Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

20 серпня 2013 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» /надалі Банк/ звернулося в суд з позовом в якому просило стягнути солідарно з боржника [PERSON] та поручителя [PERSON] отримані боржником в кредит та неповернені кошти в сумі 116360,23 долари США. Рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 27 листопада 2013 року позов Банку задоволено повністю. З таким рішенням суду не погодився відповідач [PERSON], представник якого в апеляційній скарзі просив рішення скасувати та в задоволенні позову Банку відмовити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, і неповне з'ясування судом обставин що мають значення для справи, зокрема, на думку заявника, суд не врахував що, Банк не підтвердив належними письмовими доказами того, що позичальнику були видані кошти у розмірі який був визначений в кредитному договорі та судом не врахована довідка відповідно до якої у позичальника відсутня заборгованість за кредитним договором. Також в апеляційній скарзі зазначено, що судом порушено норми процесуального права щодо проведення заочного розгляду справи, оскільки один відповідач взагалі не був обізнаний про час та місце судового розгляду, а інший повідомив причини через які не зміг явитися до суду та реалізувати свої процесуальні права. Разом з тим, апелянт посилався на наявність обставин які свідчать про необхідність зменшення розміру неустойки, який значно перевищує розмір заборгованості та розмір всього кредиту. Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача [PERSON], за відсутності позивача та відповідача [PERSON] повідомлених про час та місце судового розгляду належним чином про що свідчать наявні в матеріалах справи телефонограми та рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково за наступних підстав. Суд першої інстанції задовольнив позов виходячи з того, що кредитний договір № 014/07-189/86 від 23 червня 2008 року укладений між Банком та [PERSON] на суму 25392,15 доларів США з кінцевим терміном повернення до 23 червня 2014 року із сплатою відсотків у розмірі 13,8 % річних /надалі Кредитний договір/ та укладений між Банком та [PERSON] на виконання зобов'язань за Кредитним договором договір поруки № 014/07-189/86/1 від 23 червня 2008 року /надалі Договір поруки/ відповідають вимогам матеріального права, та мало місце неналежне виконання позичальником взятих на себе за договорами зобов'язань, у зв'язку з чим виникла заборгованість розмір якої суд вважав доведеним, та яку суд стягнув із позичальника та поручителя в солідарному порядку, також стягнув пеню в розмірі що був визначений позивачем. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції вірно визначив матеріальні норми, якими регулюються спірні правовідносини, однак не повно з'ясував обставини у справі, та допустив порушення норм матеріального права. Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність» № 2121-ІІІ від 07 грудня 2000 року /надалі Закон № 2121-ІІІ/ відповідно до статті 2 якого банківським кредитом визнається будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання сплати процентів та інших зборів з такої суми. Та правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір, та відповідно до положень частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно чинного законодавства кредитний договір набирає чинності з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов /ч.1 ст. 638 ЦК України/ та істотними умовами кредитного договору є предмет, строк повернення та його ціна /розмір процентів/. Та за загальним правилом договірне зобов'язання повинне виконуватись відповідно до тих умов, які сторони визначили при укладенні договору, при цьому суд обґрунтовано виходив з того, що статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору. Таким чином, договір про надання кредиту, що підписаний обома сторонами, якими була погоджена валюта кредиту та всі умови договору, повинен виконуватись належним чином відповідно до умов договору /ст. 526 ЦК України/, та суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що між сторонами виникли права та обов'язки, саме ті що випливають із змісту Кредитного договору. Так, відповідно до умов Кредитного договору Банк надав позичальнику кредит на суму 25392,15 доларів США, терміном до 23 червня 2014 року. Також, судом враховано, що Сторони виконували свої обов'язки по договору, а саме Банк видав суму кредиту, а позичальник виконував умови Кредитного договору, зокрема свідченням виконання з сторонами умов договору щодо являються дії позичальника [PERSON] який протягом тривалого часу виконував взяті за договором зобов'язання та сплачував належні платежі в строки та розмірі відповідно до досягнутих в договорі домовленостей, однак в подальшому умов договору належним чином не виконував, з огляду на що виникла заборгованість. У той же час, [PERSON] як поручитель за виконання позичальником своїх обов'язків за Кредитним договором на підставі Договору поруки, який також є дійсним та неоспореним, не довів в судовому засіданні існування обставин, які би виключали обов'язок позичальника та поручителя виконувати взяті за договором Кредиту зобов'язання в солідарному порядку, оскільки доказів цього відповідач не надав. При цьому, здійснюючи оцінку правочинів з точки зору правових норм, суд виходить з того, що відповідно до статті 204 ЦК України, в якій закріплено презумпцію правомірності правочину, кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов'язки, доки презумпція не буде спростована. Отже до спростування презумпції правомірності як Кредитного договору так і Договору поруки всі права набуті сторонами за ними, можуть безперешкодно здійснюватись, а створені обов'язки підлягають виконанню. Та стосовно обставин справи спростування презумпції правомірності не було, оскільки недійсність правочинів /Кредитного договору та Договору поруки/ прямо законом не встановлена, також договори не визнані судом не дійсними, не існує рішення суду, яке набрало законної сили, та відповідачі не заявляли, в ході даного судового розгляду вимог про недійсність Кредитного договору та Договору поруки. У той же час, не підтверджені жодним чином доводи апеляційної скарги, з приводу того, що Банк в порушення вимоги законодавства та умов Кредитного договору не видав кредит в розмірі що був обумовлений сторонами, також відповідач не підтвердив належними письмовими доказами обставини на які він посилався в апеляційній скарзі щодо погашення кредиту в повному обсязі, оскільки із Довідки про стан кредиту № 014/07-189/82/033 від 26 лютого 2014 року вбачається що в довідці ідеться про кредит під іншим номером який видавався Банком позичальнику [PERSON] в іншій сумі 35606,70 доларів США. У зв'язку з наведеним, висновки суду про задоволення позову і стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника та поручителя в солідарному порядку ґрунтуються на нормах матеріального права, та узгоджуються із фактичними обставинами у справі, та при цьому суд обґрунтовано вважав що позивачем підтверджено існування заборгованості за кредитом в розмірі 10260,96 доларів США та заборгованості за відсотками в розмірі 9701,74 долари США, в спростування розміру яких відповідачами не надано жодних належних та допустимих доказів. Отже позичальник допустив порушення умов пунктів 5.1, 5.2, 5.3 Кредитного договору щодо повернення та сплати у встановлені кредитним договором строки суми кредиту, процентів та неустойки, що давало Банку у відповідності із положеннями пункту 14.2 Кредитного договору право вимагати дострокового виконання грошових зобовязань у повному обсязі разом із сплатою всіх сум, належних до сплати на дату пред'явлення вимоги, включаючи проценти за кредитом, пеню та штрафи відповідно до кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання /п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України/. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання /ч. 3 ст. 549 ЦК України/. Пунктом 14.3 Кредитного договору передбачена відповідальність за порушення будь-яких грошових зобов'язання, а саме передбачено, що позичальник сплачує Кредитору пеню в розмірі 1 процента від суми простроченого платежу за кожен календарний день прострочення. Заперечуючи проти позову в частині стягнення пені, відповідач просив застосувати позовну давність до вказаних позовних вимог та з урахуванням пункту 3 ст. 551 ЦК України зменшити розмір пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення пені в розмірі 96397,53 долари США, суд першої інстанції керувався пунктом 14.3 Кредитного договору та пунктом 14.7 відповідно до якого до всіх правовідносин, пов'язаних з укладанням та виконанням кредитного договору застосовується строк позовної давності тривалістю у три роки. Проте з таким висновком суду погодитись не можливо, оскільки статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно із ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність в один рік до вимог, у тому числі, про стягнення неустойки (штрафу, пені). За правилами ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Отже, застосування строку позовної давності в один рік щодо стягнення неустойки обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням до суду, а починається окремо за кожен день, за який вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Отже суд першої інстанції дійшовши висновку про нарахування пені всупереч вимогам ч. 2 ст. 258 ЦК України, та взяв до уваги розрахунок банку, який перевищує понад один рік, при цьому, задовольняючи позовні вимоги банку, не звернув уваги на те, що пунктом 14.7 кредитного договору встановлено трирічний строк позовної давності для звернення до суду, але пеня стягується за один рік у відповідності із ст. 258 ЦК України. Разом з тим, відповідно до чинного процесуального законодавства України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України). Застосування положень п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» можливе у випадку позасудового порядку повернення споживчого кредиту /вказана позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі за №6-126цс13/. Отже доводи апелянта про стягнення пені в межах одного року у зв'язку з тим, що позовні вимоги заявлені поза межами позовної давності, суд апеляційної інстанції не може взяти до уваги, оскільки відповідачі у справі були обізнані про розгляд справи судом та відповідної заяви про застосування строків позовної давності у суді першої інстанції не заявляли. У той же час, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Та при вирішенні питання про зменшення неустойки суд об'єктивно оцінює конкретну ситуацію зокрема: чи є цей випадок винятковим виходячи з інтересів обох сторін, які заслуговують на увагу; майновий стан сторін; ступінь виконання зобов'язання; причини неналежного виконання зобов'язання та форму вини боржника; співрозмірність розміру неустойки наслідкам порушення; добровільне усунення винною стороною порушення та його наслідків тощо. Та із наявних у справі обставин вбачається, що розмір неустойки /пені/ про стягнення якої просив Банк не був співмірним із розміром збитків та значно перевищував розмір взятих в кредит коштів, з огляду на що, є обґрунтованими обставини щодо причин неналежного виконання зобов'язань викладені відповідачем у відповідній заяві, при цьому заслуговують на увагу обставини щодо виконання взятого за Кредитним договором зобов'язання з боку позичальника в значному розмірі, також суд враховує майновий стан позичальника [PERSON] який як фізична особа підприємець в 2012 році та 2013 році не здійснював діяльність та не мав доходу, наявність у позичальника на утриманні неповнолітніх осіб, з урахуванням чого підлягає стягненню з відповідача пеня в розмірі 10000,00 доларів США. З огляду на викладене, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам норм матеріального права в частині визначення розміру пені та рішення суду в цій частині слід змінити та стягнути в солідарному порядку із позичальника [PERSON] та поручителя [PERSON] пеню в розмірі 10000,00 доларів США. В загальному розмірі підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором в розмірі 29962/двадцять дев'ять тисяч дев'ятсот шістдесят два/,7 долари США, що на час ухвалення рішення еквівалентно 341113 (триста сорок одна тисяча сто тринадцять), 35 грн., в іншій частині рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права та відсутні підстави для його скасування. Разом з тим, відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам на користь держави з публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в розмірі 1290,37 грн. та з [PERSON] 430,12 грн., що визначений з урахуванням розміру судового збору який було сплачено позивачем.

Outcome: partial