Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-03 00:00:00

20.03.2014 року позивач звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні частиною земельної ділянки, яка належить [PERSON] на праві приватної власності за адресою: [ADDRESS] шляхом демонтажу (знесення/знищення) свого паркану (рабиця), який знаходиться на території [PERSON]; зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка належить [PERSON] на праві приватної власності за адресою: [ADDRESS] шляхом демонтажу (знесення) частини своєї нежитлової споруди (сарай), яка знаходиться на території [PERSON]. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником земельної ділянки площею 0,0430 га, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Власником суміжної земельної ділянки є [PERSON]. Позивач стверджує, що на весні 2012 року, маючи на меті будівництво житлового будинку на придбаній земельній ділянці, він звернувся до свого сусіда [PERSON] з питанням відносно встановлення, в цілях безпеки більш надійного паркану, проте відповідач від демонтажу свого паркану, та частини своєї нежитлової споруди (сараю), які відповідно документів знаходяться на земельній ділянці, яка належить позивачу на праві власності відмовився, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі. Розглянувши поданий позов, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На підставі ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 24 червня 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] є власником земельною ділянки площею 0,0430 га, що знаходиться в [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки: 5110136900:50:004:0019. Власником суміжної земельної ділянки площею 0,0640 га що знаходиться по [ADDRESS] є [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯЕ № 653825. Відповідно до ст.78 Земельного Кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до ст.79 Земельного Кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до ст.86 Земельного Кодексу України, земельна ділянка може заходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Завданнями цивільного судочинства є захист порушених прав фізичних осіб. Згідно ст. 152 Земельного кодексу України, землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Згідно зі ст.ст. 91, 96 Земельного кодексу України власники земельних ділянок та землекористувачів зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф. Позивач у своїй позовній заяві вказує на те, що відповідач від демонтажу свого паркану, та частини своєї нежитлової споруди (сараю), які відповідно документів знаходяться на земельній ділянці, яка належить йому на праві власності відмовляється. На підтвердження своїх доводів позивач надав кадастрову зйомку спірної земельної ділянки, виготовлену Фізичною особою - підприємцем [PERSON], та кадастрову зйомку виготовлену Фізичною особою - підприємцем [PERSON], згідно яких вбачається, що фактична межа між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON], а саме зведений паркан (рабиця), знаходиться на території, яка є приватною власністю позивача, крім того частина нежитлової споруди (сарай) [PERSON] знаходиться також на території позивача. Крім того, вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги відсутність у відповідача правовстановчих документів на спірну нежитлову споруду (сарай). Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд приймає вищевказані кадастрові зйомки в якості належних та допустимих доказів по спраіві, так як вони виконані інженерами геодезистами які мають відповідні ліцензії. Ст.ст. 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів, або забезпечення доказів по справі, відповідно до статті 133 та 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідними клопотаннями про призначення експертизи та витребування доказів, чого в даному випадку здійснено не було. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, розглянувши позовні вимоги ретельно та неупереджено, суд доходить до висновку про те, що в справі міститься достатньо доказів для ухвалення рішення про задоволення позову [PERSON] в повному обсязі.

Outcome: approved