Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

20 червня 2008 року між ПАТ КБ «Надра» і [PERSON] був укладений кредитний договір № 36 05/06/09/11/404/2008/064, відповідно до якого банк надав [PERSON] грошові кошти в сумі 12780,87 доларів США на придбання автомобіля, строком користування до 19.06.2013 року, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами з розрахунку 14,8%. Пунктом 2.2.1 кредитного договору було визначено суму щомісячного мінімально необхідного платежу на рівні 304,21 доларів США, які позичальник повинен вносити до 18 числа поточного місяця (п.2.2.3 договору). Кредитні кошти в сумі 12780, 87 доларів США було видано відповідачці в повному обсязі 20.06.2008 року відповідно до заяви на видачу готівки № 9935 від 20.06.2008 року. Додатковою угодою № 1 від 11.02.2009 року до кредитного договору строк користування кредитними коштами було продовжено до 17.04.2016 року, а сума щомісячного мінімально необхідного платежу була визначена на рівні 216 доларів США. Додатковою угодою № 2 від 18.11.2009 року до кредитного договору, який було викладено в новій редакції, строк користування кредитними коштами було продовжено до 17.06.2016 року, щомісячна сума мінімально необхідного платежу визначена відповідним графіком, який є додатком до цієї додаткової угоди. Платіж необхідно вносити щомісячно до 20 числа. [PERSON] умови кредитного договору належним чином не виконувала, в звязку з чим в липні 2015 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» [PERSON] звернулась до Бахмацького райсуду із позовною заявою про стягнення суми заборгованості за кредитним договором в розмірі 9415,07 доларів США в примусовому порядку солідарно із [PERSON] і поручителів [PERSON] і [PERSON] Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 27.04.2016 року ухвалено стягнути із [PERSON] на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість по кредитному договору від 20.06.2008 року у сумі 2505,80 доларів США по тілу кредиту, 1230,48 доларів США по процентах 9472,86 грн пені; із [PERSON] і [PERSON] солідарно стягнути на користь банку 3782,77 доларів США по тілу кредиту, 464,34 доларів США по процентах; 21234, 97 гривні пені; із [PERSON], [PERSON] солідарно стягнути на користь банку 3782,97 доларів США по тілу кредиту, 464,34 доларів США по процентах, 21234,97 грн пені. У березні 2017 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про визнання недійсним п.1.1 кредитного договору від 20.06.2008 року та про захист прав споживачів. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що відповідач у договорі не зазначив, чи є він уповноваженим банком на здійснення валютних операцій. Станом на 20.06.2008 року банк не був уповноваженим банком з надання кредиту готівкою іноземною валютою фізичній особі. Правочин, вчинений без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним відповідно до ст. 227 ЦК України. Крім того, вважає, що відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» після 16.10.2011 року надання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. В кредитному договорі від 20.06.2008 року не було зазначено про відкриття банківського (поточного) рахунку, який повинен був відкритий з метою зарахування на нього суми наданого кредиту, тобто, відсутня істотна умова кредитного договору. При укладенні кредитного договору позичальнику не було банком надано інформації про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність, повної, своєчасної і достовірної інформації про послугу, яка є предметом договору, в звязку з чим позичальник був позбавлений можливості належним чином оцінити можливі негативні для нього наслідки, що можуть настати внаслідок отримання послуги. Відповідно до ст. 11.ч.2 ЗУ «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний був повідомити споживачу у письмовій формі інформацію про кредит і вимоги до змісту договору. При укладенні кредитного договору кредитодавцем не були дотримані норми ст. 203 ЦК України, а тому, відповідно до ст. 215 ЦК України просить визнати недійсним п.1.1 договору від 20.06.2008 року. В судовому засіданні позивачка підтримала позовну заяву і просить її задовільнити з підстав, викладених у позовній заяві. Позивачка також зазначила, що про порушення своїх прав в результаті укладення договору кредиту у іноземній валюті їй стало відомо через деякий час після укладення договору від 20.06.2008 року, в звязку з чим і укладалися додаткові угоди з банком. Представник відповідача в судове засідання не зявився. Про час і місце розгляду справи він повідомлявся завчасно і належним чином електронним звязком (а. с. 80). Відповідач подав до суду письмові заперечення на позов (а. с. 66-70). Відповідач заявлених позивачкою вимог не визнав і в їх задоволенні просить відмовити. Також просить застосувати щодо позовних вимог позивачки строк позовної давності. Суть заперечень відповідача зводиться до того, що правочин є укладеним, якщо сторони в належній форм досягли згоди з усіх істотних умов договору. Кредитний договір від 20.06.2008 року був укладений внаслідок вільного волевиявлення сторін, його умови відповідали інтересам [PERSON], є розумними та справедливими. [PERSON] ознайомилася з усіма умовами договору при його укладенні , договір нею підписано власноручно, грошові кошти отримані в повному обсязі. При укладенні кредитного договору сторонами були дотримані усі вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст. 203 ЦК України, а саме: 1)зміст договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства; 2)сторони правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі; 4) правочин було вчинено у письмовій формі; 5) правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків. Уклавши кредитний договір, [PERSON] прийняла всі його умови, являючись дієздатною особою, чітко розуміла характер і наслідки своїх дій. Дійсна воля сторін має враховуватися на момент укладення договору, а не на момент звернення до суду. [PERSON] погодилася з умовами укладеного кредитного договору , скріпивши його своїм підписом та вчинила дії на виконання умов договору, отримавши від ПАТ „КБ «Надра» суму кредиту, виражену в доларах США, які й повинна повернути ПАТ «КБ „Надра» на умовах , визначених кредитним договором, відповідно до ст. 1049 ЦК України. Згідно із ст. 5 Декрету Кабміну України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2. ст. 5 Декрету. Статті 47 та 49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій, встановлюються також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п.5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства. На момент укладення кредитного договору із [PERSON] О,М. КБ «Надра» діяв відповідно до банківської ліцензії Нацбанку України №21 від 23.08.2002 року та відповідного дозволу № 21-2 від 04.11.2005 року на право здійснення операцій, визначених п.п. 1-4 ч. 2 та ч.4 ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність». КБ «Надра» було надано право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема, залученням та розміщенням іноземної валюти на валютному ринку України та на міжнародному ринку. Згідно із ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Сторони вправі на власний розсуд на підставі принципу свободи договору встановлювати умови договору з урахуванням істотних умов певного виду договорів, зокрема, валюти вчинення правочину. Враховуючи практику майнового обороту в умовах нестабільної економіки України та стрімких інфляційних процесів сторони за власним вільним волевиявленням, з дотриманням принципу збалансованості прав та обовязків сторін договору, визначили грошовий еквівалент зобовязання в доларах США. Основні умови укладеного сторонами договору були викладені [PERSON] у власноручно написаній 06.06.2008 року анкеті заяві на отримання кредиту з метою придбання автомобіля, а саме, сума кредиту, валюта кредиту, строк кредитування. Цією ж заявою [PERSON] підтвердила, що ознайомлена із умовами надання кредиту. Договір було підписано у 2008 році, а з позовом до суду [PERSON] звернулась лише у 2017 році, 6 років виконуючи договір, сплачуючи щомісячні платежі, а тому, на момент подачі позову до суду минув строк позовної давності, визначений ст. ст .256,257, 258 ЦК України. З поведінки [PERSON] вбачається, що вона, задовільнивши свої потреби у коштах на придбання автомобіля, прагне ухилитися від виконання договірних зобовязань. Ознайомившись із матеріалами справи, заслухавши пояснення позивачки, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з слідуючих підстав. В судовому засіданні встановлено, що 20 червня 2008 за заявою [PERSON] до ВАТ КБ «Надра» про видачу їй кредиту на споживчі цілі між банком і позивачкою [PERSON] було укладено кредитний договір «Автопакет».№36-05/06/09/11/404/2008/067 (а. с. 11-16), відповідно до якого [PERSON] отримала валютні кошти в розмірі 12780,87 доларів США терміном до 19.06.2013 року на придбання автотранспортного засобу, під відсоткову ставку у розмірі 14,8% (а. с. 24, справа № 2/728/450/15). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти Пунктом 1.1 зазначеного договору було передбачено, що банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості , повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 12780, 87 доларів США в порядку і на умовах , визначених цим Договором. Відповідно до п.1.1.2 договору ціль кредиту: на придбання автотранспортного засобу; витрати, повязані з державною реєстрацією автотранспортного засобу в МРЕВ. Відповідно до п.1.1.3 відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 14% річних. Відповідно до п.1.1.4 договору банк надає позичальнику кредит з терміном погашення до 19.06.2013 року. Відповідно до п. 2.2.1 договору позичальник повертає кредит та сплачує банку передбачені в п. 1.1.3.1 договору відсотки безготівковим перерахуванням або внесенням готівкових коштів на рахунок № 79225315 в порядку, передбаченому п.2.2.3 договору шляхом сплати суми мінімально необхідного платежу, розмір якого складає 304, 21 доларів США. Відповідно до п.2.2.3 договору позичальник вносить чергові мінімальні платежі по кредиту, визначені у п. 2.2.1 договору, щомісячно до 18 числа кожного місяця (а. с. 11-16) Додатковою угодою № 1 від 11.02.2009 року за згодою сторін кредитного договору строк користування кредитними коштами було продовжено до 17.04.2016 року, а сума щомісячного мінімально необхідного платежу була визначена на рівні 216 доларів США (а.с. 17). Додатковою угодою № 2 від 18.11.2009 року за згодою сторін до кредитного договору, який було викладено в новій редакції, строк користування кредитними коштами було продовжено до 17.06.2016 року, а щомісячна сума мінімально необхідного платежу була визначена відповідним графіком, який є додатком до цієї додаткової угоди (а. с. 18-24, 25-27). За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість 2 х або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього .Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 11 ЗУ „Про захист прав споживачів (у редакції , що діяла на час укладення оспорюваного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частинами 2 та 4 ст. 11 цього [PERSON] встановлено низку обовязків кредитодавця про надання споживачу інформації про кредит та вимог до змісту договору. Зокрема, кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про особу і місце знаходження кредитодавця та кредитні умови. У договорі про надання споживчого кредиту повинні бути зазначені : сума кредиту ; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов»язаних з одержанням , обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту ; дата видачі кредиту ;право дострокового погашення кредиту ; річна відсоткова ставка за кредитом ; умови дострокового розірвання договору ; інші умови , визначені законодавством . Відповідно до ст.. 203 ЦК України ( в редакції чинній на момент укладення кредитного договору), зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства . Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. В судовому засіданні встановлено, що кредитний договір був укладений між позивачкою і відповідачем у письмовій формі. [PERSON] погодилася з умовами укладеного нею кредитного договору , скріпивши його своїм підписом , та вчинила дії на виконання умов договору, отримавши від ПАТ КБ «Надра» суму кредиту, виражену в доларах США, які й повинна повернути ПАТ КБ «Надра» на умовах, визначених кредитним договором, відповідно до ст. 1049 ЦК України. Отже, суд вважає, що кредитний договір між сторонами був укладений внаслідок вільного волевиявлення сторін. Його умови відповідали інтересам [PERSON], є розумними та справедливими . [PERSON] ознайомилася з усіма умовами при його укладенні, договір нею було підписано власноручно , грошові кошти отримані в повному обсязі. В момент укладення договору сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності . Волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі ; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконувала його умови. Основні умови укладеного договору були викладені [PERSON] у власноручно написаній 06.06.2008 року анкеті - заяві на отримання кредиту з метою придбання автомобіля, а саме сума кредиту , валюта кредиту, строк кредитування ( а.с. 74, 75) . Цією ж заявою [PERSON] підтвердила, що ознайомлена з умовами кредиту. У додатку до договору (а.с. 25-27), який був підписаний позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування : загальна вартість кредиту, залишок кредиту, сума погашення тіла кредиту , сума погашення відсотків, загальна сума щомісячного погашення кредиту. Відповідно до ст. 215 ч. І ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені ч. 1- ч. 3, ч. 5, ч. 6 статті 203 цього Кодексу. Із п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин » вбачається, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним, суди мають враховувати вимоги , додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, ЦК України ( ст. ст. 215, 1048-1052, 1054, 1055), ст. ст. 18, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. За положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому, Конституція України не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст.. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку і в порядку, встановлених законом . Отже, відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу , який без обмежень приймається на всій території України , в той час , коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України . Основним законодавчим актом , який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабміну України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю ». Відповідно до ст. 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ . Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету . Статті 47, 49 ЗУ « Про банки і банківську діяльність » визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій , письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п . 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями , що перераховані в цьому положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно із Декретом КМУ. Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк , як фінансова установа, отримавши в установленому порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями , який є генеральною ліцензією на валютні операції , має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог п.п « в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі , то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою підставою для здійснення банком кредитування в іноземній валюті згідно із вимогами ст.. 5 Декрету КМУ є наявність у банку дозволу на здійснення валютних операцій, отриманого в установленому порядку , тобто, отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов»язані з іноземною валютою. Тобто, надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної ліцензії ( дозволу НБУ не здійснення кредитних операцій у валюті ) не суперечить вимогами чинного законодавства . В момент укладення кредитного договору із [PERSON] ПАТ КБ «Надра» діяв відповідно до банківської ліцензії Національного банку України № 21 від 23.08.2002 року та відповідного Дозволу № 21-2 від 04.11.2005 року на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 ЗУ « Про банки і банківську діяльність » ( а.с. 71, 72, 73, ). Відповідно до зазначених документів ПАТ КБ « Надра» було надано право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема, залученням та розміщенням іноземної валюти на валютному ринку України та на міжнародному ринку . Відповідно до ст.. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності . Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом»якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства , який втратив чинність , новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов»язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795- VI « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредитором та споживачами фінансових послуг», згідно із яким частину першу статті 11 ЗУ « Про захист прав споживачів » було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання ( отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. У даній справі кредитний договір було укладено сторонами 20 червня 2008 року . На час укладення цього кредитного договору ЗУ « Про захист прав споживачів »не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті . П. 13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають у кредитних правовідносинах » зазначає , що відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 ЗУ « Про захист прав споживачів » надання ( отримання ) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється . У зв»язку із зазначеним , суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності ЗУ від 22.09.2011 року № 3795-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. А тому, доводи позивачки про те, що банком було неправомірно надано кредитні кошти в іноземній валюті на час укладення договору, є безпідставними . Таким чином, аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про те, що при укладенні кредитного договору від 20.06.2008 року сторонами було погоджено усі його істотні умови та додержано вимоги необхідні для чинності правочину, а підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, та ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», та Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, для визнання кредитного договору від 20.06.2008 недійсним немає, позивач їх не довела, що є її процесуальним обовязком (статті 10, 60 ЦПК України). Суд вважає, що позивачці була надана вся інформація про кредитні послуги, а несправедливих умов договору нею не доведено. Такі висновки суду відповідають правовій позиції, викладеній у постанові ВСУ від 02.12.2015 року у справі № 6-1341 цс 15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів. Крім того, позивач не скористалася своїм правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту відповідно до ч. 6 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», та не просила змінити або розяснити окремі положення кредитного договору, й звернулась до суду з позовом про визнання п. 1.1 кредитного договору недійсним з підстав невідповідності закону тільки після звернення кредитора до суду з позовом про стягнення заборгованості за цим договором у примусовому порядку. Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 21.04.2016 року ухвалено: позовні вимоги уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON] задовільнити; стягнути солідарно із [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість по кредитному договору від 20.06.2008 року в сумі: 3782,77 доларів США по тілу кредиту, 464,34 доларів США по процентах за користування кредитом, 21234 грн. 97 коп. - пені; стягнути солідарно із [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість по кредитному договору від 20.06.2008 року в сумі: 3782,77 доларів США по тілу кредиту, 464,34 доларів США по процентах за користування кредитом, 21234 грн. 97 коп. пені; стягнути із [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість по кредитному договору від 20.06.2008 року в сумі: 2505,80 доларів США по тілу кредиту, 1230,48 доларів США по процентах за користування кредитом, 9472 грн. 86 коп. пені. Зазначене рішення набрало законної сили в і касаційному порядку не оскаржувалось. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду про захист свого цивільного права та інтересу. Цивільне законодавство передбачає 2 види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Частиною 1 ст. 259 ЦК України закріплено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Разом з тим, згідно із частинами 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У письмових запереченнях,поданих суду, відповідач просить застосувати наслідки спливу позовної давності (а.с.66-70), посилаючись на те, кредитний договір [PERSON] було підписано 20.06.2008 року, а з позовом вона звернулася лише у 2017 році, при цьому 6 років виконуючи договір, сплачуючи щомісячні платежі, що було предметом дослідження Бахмацьким районним судом при розгляді справи № 2/728/450/15 за позовом ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В момент подачі [PERSON] позову до суду минув строк, визначений ст. ст. 256, 257, 258 ЦК України, поважних причин для його поновлення [PERSON] не зазначила. Відповідно до ст. 261 ч. 1 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила. В судовому засіданні позивачка пояснила, що про порушення свого права у кредитному договорі, укладеному у іноземній валюті, вона дізналась у 2008 2009 р.р., коли неспроможна була платити щомісячної суми платежу, визначеної у договорі, в звязку із коливанням курсу долара США, що викликало укладення додаткових угод до договору у лютому місяці і в листопаді 2009 року. Але як вбачається із п. 7.2 письмового договору від 20.06.2008 року (а.с. 16) сторони договору відповідно до ст. 259 ЦК України дійшли згоди збільшити строк позовної давності до 10 років. А тому суд вважає, що на момент звернення позивачки до суду із зазначеним позовом відповідно до ст. 259 ЦК України не сплинув строк позовної давності, так як тривалість позовної давності сторонами була у договорі збільшена.

Outcome: dismissed