Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача: До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 16 500 грн.. На обґрунтування вимог [PERSON] посилається на те, що 31 січня 2020 року нею здійснений переказ грошових коштів у розмірі 16 500 грн. на банківський рахунок, відкритий в АТ КБ «ПриватБанк», за реквізитами № [NUMBER] , який належить [PERSON] . Указані обставини підтверджуються квитанцією № RC_GZRQF15LOL12S049AJ6QH. Жодних договорів між позивачем та [PERSON] не укладалося та жодного товару чи послуги відповідачем [PERSON] не надано. У зв`язку з цим, позивач вважає, що указані грошові кошти набуті відповідачем без достатньої правової підстави та підлягають поверненню, тому, посилаючись на положення ч. 1 ст. 11, ст. 15, ч. 1 ст. 1212, ч. 2 ст. 1214 ЦК України, позивач просила суд задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] , не погоджуючись із заявленими вимогами [PERSON] , 19 серпня 2020 року направила в адресу суду письмовий відзив, в якому посилається на те, що її чоловік - [PERSON] раніше працював із чоловіком позивача - [PERSON] у ТОВ «Інженерне бюро Франке Інтернешенал» та ТОВ «Бюро Верітас Україна» та вони знаходилися у товариських довірчих відносинах, мали спільні інтереси. На початку липня 2019 року [PERSON] надав у борг [PERSON] 1 000 дол. США на його весілля з [PERSON] та жодних розписок з чоловіка позивача не взяв, а [PERSON] пообіцяв повернути грошові кошти через два-три місяці. Наприкінці 2019 року [PERSON] повернув [PERSON] частину боргу у сумі 400 дол. США та зазначив про те, що іншу частину боргу поверне пізніше через фінансові проблеми. Наприкінці січня 2020 року [PERSON] повідомив [PERSON] , що може повернути кошти у сумі 16 500 грн. у рахунок боргу на картковий рахунок у гривневому еквівалентів для його зручності. На картковий рахунок відповідача перерахували грошові кошти у сумі 16 500 грн., а платником за вказаним переказом була позивач. У зв`язку з чим, на думку відповідача, указаний грошовий переказ є виконанням усного договору позики між [PERSON] та [PERSON] . Позовна заява не містить будь-яких посилань на факти, які б свідчили про безпідставність набуття відповідачем та її чоловіком грошових коштів. 01 вересня 2020 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено про те, що факт отримання грошових коштів у сумі 16 500 грн. відповідачем у її відзиві не заперечується. [PERSON] та її чоловік грошових коштів від відповідача та [PERSON] не отримували та договорів позики не укладали. [PERSON] , зловживаючи довірою позивача, заволоділа її грошовими коштами, шляхом повідомлення пропозиції працевлаштуватися за межами України, для чого нібито необхідно було сплатити грошову суму у розмірі 16 500 грн. Позивач повірила відповідачу та перерахувала указану суму на її рахунок. 21 вересня 2020 року від відповідача [PERSON] до суду надійшли письмові заперечення, в яких вона посилається на те, що факт укладення між [PERSON] та [PERSON] усного договору позики може бути підтверджений показами свідка [PERSON] , а цивільне законодавство не забороняє укладення договору позики в усній формі. До позову позивачем доданий лише один доказ - квитанцію, а у відповіді на відзив позивач посилається на обставини щодо пропозиції працевлаштування, які взагалі жодним чином не підтверджені. У зв`язку з чим, відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та недоведеними. 1.1. процесуальні дії суду та рух справи: Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 червня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору та залишено позовну заяву без руху. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 липня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено сторонам у справі їх право та строки для подачі відзиву на позов, відповіді на відзив та письмових заперечень. 1.2. заяви та клопотання учасників справи: Позивач [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явилася, у відзиві на позов просила суд розглянути справу за її відсутності. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. 2. Предметом спору у цій справі є стягнення безпідставно набутих грошових коштів. 3. Фактичні обставини справи, які стосуються предмету спору та установлені судом: Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] 20 липня 2019 року уклали шлюб 20 липня 2019 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Маріупольським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. З квитанції № [NUMBER] , виданої відділенням «Приазовське» маріупольської філії АТ КБ «ПриватБанк», вбачається, що 13 січня 2020 року о 13:46:51 год. здійснений переказ грошових коштів у сумі 16 500 грн. на банківський рахунок, дебет: [NUMBER] , кредит: [NUMBER] , платник: [PERSON] , код платника: [NUMBER] , отримувач: [PERSON] , банк отримувача: АТ КБ «ПриватБанк», призначення платежу: надходження готівки за платіжними картками. 4. Щодо правових підстав для вирішення заявленого спору по суті. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У силу ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Системний аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань (кондикційні зобов`язання) породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі підстави відпали. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість (ст. 1213 ЦК України) не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої особи. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18). Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню, зокрема, не підлягає поверненню заробітна плата і прирівняні до неї платежі, відшкодування шкоди, соціальні виплати, допомога та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування. З наявної у матеріалах справи квитанції вбачається, та відповідачем не заперечувався факт того, що позивач перерахувала на банківський рахунок відповідача грошові кошти у сумі 16 500 грн., тому така обставина відповідно до ст. 81 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягає. Щодо посилання відповідача на те, що перерахування позивачем указаних грошових коштів є виконанням усного договору позики, суд враховує наступне. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронним доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Достатніми доказами у відповідності до ст. 80 ЦПК України є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Разом із тим, відповідачем не надано суду жодного доказу на підтвердження посилання про наявність договірних відносин та відповідно підстав для перерахування спірної грошової суми, у зв`язку з чим судом такі доводи не приймаються. Аргументи відповідача щодо можливості укладання договору позики в усній формі не гуртуються на змісті ст. 1047 ЦК України. Також, відповідач у своїх письмових запереченнях зазначила про те, що факт укладення між [PERSON] та [PERSON] усного договору позики може бути підтверджений показами свідкам [PERSON] , але клопотання про допит у якості свідка [PERSON] або будь-якої іншої особи не заявлялося та судом відповідно до принципу диспозитивності не вирішувалося. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Отже факти отримання грошей покази свідків не можуть ані підтверджувати, ані спростувати. У матеріалах справи відсутні дані про те, що набуті [PERSON] кошти є заробітною платою або прирівняною до неї платою, відшкодуванням шкоди, соціальною виплатою, допомогою або грошовою сумою, наданою відповідачеві як засіб до існування, тобто коштами, які відповідно до ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню. На підставі викладеного, враховуючи, що зібрані докази достовірно та достатньо не свідчать про цільове призначення спірних коштів, необхідно дійти висновку про те, що такі є безпідставно набутими відповідачем і підлягають поверненню позивачу у порядку глави 83 ЦК України, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. У справі судовими витратами є сплачений позивачем судовий збір у розмірі 840,80 грн., який пов`язаний із розглядом справи, відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про судовий збір», зокрема щодо розміру його сплати при подачі позову, тому з урахуванням висновку суду про задоволення позову, підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved