Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-12 00:00:00

20 грудня 2016 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за законом, в якому вказала, що [INFO] року в с. Шелудьківка Зміївського району Харківської області помер чоловік позивача - [PERSON], останнім місцем реєстрації та проживання якого була наступна адреса: [ADDRESS]. За життя [PERSON] був власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (літ. А-1, загально площею 111,8 кв. м, житлова площа 75,2 кв. м) з надвірними будівлями. Земельна ділянка під будинком - не приватизована, оскільки чоловік за життя не отримував державного акту на землю. Заповіту чоловік не залишав, а тому має місце спадкування за законом. На момент смерті [PERSON] у вказаному вище будинку були зареєстровані наступні спадкоємці першої черги: [PERSON] (син), [PERSON] (донька), [PERSON] (дружина), тобто позивач. Фактично ж у будинку проживала тільки позивач з донькою, яка, у встановлений законом шестимісячний строк відмовилася від своєї частки у спадщині на користь [PERSON] Син - відповідач [PERSON] у будинку станом на момент смерті свого батька - не проживав. Інших спадкоємців першої черги - не існує. До нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини (приватного нотаріусу Зміївського районного нотаріального округу Кожушної Л.М.) із заявою про прийняття спадщини звернулася тільки позивач, а донька, як було вказано вище, звернулася із заявою про відмову від спадщини на користь [PERSON] Після звернення позивача до нотаріальної контори з приводу оформлення спадкового майна померлого чоловіка, їй було повідомлено про те, що необхідно надати правовстановлюючий документ на будинок (Свідоцтво про право власності), однак [PERSON] вказала на те, що надати такого документу не може, так як чоловік за життя не отримав Свідоцтва, а станом на момент побудови будинку (1991 рік) необхідності такої не було і будинки реєструвалися у сільській раді, однак [PERSON] було рекомендовано звернутися до суду з позовом. Крім того, нотаріус повідомив про те, що Свідоцтво може бути видане на 2-х осіб: на [PERSON] та сина [PERSON], оскільки доказом проживання сина разом зі спадкодавцем на момент його смерті є реєстрація місця проживання, а факт неприйняття сином спадщини, в зв'язку з його не проживанням - має бути встановлений у судовому порядку. Посилаючись на законодавство України позивач стверджувала, що відмітка у паспорті про реєстрацію не має ніякого значення при вирішенні питання щодо постійного та фактичного проживання чи не проживання особи у певному місці, оскільки така реєстрація лише є процедурою внесення особою місця свого проживання, тобто є лише технічною процедурою обліку громадян. Крім цього, в обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилалася на судову практику, якою зокрема, встановлено, що сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини. Що стосується Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України позивач зазначала, що передбачений п. п. 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України порядок підтвердження факту прийняття спадщини при наявності лише відмітки у паспорті, явно суперечить судовій практиці та нормам матеріального права зазначеним вище, наприклад, статті 1268 ЦК України та Закону № 1382-IV, а застосування цього пункту призводить до численних судових спорів, які вирішуються іншим шляхом. Зокрема, для вирішення питання щодо прийняти спадщини, необхідно встановленням саме факт постійного проживання зі спадкодавцем, а не лише реєстрацію за місцем відкриття спадщини. Отже, на підставі викладеного, [PERSON] стверджувала, що відповідач по справі спадщину після смерті батька не приймав, оскільки постійно не проживав разом з ним за однією адресою станом на момент її смерті. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] просила визнати за нею право власності на спадщину в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] року в с. Шелудьківка Зміївського району Харківської області її чоловіка [PERSON] у вигляді житлового будинку № [ADDRESS] (літ. А-1, загально площею 111,8 кв. м, житлова площа 75,2 кв. м) з надвірними будівлями. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги [PERSON] визнав в повному обсязі та не заперечував проти визнання права власності за його матір'ю - [PERSON] на спадкове майно у вигляді житлового будинку. У зв'язку з неявкою осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального запису. Суд, ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Судом встановлені наступні обставини: Матір'ю [PERSON], [INFO], була [PERSON], яка 15 грудня 1986 року зареєструвала шлюб із [PERSON] та отримала прізвище «[PERSON]» (а.с. 28, 29). [INFO] року [PERSON] померла, копія Свідоцтва про смерть, серії [NUMBER], актовий запис № 12 (а.с. 30). 26 вересня 1981 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], яка після одруження змінила прізвище на «[PERSON]» - копія Свідоцтва про укладення шлюбу, серії [NUMBER], актовий запис № 38 (а.с. 21). [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] та [PERSON] (а.с. 19, 26). [INFO] року помер [PERSON] - копія Свідоцтва про смерть, серії [NUMBER], актовий запис № 25 (а.с. 20). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом - ст. 1217 ЦК України. [PERSON] на випадок своєї смерті заповіту не залишив, а, отже, має місце спадкування за законом. Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є його дружина - [PERSON] та діти - [PERSON], [PERSON] З листа Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області від 30 грудня 2016 року вих. № 2101/01-16 вбачається, що після померлого [INFO] року [PERSON] із заявами про прийняття або відмову від спадщини у встановлений законом шестимісячний термін, до нотаріальної контори ніхто із спадкоємців не звертався. В той же час, відповідно до листа приватного нотаріуса Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Кожушної Л.М. від 11 січня 2017 року вих. № 6/01-16 після померлого [INFO] року [PERSON] 29 листопада 2016 року надійшла заява від його дочки [PERSON] про відмову від спадщини на користь дружини спадкодавця - [PERSON], на підставі якої заведено спадкову справу № 128/2016. Інших заяв про прийняття спадщини або відмову від спадщини до нотаріальної контори не надходило. Відповідно до довідки Шелудьківської сільської ради Зміївського району Харківської області від 16 грудня 2016 року вих. № 02-29/13 на момент смерті [PERSON], який помер [INFO] року за адресою [ADDRESS] були зареєстровані: дружина померлого - [PERSON] з 22 червня 2001 року і по даний час; син померлого - [PERSON] з 26 квітня 1999 року і по даний час; донька померлого - [PERSON] з 03 липня 2002 року і по даний час. Фактично на момент смерті [PERSON] за вказаною адресою проживала його дружина - [PERSON] (а.с. 31). Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Численні судові рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ свідчать про те, що сформувалася судова практика при розгляді справ про спадкування, в ході розгляду яких вирішується питання про наявність підстав для спадкування за ч. 3 ст. 1268 ЦК України, а саме коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Так, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. За змістом норм статей 1268 - 1269 ЦК порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та від особливостей правового статусу спадкоємця як малолітньої, неповнолітньої, недієздатної особи або ж особи, цивільна дієздатність якої обмежена. Зокрема, з Ухвали Верховного Суду України від 03 листопада 2010 року вбачається: «Таким чином, сама по собі реєстрація місця проживання разом за спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини». Як зазначалося вище в довідці Шелудьківської сільської ради Зміївського району Харківської області від 16 грудня 2016 року вих. № 02-29/13, а також встановлено Актом обстеження від 15 грудня 2016 року на момент смерті [PERSON], який помер [INFO] року за адресою [ADDRESS] була зареєстрована та фактично проживала дружина померлого - [PERSON] Діти померлого: син - [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою, але фактично з вересня 2015 року не проживає та знаходиться за межами с. Шелудьківка Зміївського району Харківської області; донька померлого - [PERSON] також за вказаною адресою зареєстрована, однак фактично мешкає у м. Харкові, починаючи з серпня 2013 року і по теперішній час (а.с. 31, 39). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що єдиним спадкоємцем [PERSON], який прийняв спадщину у визначений законом строк та спосіб є позивач [PERSON] (а.с. 32-38). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З матеріалів справи, а саме копії технічного паспорту на будинок, копії Довідки КП «Зміївське БТІ» від 12 грудня 2016 року вих. № 3373, копій Довідок Шелудьківської сільської ради Зміївського району Харківської області від 05 грудня 2016 року вих. № 1177 та від 16 грудня 2016 року вих. № 02-29/13, вбачається, що згідно погосподарської книги № 8 на 2016-2023 роки власником домоволодіння, яке розташоване за адресою [ADDRESS] є [PERSON]. Інформація щодо видачі сільською радою правовстановлюючих документів на вказаний будинок відсутня. Житловий будинок збудовано у 1991 році. Земельна ділянка за тією ж адресою - не приватизована (а.с. 22-24, 25, 27, 31). Вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення». Тобто, до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. У зв'язку з тим, що відповідно до статті 58 Конституції України нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, загальні правила прийняття в експлуатацію не можуть поширюватись на приватні житлові будинки з господарськими будівлями і спорудами, які збудовані до 05 серпня 1992 року. Згідно з п. 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та II категорій складності які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 95 від 19.03.2013 року - документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Отже, [PERSON] був власником житлового будинку [ADDRESS], на підставі технічного паспорту на вказаний будинок, що відповідає положенням Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95. З огляду на вищевикладене судом встановлений факт належності [PERSON] житлового будинку № 134 (раніше - 134а). Єдиною спадкоємицею, яка належним чином прийняла спадщину після смерті [PERSON] є його дружина - [PERSON], однак, позивач позбавлена можливості оформити свої спадкові права у зв'язку з тим, що її чоловік за життя не отримав Свідоцтва про право власності на житловий будинок, а також через те, що приватний нотаріус дотримується позиції, що відповідач [PERSON], в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, також прийняв спадщину. Однак, твердження нотаріуса суперечить судовій практиці. На підставі викладеного, суд вбачає підстави для задоволення позову та визнання права власності за [PERSON], в порядку спадкування за законом, на вищевказаний житловий будинок.

Outcome: approved