Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

20 квітня 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей, мотивуючи свої вимоги тим, що подружнє життя з відповідачем не склалось, через відсутність єдиного погляду з питань ведення спільного господарства, сім'ї та виховання дітей. Шлюбні стосунки з лютого 2017 року припинені. З цього часу сторони не мають спільного бюджету і перестали вести спільне господарство. Після розірвання шлюбу діти від шлюбу залишаться проживати з позивачем. Збереження шлюбу вважає неможливим. Крім того, позивач просить стягнути на її користь аліменти на утримання двох спільних з відповідачем неповнолітніх дітей, в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву, в якій позов підтримала у повному обсязі, прохала розглянути справу без її участі та зазначила, що у разі відсутності відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON], який належним чином повідомлений про дату та час судового розгляду, повторно в судове засідання не з'явився, відомостей про поважність причин неявки суду не повідомив. На підстав вимог ст. 224 ЦПК України суд за згодою позивача ухвалив рішення про заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних матеріалів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до переконання про задоволення позову на підставі наступного. Згідно свідоцтва про шлюб, 01 вересня 2005 року відділом реєстрації актів громадянського стану Шосткинського міського управління юстиції, актовий запис № 304, зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] Після реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище на «Ліпська» (а.с. 4). Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження від 03 липня 2002 року, серія І-БП № 046717 та [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження від 16 січня 2009 року, серія І-БП № 079337 (а.с. 5,6). Відповідно до довідки про склад сім'ї від 18 квітня 2017 року, діти зареєстровані та проживають разом з позивачем. Також судом встановлено, що на теперішній час подружні відносини між сторонами припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, оскільки за час подружнього життя між сторонами не досягнуто взаєморозуміння. Що створило умови за яких подружжя хоча і мешкає за однією адресою, але з лютого 2017 року спільне господарство не ведеться, шлюбні відносини сторони не підтримують і відновлювати не збираються. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч.3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Згідно ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам один одного. Приймаючи до уваги вищевикладене, те, що збереження шлюбу можливе лише на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а судом встановлено, що сторони фактично не підтримують шлюбно-сімейні стосунки і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечитиме інтересам один одного та їх дитини, тому суд вважає, що шлюб між сторонами слід припинити шляхом його розірвання. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що між сторонами відсутня домовленість щодо виконання відповідачем обовязку утримання неповнолітніх дітей. У відповідності до положень ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України в редакції з 08.07.2017 мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з частинами 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27.02.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання в розмірі в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) до досягнення кожною дитиною повноліття. Судові витрати, згідно ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволення позовних вимог.

Outcome: approved