Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-04 00:00:00

20.05.2019 позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позивач в своєму позові просила розглядати справу без її участі, позов просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи сповіщався завчасно і належним чином, причини неявки суду не повідомив. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що вимоги позивача законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню з таких підстав. Судом установлено, що [PERSON] , є власником квартири на праві приватної власності, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 06.03.2010 року (а.с.5-6), що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.05.2019 року (а.с. 7-8). Згідно довідки про склад сім`ї виданої Об`єднанням житлово-будівельних кооперативів від 24 квітня 2019 року № 1868 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані громадяни: власник - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 31.01.2002 року; мати позивачки - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 01.03.1988 року; брат позивачки - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 19.09.2006 року; вітчим позивачки - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 06.11.2003 року, (а.с. 9). Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07.12.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 11). Згідно акту Об`єднанням житлово-будівельних кооперативів від 24.04.2019 року, а також показання свідків - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які мешкають за адресою [ADDRESS] , [PERSON] за адресою [ADDRESS] не мешкає з 2017 року (а.с. 10). Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Оскільки інше не встановлено чинним законом, договором, на підставі якого встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). У зв'язку з цим суд приходить до висновку, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено, що вимоги позивача обґрунтовані, законні та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп., оскільки позов задоволено в повному обсязі.

Outcome: approved