Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

20 грудня 2019 року до Овідіопольського райсуду Одеської області надійшов вищевказаний позов, в якому позивач зазначив, що будучи власником нерухомого майна, він має бажання належним чином розпорядитися нерухомим майном, на яке державний виконавець в інтересах відповідача та безпідставно наклав арешт відповідно до постанови від 14.10.2008 року, а тому позивач просить звільнити з під арешту вищевказане нерухоме майно та вчинити дії щодо виключення з державного реєстру заборону про арешт на нерухоме майно від 14.10.2008 року. В ході судового розгляду від позивача надійшла заява з якої видно, що на позові наполягає просить справу розглянути в його відсутність. Відповідач до суду не з`явився, при цьому направив пояснення з яких видно, що в позові просить відмовити. Третя особа державний виконавець до суду не з`явився. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.263 ч.1 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом і передбачених цим Кодексом випадках. Так судом встановлено, що дійсно в жовні 2008 року в провадженні приватного виконавця знаходилось виконавче провадження. При цьому відповідно до ст.ст.77,78 ЦПК України, належних та допустимих доказів, яке саме перебувало виконавче провадження у державного виконавця з боку позивача не надано. 10 жовтня 2008 року в рамках виконавчого провадження державним виконавцем було прийнято процесуальне рішення про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, в тому числі на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (далі по тексту спірне нерухоме майно). 14 жовтня 2008 року дана постанова була зареєстрована належним чином за № 8069877. 10 квітня 2014 року приватний нотаріус на підставі Акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 07.03.2012 року затвердженого начальником ДВС, позивачу було видано Свідоцтво про право власності на спірне нерухоме майно у вигляді житлового будинку та земельної ділянки, яке того ж дня було зареєстровано належним чином. Позивач просить зняти арешт з вищевказаного нерухомого майна та вчинити певні дії щодо виключення з державного реєстру речових прав запис, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку на підставі нотаріально посвідченого Свідоцтва від 10 квітня 2014 року, а тому державний виконавець зобов`язаний зняти арешт та скасувати вищевказані постанови, але ці дії виконавець не здійснив. В ході розгляду справи було встановлено, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підставі чого було відкрито виконавче провадження (заява стягувача та виконавчий лист виданий на підставі судового рішення). Державний виконавець відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» належним чином відкрив виконавче провадження, під час примусових дій в рамках своїх повноважень прийняв рішення про накладення арешту на майно боржника, відповідача по справі [PERSON] . Виходячи з вищевказаного суд прийшов до висновку, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами, які в порядку ст.ст. 15,16 ЦК України підлягають судовому захисту в іншому порядку. Державний виконавець прийняв рішення про накладення арешту на нерухоме майно в рамках своїх повноважень відповідно до закону, а тому суд вважає, що відповідач - [PERSON] є неналежним відповідачем. Таким чином суд приходить до висновку, що відповідно до ст. 263 ЦПК України не обґрунтував свої позовні вимоги. Позивач при поданні позову сплатив судовий збір в повному обсязі , суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, а тому відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати розподілу не підлягають.

Outcome: dismissed