Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

20 травня 2020 року позивач АТ «Криворізька теплоцентраль» звернулися до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за комунальні послуги. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач є постачальником теплової енергії за адресою проживання відповідача: [ADDRESS] . Внаслідок неналежного виконання зобов`язань щодо здійснення оплати за надані послуги у відповідачів у період з 01.10.2013 року по 01.05.2020 року утворилася заборгованість у розмірі 36699,60 гривень, також у зв`язку із невиконанням відповідачем обов`язків щодо сплати заборгованості просить стягнути з відповідача інфляційні витрати - 5184,43 гривень, 3% річних у розмірі 2063,88 гривень, всього 43947,91 гривень. Крім того, просить стягнути з відповідача понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2102,00 гривень. 21.09.2020 року ухвалено рішення (заочне), позовні вимоги задоволені. 12.03.2021 року, відповідач [PERSON] звернулася до суду з заявою про поновлення строку звернення до суду та скасування рішення (заочного). Ухвалою суду від 26.03.2021 року, заяву [PERSON] прийнято до розгляду. Ухвалою суду від 09.04.2021 року, заяву відповідача [PERSON] про скасування рішення (заочного), задоволено. Рішення (заочне) від 21.09.2020 року, скасовано, справа призначена до розгляду. Ухвалою суду від 24.06.2021 року, розгляд справи відкладено за в зв`язку з неявкою відповідача, представника відповідача. У судове засідання представник позивача не з`явився, в позові просив справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач, представник відповідача в судове засідання не з`явились, відзиву на позов не подали та ухвалою суду від 13.09.2021 року вирішено питання про розгляд справи на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановити повторне заочне рішення). Суд, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, з урахуванням згоди представника позивача на проведення заочного розгляду справи, вважає можливим ухвалити повторне заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що перебуває на обслуговуванні у Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль». Згідно статті 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до положень статті 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» по специфіці своєї виробничої діяльності здійснює постачання теплової енергії для потреби опалення і гарячого водопостачання населенню, яке відповідно зі ст. 67, 68, 162 Житлового Кодексу України зобов`язане робити оплату за отриману теплову енергію, згідно особового рахунка і встановлених тарифів. Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року в справі №6-2951цс15. Пунктом 2 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами) (надалі - Правила надання послуг) визначено, що централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньо будинкових систем теплопостачання. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Частиною першою ст. 32 вказаного Закону встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно. Обов`язок споживача оплатити надані послуги закріплений у ст. 19 Закону України «Про теплопостачання». Пунктом 18 Правил, передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку. АТ «Криворізька теплоцентраль» відповідно до тарифів на теплову енергію, постачається теплова енергія до житла відповідача, однак відповідачем зобов`язання по оплаті за надані послуги здійснюється неналежним чином. Так, згідно з наданим до суду розрахунком заборгованості, сума боргу по оплаті за централізоване опалення квартири за адресою: [ADDRESS] , за період з 01.10.2013 року по 01.05.2020 року становить 36699,60 гривень. Доказів погашення заборгованості та спростування розрахунку заборгованості до суду відповідачем не надано. Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Представником Відповідача - адвокатом Пивоваром В.В. 24.06.2021 подано заяву про застосування строку позовної давності. Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Згідно зі ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Відповідно до розрахунку наданого позивачем, обрахована заборгованість за період з 01.10.2013 року по 01.05.2020 року, тобто за строк що перевищує три роки. Таким чином, суд погоджується із запереченнями відповідача відносно того, що позивачем визначена заборгованість що виходить за межі строку позовної давності, відповідно до ст.257 ЦК України. Таким чином за зобов`язаннями щодо стягнення оплати за послуги з теплопостачання за період з 01.10.2013 року по 01.05.2017 року - строк давності минув, а отже вимоги щодо стягнення за цей період основного боргу і нарахованих штрафних санкцій 3% річних і інфляційних витрат не підлягають задоволенню. Крім того, згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. Оскільки неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями частини 2 статті 625 ЦК України. Суд вважає необхідним стягнути борг за останні три роки, з моменту звернення до суду тобто за період з 20.05.2017 до 20.05.2020 року в сумі 26064,23 гривень, інфляційні витрати - 1187,37 гривень, 3% річних - 1030,42 гривень, всього 28282,02 гривень. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати у розмірі пропорційному розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, на підставі вищевикладеного та відповідно до документів, які міститься в матеріалах справи, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2102,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial