Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-20 00:00:00

21.06.2016 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, з дня звернення з позовом до суду і на період її вагітності, до досягнення дитиною трирічного віку, а також понесені нею судові витрати на надання правової допомоги. Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначила, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 20.11.2015 року. На теперішній час вона вагітна 22-23 тижні вагітності. Спільне життя з відповідачем не склалося. Вона та відповідач проживають окремо, хоча шлюб між ними не розірвано. На теперішній час вона залишилася без засобів до існування, а відповідач, який працює та має стабільний заробіток, відмовляється надавати їй матеріальне утримання, у звязку із чим змушена звернутися до суду з позовом. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON], який, відповідно до ухвали суду, постановленої без виходу до нарадчої кімнати, допущений до участі в справі ще і як особа, яка надає позивачці правову допомогу, заявлені вимоги підтримали, зсилаючись на ті самі обставини. Просили стягнути з відповідача на утримання позивачки аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно на період вагітності позивачки та до досягнення дитиною трирічного віку, а також понесені позивачкою судові витрати на надання правової допомоги в сумі 700 грн. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], який діє на підставі довіреності від 19.07.2016 року (а.с.27), в судовому засіданні позов [PERSON] визнали, не заперечують щодо його задоволення. Суду пояснили, що відповідач працює, має дохід у виді заробітної плати, тому може надавати позивачці матеріальне утримання у розмірі 1/4 частки заробітку. Також, вважають, що аліменти слід стягнути на період вагітності дружини, оскільки дитина ще не народилася. Відповідач [PERSON], крім того, суду пояснив, що визнає, що позивачка вагітна його дитиною, надавав [PERSON] кошти на її утримання щоразу вимогу останньої, проте, в травні 2016 року ним такі кошти на вимогу позивачки надані не були, оскільки він перебував на роботі в м. Києві, де він працює вахтовим методом. При цьому, він повідомив позивачку про те, що приїде додому з роботи і надасть кошти, проте, позивачка звернулася з позовом до суду. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Вирішуючи спір суд встановив, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20.11.2015 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-АМ №170153 (а.с.4), проте, однією сімєю на теперішній час не проживають. Позивачка не працює, навчається на денній контрактній формі навчання у Відкритому міжнародному університеті розвитку людини «Україна», що підтверджується договором про навчання №44089 та визнається сторонами у справі, тому, в силу вимог ч.1 ст.61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Позивачка [PERSON] вагітна, термін вагітності складає 22-23 тижні, що визнається відповідачем та підтверджується довідкою Шаргородської центральної районної лікарні від 17.06.2016 року за №68 (а.с.3). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] добровільно протягом останнього часу щомісячно коштів на утримання вагітної дружини не надає. Також, судом встановлено, що відповідач працює шліфувальником 4 розряду у виробничому підрозділі «Київський рейкозварювальний поїзд» Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», де отримує заробітну плату і його дохід за останніх шість місяців склав 28244,30 грн., що підтверджується довідкою про доходи від 30.06.2016 року (а.с.18). Крім того, відповідач навчається на заочній бюджетній формі навчання в Державному економіко-технологічному університеті транспорту (а.с.17). Також, судом встановлено, що відповідач здоровий, працездатний, інших осіб на утриманні не має, про що стверджував [PERSON] під час судового розгляду справи. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Таким чином, суд констатує той факт, що позивачкою доведено той факт, що вона потребує матеріальної допомоги на період вагітності, а відповідачем не надано належних, достовірних та допустимих доказів неможливості надавати матеріальну допомогу на утримання позивачки. Навпаки, судом встановлено, що відповідач має належне грошове забезпечення у звязку із тим, що працює. Отже, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості надавати допомогу на утримання позивачки на період її вагітності, оскільки, як вбачається з пояснень останньої в судовому засіданні, вона не працює, внаслідок чого не має власних доходів, позбавлена можливості матеріально забезпечити себе, так як вагітна, що ставить її в скрутне матеріальне становище, тому потребує матеріального утримання з боку відповідача. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сімї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу (ч.ч.1, 2 ст.75 СК України). Відповідно до ч.1 ст.84 СК України, дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності. Право на утримання вагітна дружина… має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу (ч.4 ст.84 СК України). Аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду (ч.5 ст.84 СК України). Утримання одному із подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі (ч.ч.1, 2 ст.77 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, і, враховуючи наявність законних підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання позивачки на період її вагітності, виходячи із того, що остання потребує матеріальної допомоги, а відповідач може надавати таку матеріальну допомогу, суд вважає, що позов [PERSON] в частині стягнення з відповідача на її утримання аліментів в розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу) щомісячно під час вагітності останньої, підлягає задоволенню. При цьому, суд вважає, що не підлягає задоволенню вимога позивачки про стягнення аліментів з відповідача до досягнення дитиною трирічного віку, оскільки, відповідно до вимог ч.1 ст.84 СК України передбачено право дружини на утримання від чоловіка під час вагітності, а нормами ч.5 ст.84 СК України встановлено, що аліменти, які присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду. Аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви (ч.1 ст.79 СК України). Підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати. Відповідно до вимог ч.1 ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних із розглядом справи. До витрат, повязаних із розглядом справи, відповідно до ч.3 ст.79 ЦПК України, належать, в тому числі, витрати на правову допомогу. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати… Відповідно до вимог ст.84 ЦПК України, витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Правову допомогу [PERSON] у цій справі надавав адвокат [PERSON], що діє відповідно до договору про надання правової допомоги від 21.06.2016 року (а.с.5); на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.6). Відповідно до квитанцій серії 10АААА 512258/163 від 21.06.2016 року, 10АААА 412155/184 від 05.07.2016 року, 10АААА 512262/201 від 21.07.2016 року позивачкою сплачено за надання правової допомоги адвокату [PERSON] 700 грн., яка, відповідно до розрахунку, полягає у складанні позову, консультації, представництво в суді (а.с.20-21, 22, 33). Статтею 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Таким чином, понесені позивачкою витрати на правову допомогу при зверненні в суд підлягають стягненню з відповідача, виходячи із розрахунку вказаних витрат, та, враховуючи, що адвокат [PERSON] приймав участь у судових засіданнях 01 годину. Підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 551,20 грн. відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial