Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

21 серпня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до відкритого акціонерного товариства «Племзавод ім. Шмідта» (далі - ВАТ «Племзавод ім. Шмідта»). Свої вимоги, з урахуванням уточнень, обґрунтовує тим, що згідно договору оренди земельної ділянки від 25 лютого 2005 року ним було передано відповідачеві в оренду належну йому земельну ділянку площею 11,56 гектарів, з визначенням орендної плати в сумі 1402 грн. на рік, виходячи з розміру 1,6%від нормативної грошової оцінки земельної ділянки та коефіцієнту індексації 2,47. Однак, з 2008 року розмір орендної плати не перераховувався, хоча Згідно Указу Президента України від 19 серпня 2008 року № 725 орендна плата встановлена у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. З врахуванням підвищення коефіцієнтів індексації, йому не донарахована та не виплачена орендна плати: за 2008 рік - у розмірі 595 грн., за 2009 грн. - 352 грн., за 2010 рік - 514 грн., за 2012 рік - 2014 роки - 332 грн., а всього 1793 грн. Крім того, зазначив, що він працював на посаді головного економіста господарства. У період з січня 2000 року по жовтень 2007 року заробітна плата нараховувалась йому відповідачем з порушенням вимог законодавства України про оплату праці, без врахування умов галузевих угод, внаслідок чого йому не донарахована та не виплачена належна заробітна плата, що привело до нарахування пенсії у заниженому розмірі. За його розрахунками, не донарахована та не виплачена заробітна плата разом з індексацією складає 31364 грн. 53 коп., компенсація за порушення термінів виплатицієї заробітної плати - 5890 грн. 76 коп., а всього 37255 грн. 29 коп. Вищевказаними діями відповідача, у зв'язку з не донарахуванням орендної плати та заробітної плати, йому заподіяна моральна шкода, яку він оцінює у 30000 грн. Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд зобов'язати ВАТ «Племзавод ім. Шмідта» донарахувати йому орендну плату за 2008-2010 роки, 2012-2014 роки у розмірі 1793 грн., здійснити перерахунок заробітної плати, з нарахуванням на неї компенсації та індексації, за період з січня 2000 року по жовтень 2007 року, стягнути з відповідача донараховану орендну плату у розмірі 1793 грн., та донараховану заробітну плату з компенсацією та індексацією у розмірі 37255 грн. 29 коп., зобов'язати на момент виплати заробітної плати без податків у розмірі 26246 грн. 99 коп. нарахувати та стягнути компенсацію, стягнути моральну шкоду в розмірі 30000 грн., а також зобов'язати відповідача внести зміни до даних персоніфікованого обліку коштів накопичувальної системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування щодо донарахованих йому сум заробітної плати. Позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив про їх задоволення. Вважає, що строк позовної давності за вищевказаними вимогами ним не пропущено. Представник відповідача - ВАТ «Племзавод ім. Шмідта» Бойченко В.Г. в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що з моменту укладення у 2005 році з відповідачем договору оренди земельної ділянки, додаткові угоди про зміну відсотка для нарахування орендної плати не укладались. Реальна орендна плата у 2008-2014 роках, яку отримав позивач, перевищувала розмір орендної плати, встановленої договором, а тому його посилання на не донарахування орендної плати вважає необґрунтованими. Також безпідставними вважає твердження позивача про не донарахування йому заробітної плати з індексацією та компенсацією. Зазначив, що ні позивач ні відповідач не є сторонами Галузевих угод, на які посилається позивач, а основою відносин між ними є трудовий договір. Позивачеві нараховувалася та виплачувалася заробітна плата за встановленим йому посадовим окладом згідно з трудовим договором та відповідно до умов колективних договорів і штатних розписів. Уклавши трудовий договір, працівник погодився на умови праці, в тому числі і заробітну плату, визначені трудовим договором, колективним договором, штатним розписом. Займаючи у 2000-2007 роках посаду головного економіста ВАТ «Племзавод ім. Шмідта», [PERSON] мав посадовий оклад згідно зі штатними розписами, які сам особисто обґрунтовував, визначав та надавав на затвердження керівнику товариства. Наполягає на застосуванні судом строку позовної давності щодо вимог про стягнення заробітної плати з індексацією та компенсацією та орендної плати за 2008-2009 роки,який, на його думку пропущений позивачем без поважних причин. Також зазначив, що з приводу позовної вимоги про стягнення орендної плати за 2010 рік є рішення суду, яким у задоволенні цієї вимоги позивачеві було відмовлено. Представник третьої особи - Управління Пенсійного фонду України в м.Очакові та Очаківському районі Миколаївської області в судове засідання не з'явився. До судового засідання надійшов лист за підписом начальника Управління ПФУ [PERSON] про розгляд справи без участі представника Управління ПФУ. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, допитавши свідків, суд дійшов наступного. Згідно 1.1, 2.1,3.1 копії договору від 25 лютого 2005 року, [PERSON] надав в оренду ВАТ «Племзавод ім. Шмідта» земельну ділянку загальною площею 11,56га, що розташована в межах території Рівненської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, яка належить йому на праві власності на підставі Державного акту серії МК № 010542 строком на 10 років, з нормативною грошовою оцінкою 35474 грн. 43 коп. (т.1, а.с.6, 7). Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі» в редакції від 02 жовтня 2003 року N 1211-IV, розмір, форма та строки внесення орендної плати встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексу інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Згідно п. 4.1, 4.2, 4.3 договору, укладеного між [PERSON] та ВАТ «Племзавод ім. Шмідта», орендна плата за користування земельною ділянкою виплачується щорічно у грошовій формі в розмірі 1,6% від нормативної грошової оцінки землі в сумі 1402 грн., з урахуванням індексу 2,47. По бажанню орендодавця, замість грошової форми орендної плати можуть надаватись послуги та видаватись сільськогосподарська продукція. Орендна плата виплачується до 01 січня послідуючого року (т. 1, а.с.7). Встановлений договором розмір орендної плати на час укладення договору відповідав вимогам Указу Президента України від 02 лютого 2002 року №92/2002 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних паїв», яким був встановлений мінімальний розмір орендної плати у 1,5% визначеної вартості земельної ділянки. Відповідно до п. 4.4 договору оренди, розмір орендної плати переглядається в разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розмірів земельного податку; погіршення стану орендованої землі не з вини орендаря, що підтверджено відповідними документами, в інших випадках, передбачених законодавством (т. 1, а.с.7). Пунктом 13.1 договору передбачено, що зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін, а у разі недосягнення згоди спір щодо зміни його умов вирішується в судовому порядку (т.1, а.с. 8). Такі ж умови та порядок зміни умов договору передбачені і статтею 651 ЦК України. Указом Президента України від 19 серпня 2008 року №725/2008 «Про невідкладні заходи щодо захисту власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» (далі - Указ №725/2008) встановлено розмір орендної плати не менше ніж 3% визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки. Згідно розрахунків, наданих представником відповідача, [PERSON] була нарахована та виплачена орендна плата за користування вищевказаною земельною ділянкою: за 2008 рік - 2100 грн., за 2009 рік - 2800 грн., за 2010 рік - 2800 грн., за 2011 рік - 3405 грн., за 2012 рік - 5850 грн., за 2013 рік - 5850 грн., за 2014 рік - 5850 грн. (т. 1, а.с. 45, т.2, а.с.61). Будь-яких заперечень щодо отримання орендної плати у вказаних розмірах та наданих розрахунків позивач не надав. При цьому, згідно наказів голови правління ВАТ «Племзавод ім. Шмідта» [PERSON] №5 від 02.02.2009р., № 1 від 11 січня 2010 року, № 72 від 31 грудня 2010 року, №2 від 04 січня 2012 року , №4 від 24 березня 2014 року, нарахування орендної плати здійснювалось із застосуванням коефіцієнтів індексації: у 2009 році - 3,022, у 2010 році - 3,2, у 2011 - 3,2, у 2012 - 2014 роках із застосуванням коефіцієнта індексації 3,2 та коефіцієнта підвищення нормативної грошової оцінки ріллі - 1,756 (т.1, а.с.46, 47, 73, т.2, а.с.59, 60). Таким чином, у період з 2008 року по 2010 рік орендна плата нараховувалась та виплачувалась [PERSON] у відповідності з умовами договору оренди, питання про внесення змін до умов договору в цій частині він не порушував, зміни до договору у встановленому порядку не вносились. Згідно наказу голови правління ВАТ «Племзавод ім. Шмідта» від 31грудня 2010 року №72, до договору оренди земельної ділянки внесено зміни і встановлено з 01 січня 2011 року розмір орендної плати у розмірі 3% з коефіцієнтом 3,2, що складає 3405 грн. (т. 1, а.с. 73). З урахуванням викладених обставин, суд вважає, що розмір орендної плати визначається умовами договору, а підвищення мінімального розміру орендної плати за Указом №725/2008 не тягне автоматичного збільшення орендної плати за договорами, укладеними раніше. Така обставина може бути підставою для перегляду умов договору щодо розміру орендної плати та наступного внесення змін до такого договору. Різниця між розміром орендної плати, встановленої договором, та розміром, визначеним Указом №725/2008, не може складати заборгованість та вважатись порушенням умов договору, а тому позовні вимоги в частині зобов'язання донарахувати орендну плату за 2008-2010 роки та стягнення донарахованої суми суд вважає безпідставними. Крім того, щодо вимог про стягнення орендної плати за 2010 рік мається рішення апеляційного суду Миколаївської області від 12 квітня 2012 року у справі за позовом [PERSON] та інших осіб до ВАТ «Племзавод ім. Шмідта», яке набрало законної сили, та яким у задоволенні позову відмовлено з підстав, зазначених вище (т.1, а.с.91-92). Разом з тим, цим же рішенням суду встановлено, що з 1 січня 2011 року внесені зміни до договорів оренди з затвердженням орендної плати у розмірі 3% з коефіцієнтом 3,2, що також вбачається з копії зазначеного вище наказу голови правління ВАТ «Племзавод ім. Шмідта» від 31грудня 2010 року №72 (т. 1, а.с. 73). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З врахуванням викладеного, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що зміни до договору оренди щодо розміру орендної плати не вносились і вважає доведеним, що у період у 2011-2014 р.р. цей розмір складав 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Згідно вказаних змін, розмір орендної плати у 2012-2014 роках мав складати 5980 грн. за рік (35474, 43 х 3,2 х 1,756 х 3%), де 35474, 43 - нормативна грошова оцінка землі, 3,2 - коефіцієнт індексації,1,756 - коефіцієнт підвищення нормативної грошової оцінки землі, 3%, - розмір орендної плати). Таким чином, у 2012-2014 роках було не донараховано по 130 грн. орендної плати щорічно (5980 грн. - 5850 грн.), а всього за вказаний період, за вирахуванням обов'язкових платежів - 331 грн. 50 коп. (130 х 3 х 0,85). З врахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині донарахування орендної плати та стягнення донарахованої суми підлягають частковому задоволенню за період 2012-2014 років на суму 331 грн. 50 коп. Як вбачається з копії трудової книжки, позивач [PERSON] з 09 липня 1973 року був зарахований на посаду виконуючого обов'язки економіста радгоспу ім. Шмідта Очаківського району Миколаївської області ( після реорганізації у липні 1996 року - ВАТ «Племзавод ім. Шмідта»). З 10 серпня 1973 року переведений на посаду головного економіста, звільнений 31 жовтня 2007 року за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, відповідно до наказу № 81 від 31 жовтня 2007 року (т.1, а.с. 25, 26). За змістом ст. 2 КЗпП України, ст. 43 Конституції України, право громадян України на працю передбачає оплату праці не нижче встановленого державою мінімального розміру. З метою регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів на підприємстві, відповідно до ст. 10 КЗпП України, укладається колективний договір. Відповідно до ст. 18 КЗпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов'язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 01 липня 1993 року № 3356-XII (далі - Закон №3356-XII), у колективному договорі встановлюються, зокрема, нормування і оплата праці, встановлення форми, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат, а також гарантій, компенсацій і пільг. Частиною 2 ст. 97 КЗпП України та ст. 15 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Відповідно до частин 3, 4 ст. 97 КЗпП України, конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», з урахуванням загальних положень законодавства про оплату праці суд у разі вирішення спорів з цих питань має з'ясовувати, чи були і як саме вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами. При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами. Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону №3356-XII, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин,сторонами угоди на галузевому рівні є власники, об'єднання власників або уповноважені ними органи і профспілки чи об'єднання профспілок або інших представницьких організацій трудящих, які мають відповідні повноваження, достатні для ведення переговорів, укладення угоди та реалізації її норм на більшості підприємств, що входять у сферу їх дії. За змістом ч. 2 ст. 8 Закону №3356-XII,угодою на галузевому рівні регулюються галузеві норми, зокрема щодо нормування і оплати праці, встановлення для підприємств галузі (підгалузі) мінімальних гарантій заробітної плати відповідно до кваліфікації на основі єдиної тарифної сітки по мінімальній межі та мінімальних розмірів доплат і надбавок з урахуванням специфіки, умов праці окремих професійних груп і категорій працівників галузі (підгалузі). Статтею 9 цього ж Закону, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що положення генеральної, галузевої, регіональної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Після закінчення строку дії колективний договір, угода продовжує діяти до того часу, поки сторони не укладуть новий або не переглянуть чинний, якщо інше не передбачено договором, угодою. Отже, за змістом вищезазначених норм, встановлені галузевими угодами умови оплати праці є гарантіями для працівників в сфері оплати праці й безпосереднє застосування таких умов є обов'язковим для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії угоди. Як вбачається з матеріалів справи, у період з 2000 року по 2007 рік у ВАТ «Племзавод ім. Шмідта» діяли колективні договори між адміністрацією та профспілковим комітетом що були схвалені загальними зборами трудового колективу ВАТ «Племзавод ім. Шмідта» та зареєстровані в управління праці та соціального захисту населення Очаківської райдержадміністрації Миколаївської області (далі - колективні договори) (т.1, а.с.132-155, т.2, а.с. 29 - 48). Відповідно до розділів колективних договорів щодо оплати праці встановлено, що оплата праці проводиться у відповідності з положеннями про оплату праці, які є додатками до колективних договорів. Однак, представником відповідача приєднано до матеріалів справи лише положення про оплату праці на 2001 року з посиланням на те, що положення за інші роки у господарстві відсутні. Таким чином, не доведено, який саме розмір заробітної плати позивача був встановлений колективними договорами у інші періоди. З наданого положення про оплату праці на 2001 рік, погодженого профспілковим комітетом та затвердженого загальними зборами трудового колективу ВАТ «Племзавод ім. Шмідта» вбачається, що воно розроблено на підставі галузевої угоди між Міністерством аграрної політики України і Центральним комітетом профспілок працівників агропромислового комплексу України на 1999-2000 роки на 2001-2002 роки із врахуванням ст.14 Закону України «Про оплату праці» (т. 2, а.с. 271-282). Відповідно до Галузевих угод, укладених між Міністерством агропромислового комплексу України, галузевими об'єднаннями підприємств і підприємців та ЦК профспілки працівників агропромислового комплексу України на 1999-2000 роки, між Міністерством аграрної політики України, галузевими об'єднаннями підприємств і підприємців та ЦК профспілки працівників агропромислового комплексу України на 2001-2002 роки, між Міністерством аграрної політики України, галузевими об'єднаннями підприємств та профспілкою працівників агропромислового комплексу України на 2003-2004, 2006-2008 роки, норми цих угод є нормами прямої дії і є обов'язковими на підприємствах всіх організаційно-правових форм та форм власності, які за виробничими ознаками належать до даної галузі (т.2, а.с.7-28, 67-179). Згідно витягу з єдиного Державного реєстру підприємств та організацій України, видами діяльності ВАТ «Племзавод ім. Шмідта» є виробництво сільськогосподарської продукції (т.1, а.с.84). Посилаючись на галузеву угоду в положенні про оплату праці на 2001 рік, що є додатком до колективного договору, сторони колективного договору, таким чином, погодилися, що норми галузевої угоди є для них обов'язковими, а відтак, у разі порушення, підлягають захисту, в тому числі в судовому порядку. З вищевикладеного слідує, що ВАТ «Племзавод ім. Шмідта» відноситься до сфери дії вищезазначених галузевих угод, а тому заперечення представника відповідача в цій частині суд вважає безпідставними та не приймає до уваги. Отже, посадовий оклад головного економіста господарства повинен був встановлюватись у розмірі не нижчому, ніж це визначено галузевими угодами. Як вбачається з додатків до галузевих угод та листа професійної спілки працівників агропромислового комплексу України від 26 січня 2015 року №03/07, для головного економіста сільськогосподарського підприємства були встановлені розміри посадового окладу у періодах: січень - червень 2000 року - 272 грн., липень 2000 року - березень 2001 року - 330 грн., квітень - грудень 2001 року - 425 грн., січень - червень 2002 року - 508 грн., липень - грудень 2002 року - 597 грн., січень - грудень 2003 року - 599 грн., січень - серпень 2004 року - 663 грн., вересень - грудень 2004 року - 852 грн., січень - березень 2005 року - 944 грн., квітень - червень 2005 року - 1043 грн., липень - серпень 2005 року - 1114 грн., вересень - грудень 2005 року - 1197 грн., січень 2006 року - лютий 2007 року - 1222 грн., березень - жовтень 2007 року - 1440 грн. (т. 2, а.с. 73, 91, 103, 125, 136, 144, 152, 159, 166, 176, 215-221), Проте, як вбачається із наданих до суду штатних розписівза період з 2000 по 2007 роки, посадовий оклад головного економіста у період з січня 2000 року по травень 2004 року був встановлений у розмірі 216 грн., з червня 2004 року по жовтень 2007 року - у розмірі 663 грн. (т. 1, а.с. 48-52). Разом з тим, визначаючи розмір не донарахованої заробітної плати, позивач в своїх розрахунках виходив з розмірів посадових окладів, які не в повній мірі відповідають вищезазначеним угодам та інформації, яка міститься в листі професійної спілки працівників агропромислового комплексу України від 26 січня 2015 року №03/07, а саме: квітень - червень 2000 року - 330 грн. замість 272 грн., липень 2000 року - березень 2001 року - 425 грн. замість 330 грн., грудень 2003 року - 663 грн. замість 599 грн., березень - червень 2006 року - 1222 грн. замість 1440 грн., липень 2006 року - лютий 2007 року - 1310 грн. замість 1222 грн., квітень - червень 2007 року - 1511 грн. замість 1440 грн., липень - вересень 2007 року - 1582 грн. замість 1440 грн., жовтень 2007 року - 1654 грн. замість 1440 грн., що привело до необґрунтованого визначення розміру заробітної плати, яка підлягає донарахуванню у розмірі 31364 грн. 53 коп. (остаточні розрахунки позивача - т. 2, а.с. 222-229). Таким чином, суд дійшов висновку, що посадовий оклад позивача за період з січня 2000 року по жовтень 2007 року було встановлено на заниженому рівні порівняно з гарантіями галузевих угод за відповідні періоди, що призвело до порушення зазначених вище вимог законодавства про оплату праці, а тому твердження позивача про не донарахування йому заробітної плати у вказаний період є обґрунтованими. Проте, приймаючи до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, але позивачем не надано належних доказів на обґрунтування визначеного ним розміру не донарахованої заробітної плати, суд вважає, що підстави для стягнення не донарахованої заробітної плати з індексацією у розмірі 31364 грн. 53 коп. відсутні. З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Відповідача слід зобов'язати здійснити перерахунок та виплату недорахованої заробітної плати [PERSON] за період з січня 2000 року по жовтень 2007 року, виходячи з розміру посадового окладу головного економіста, встановленого галузевими угодами за відповідний період. Як вбачається з копії розпорядження Управління ПФУ в Очаківському районі від 18 жовтня 2011 року №110590, [PERSON] було проведено перерахунок пенсії за віком з врахуванням заробітку станом на 31 жовтня 2007 року (т.1, а.с.28-33). Відповідно до ст. 21 Закону України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування від 9 липня 2003 року № 1058-IV1, здійснюються облік усіх застрахованих осіб та персоніфікований облік надходжень від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а також персоніфікований облік коштів накопичувальної системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування На кожну застраховану особу відкривається персональна облікова картка, яка зберігається в Пенсійному фонді і повинна містити відомості, зокрема, :про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та розмір сплачених страхових внесків: Вказані відомості подаються до територіального органу Пенсійного фонду страхувальниками-роботодавцями, відповідними підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують цим особам заробітну плату, грошове забезпечення (заробіток), допомогу. Відомості, що містяться в системі персоніфікованого обліку, використовуються виконавчими органами Пенсійного фонду для: підтвердження участі застрахованої особи в системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; обчислення страхових внесків; визначення права застрахованої особи або членів її сім'ї на отримання пенсійних виплат згідно із цим Законом; визначення розміру, перерахунку та індексації пенсійних виплат. Приймаючи до уваги, що розмір заробітної плати за 2000-2007 роки підлягає перерахунку, відповідні зміни слід внести також до даних персоніфікованого обліку коштів накопичувальної системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, а тому позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню. Позовні вимоги [PERSON] про зобов'язання донарахувати та стягнути з відповідача суми компенсації за порушення термінів виплати донарахованої заробітної плати у розмірі 5890 грн. 76 коп. (остаточні розрахунки позивача - т. 2, а.с. 235 - 252) та зобов'язати на момент виплати заробітної плати без податків у розмірі 26246 грн. 99 коп. нарахувати та стягнути компенсацію суд вважає такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. До спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР таПоложення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року №1427, оскільки за правилами, встановленими ст.3 цього Закону та п.3 Положення, сума компенсації обчислюється виходячи з суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків та обов'язкових платежів). Оскільки відсутня умова компенсації втрати частини доходів, а саме наявність нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, тому не настає відповідальність за вказаними нормами законодавства. Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд також вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] працюючи на посаді головного економіста господарства, згідно своїх посадових обов'язків, зокрема, мав здійснювати безпосереднє керівництво плануванням, нормуванням та оплатою праці, забезпечувати роботу по удосконаленню оплати праці (т.2, а.с. 201-205). Таким чином, про невідповідність розмірів посадових окладів нормам галузевих угод йому було відомо на час їх затвердження, однак він на протязі тривалого часу не порушував питання щодо приведення посадових окладів у відповідність з галузевими угодами, а відтак судом не встановлено заподіяння йому моральної шкоди. Крім того, договором оренди земельної ділянки, не передбачено стягнення моральної шкоди у випадку невиконання його умов. Твердження представника відповідача про пропуск строку позовної давності за вимогами щодо не донарахованої заробітної плати суд вважає помилковим. Так, в аспекті надання офіційного тлумачення положенням ч. 2 ст. 233 КЗпП України у системному зв'язку із ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено в рахунок судового збору за вимоги про стягнення орендної плати 243 грн. 60 коп., що підтверджується відповідною квитанцією, а тому вказану суму слід стягнути з відповідача на користь позивача. Оскільки від сплати судового збору при зверненні до суду із цим позовом в частині вимог щодо донарахування та стягнення заробітної плати позивач звільнений, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. Судовий збір за вимоги про стягнення моральної шкоди, в задоволенні яких судом відмовлено, та який не було сплачено позивачем при заявленні цієї вимоги, підлягає стягненню з останнього у розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial