Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

21 грудня 2016 року до Костянтинівського міськрайонного суду надійшла позовна заява [PERSON], в якій вона зазначила, що з відповідачем по справі перебувала в зареєстрованому шлюбі з 22.10.2002 р. по 04.11.2011 р. Від цього шлюбу вони мають спільних дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Станом на цей час вона з дітьми є вимушено переміщеними особами, які покинули своє постійне місце проживання за попередньою реєстрацією у м.Макіївка у зв'язку з бойовими діями в зоні проведення АТО. Відповідач після розлучення зв'язок з дітьми не підтримує, матеріально не допомагає та відмовляється надавати добровільно дозвіл на вивезення дітей за кордон. У неї є намір разом з дітьми виїхати до міста Донецька з метою лікування її дитини [PERSON] після отриманої ним травми та проходження реабілітації, а також за межі країни до Російської Федерації з метою спільного відпочинку, оздоровлення і духовного та культурного розвитку сім'ї. Просила надати дозвіл її дітям [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], на тимчасовий виїзд за межі України до Російської Федерації у її супроводі в період з 01.02.2017 року по 31.01.2018 року без згоди та супроводу батька дітей [PERSON], [INFO], з метою оздоровлення та відвідування родичів, та в'їзд в Україну, а також на виготовлення дітям проїзних документів для виїзду за кордон та перетинання дитини через лінію зіткнення в районі проведення АТО - до міста Донецька в період з 01.02.2017 року по 31.01.2018 року без згоди та супроводу другого з батьків. 16 лютого 2017 року до суду надійшло уточнення до позовних вимог, в якому позивачка зазначає, що вона з дітьми є вимушено переміщеними особами та тимчасово проживають на території Добропільського району. Її син [PERSON] отримав травму і місце проходження реабілітації, лікування і профілактики, для нього вибрано нею саме на території м.Донецька у зв'язку з життєвою практикою та наданням пріоритету донецьким лікарям й лікарським закладам у даній місцевості, які по цей час надають медичну допомогу усім особам не залежно від їх політичної і суспільної позиції та соціальної приналежності, не зважаючи не підконтрольність уряду країни. Крім того, протягом 2017 року вона має намір разом з дітьми виїхати за межі країни до Російської Федерації задля спільного відпочинку, оздоровлення і з метою духовного та культурного розвитку її сім'ї. Це має на її думку значення для гармонійного духовного та фізичного розвитку дітей з метою розширення їх кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, підготовкою до самостійного життя та окрім відпочинку має на меті оздоровити дітей у різних кліматичних зонах. Посилаючись на норми ст.. 33 Конституції України, ст.. 313 ЦК України, ст. 13 Загальної декларації прав людини, ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.12 міжнародного пакту про громадянські і політичні права, просила надати дозвіл на перетинання державного кордону, на виїзд з України та в'їзд в Україну, неповнолітніх дітей без згоди та супроводу їх батька, необхідний до Російської Федерації в період з 01.02.2017 року по 31.01.2018 року. Позивачка в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, просила позов задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, відповідно до ст. 74 ЦПК України. 21.02.2016 року судом була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Згідно вимог ст. 224 ЦПК України у випадку неявки в судове засідання відповідача, належним чином повідомленого та від якого не надійшло заяви про розгляд справи у його відсутність, якщо вказані ним причини неявки визнані неповажними, суд може прийняти заочне рішення на підставі доказів, які є в матеріалах справи, якщо позивач не заперечував проти такого розгляду справи. З'ясувавши позицію позивачки та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до копій свідоцтв про народження малолітньої дитини [PERSON], [INFO] ([NUMBER] виданого 04.04.2003 р. актовий запис №271 від 02.06.2004р., складений Макіївським міським в/РАГС Донецького обласного управління юстиції), та малолітньої дитини [PERSON], [INFO] ([NUMBER] виданого 02.06.2004 р. актовий запис №502 від 04.04.2003р., складений Макіївським міським в/РАЦС Донецького обласного управління юстиції), вбачається, що їх батьками є [PERSON] та [PERSON]. За змістом ч. 1 ст. 3, ст.18 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII), та ч. 7 і ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин мають здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У ст. 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. За змістом ст. 157 цього Кодексу, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» (далі - Правила). Відповідні Правила передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18 річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається , в тому числі, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. З вищевказаних норм права вбачається, що дитина може виїжджати за кордон за визначеними батьками підставами: країною перебування, конкретною метою та встановленого терміну перебування за кордоном, який необхідний для реалізації такої мети виїзду. Якщо згоди між батьками щодо такого виїзду не має, один з батьків має право звернутися до суду з позовом до другого з батьків задля отримання такої згоди за рішенням суду. Отже, рішення суду про надання такої згоди може бути ухвалено за наявності підстав визначених відповідними Правилами, а саме: із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Надання дозволу на майбутнє для невизначеної поїздки не здійснюється. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. На обґрунтування обставини щодо відсутності між батьками порозуміння у піклуванні про дітей позивачкою надано довідку щодо заборгованості відповідача зі сплати аліментів. Крім того, позивачем додані до матеріалів справи копії довідок про перебуванні на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділені КЗОЗ «Добропільська лікарня інтенсивного лікування» [PERSON], а також копія епікризу з його історії хвороби. Хоча позивачем наведені мета поїздок та період, в який такі поїздки будуть здійснені в м. Донецьк (зона АТО) та Російську Федерацію, нею не зазначено встановлений термін перебування в цій країні та зоні АТО, який необхідний для реалізації такої мети виїзду. Відповідно до ч. 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні в'їзди та виїзди дитини в зону проведення АТО та за кордон до Російської Федерації на рік, а саме з 01.02.2017 р. по 31.01.2018 р., без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. Крім цього, позивачем не доведено дійсність вказаної мети виїзду із зазначенням конкретного часу перебування за кордоном та конкретного місцезнаходження там дитини. Враховуючи те, що суд не задовольняє позовні вимоги в частині надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька, суд залишає без розгляду позовні вимоги щодо надання дозволу на виготовлення та оформлення проїзних документів для періодичного виїзду за межі України з неповнолітніми дітьми без згоди батька дитини на період з 01.02.2017 р. по 31.01.2018 р. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди і супроводу батька необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed