року (а.с.14). До складу спадкового майна, окрім іншого увійшло право власності на земельну ділянку площею 2,0830 га, яка розташована на території с.Пиратин Радехівського району Львівської області, яка складається з трьох земельних ділянок, площею 0,9327 га, 0,8503 га, 0,3000 га, та належала [PERSON] , який помер [INFO] , на праві приватної власності на землю згідно Державного акту, серії ІІ-ЛВ №035673, виданого на підставі рішення VІІІ сесії ІІІ демократичного скликання Радехівської районної Ради народних депутатів від 19 жовтня 1999 року, зареєстрованого в Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за №3558 (а.с.13-13 зворот). Згідно даних, що викладені у довідці №99 від 05.03.2020 року, виданій Пиратинським старостинським округом Радехівської міської ради Львівської області, констатовано, що на день смерті [PERSON] в одному будинку за адресою [ADDRESS] , була зареєстрована і проживала його дружина [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.17). З листа приватного нотаріуса Радехівського районного нотаріального округу Луців Ірини Пилипівни №106/01-16 від 13 липня 2020 року вбачається, що нотаріусом позивачу повідомлено про те, що для оформлення спадщини після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , представлено Державний акт на право приватної власності на землю, виданий після смерті батька [PERSON] , тобто [INFO] . Відповідно до «Інструкції про порядок видачі, реєстрації і зберігання Державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі» видача державних актів про право приватної власності на землю після смерті спадкодавця не передбачена (а.с.18). З копії витягу №57769804 про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 02.10.2019 року вбачається, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] заведена спадкова справа №101/2019 (а.с.16). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Нормами п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За змістом ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст.549 ЦК УРСР). Таким чином, позовні вимоги позивача про встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , підлягають до задоволення. Поряд з цим, відповідно до ч. 1. ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Відповідно до положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, а також тому, що державний акт виданий після смерті спадкодавця, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України із відповідача в користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати.

Outcome: approved