Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

21.09.2016 [PERSON] в особі свого уповноваженого представника [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, а саме з вимогою: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане [PERSON] за померлим [PERSON] державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори [PERSON] 12.05.2000 року в спадковій справі №133, зареєстроване в Спадковому реєстрі за №1185 (а.с.2-5). Одночасно з позовною заявою позивачем подане клопотання про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав (а.с.6-8). Свої вимоги про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним позивач обґрунтовує тим, що 05 грудня 1997 року помер батько позивача та відповідача [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається з земельної частки (паю), яка перебуває у колективній власності КСП «Бориспільське» розміром 3,56 умовних кадастрових гектарів без визначенням меж частки в натурі. Позивач зазначає, що на момент смерті батька позивача заповіт ним складено не було, прийняття спадщини відбувалось за законом. Спадкоємцями першої черги після смерті батька позивача, є: позивач, відповідач та їхня мати [PERSON]. Як стало відомо позивачу, 12.05.2000 року відповідач звернувся до Бориспільської міської державної нотаріальної контори, із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку з чим державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори [PERSON] було заведено спадкову справу №133 та видано відповідне свідоцтво, зареєстроване в Спадковому реєстрі за №1185 на все спадкове майно без врахування наявності спадкоємців першої черги : позивача та дружини спадкодавця, [PERSON]. Позивач зазначає, що свідоцтво про право на спадщину за законом, видане відповідачу, не містить інформації про інших спадкоємців, що стало наслідком можливого введення відповідачем в оману державного нотаріуса [PERSON] щодо наявності інших спадкоємців, які входять до першої черги спадкоємців. Позивач також зазначає, порушення спадкових прав позивача вбачається в діях державного нотаріуса [PERSON], яка не вжила всіх необхідних заходів для забезпечення захисту всіх прав позивача та не звернулася до органу реєстрації актів цивільного стану на підставі ст.46 Закону з метою витребування відомостей та документів , які б підтвердили наявність інших спадкоємців, які входили до кола спадкоємців першої черги. Позивач також зазначає, що 22.03.2002 року померла мати позивача та відповідача, яка не знала про наявність спадкового майна після смерті її чоловіка, до державного нотаріуса не зверталася. Позивач стверджує, що на всі запитання позивача до відповідача щодо спадщини, яка залишилась після смерті їх батька, позивач повідомляв, що нічого немає, оскільки домоволодіння, в якому він проживав, було подароване батьком відповідачу ще за життя , а іншого майна їх батько не набував, чим вводив позивача в оману, оскільки сертифікат на земельну частку (пай), який видавався спадкодавцю, увесь час знаходився у відповідача. Позивач стверджує, що у 2013 році дізнався про те, що відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті їх батька. Відповідно до ст.1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Підставою для звернення до суду є введення в оману відповідачем позивача, державного нотаріуса, не вжиття державним нотаріусом усіх заходів, передбачених на той час законодавством, які б унеможливили невключення позивача та [PERSON] до кола спадкоємців першої черги та подальшого порушення права на спадкування. Обґрунтовуючи своє клопотання про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав позивач в особі свого уповноваженого представника [PERSON] зазначив, що з урахуванням положень ст.546 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, позивач фактично вступив в управління/володіння спадковим майном, до складу якого входила земельна частка (пай), яка перебуває у колективній власності КСП «Бориспільське» розміром 3,56 умовних кадастрових гектарів. Листом від 04.06.2013 в.о. завідувача Бориспільської міської державної нотаріальної контори повідомила, що відповідач одноосібно прийняв спадщину, виходячи зі змісту якого він вважає, що відповідач ввів в оману нотаріуса, оскільки у заяві про прийняття спадщини від 12.05.2000 зазначив, що інших спадкоємців крім нього у батька на було. З метою захисту своїх прав позивач звернувся за правовою допомогою до юриста Приходько А.В., які видав довіреність від 22.07.2014 року. Він стверджує, що юрист Приходько А.В., починаючи с серпня 2015 року по червень 2016 року повідомляла позивача про те, що працює над вирішенням проблеми, однак жодної процесуальної дії не вчиняла. Вважає, що перебіг строку позовної давності закінчився 04.06.2016 року, та пропущений ним з поважних причин. В судовому засіданні представники позивача повністю підтримали позивні вимоги та клопотання про поновлення строку звернення до суду. Представник відповідача проти задоволення позову та поновлення строку звернення до суду заперечував, посилаючись на те, що позивач не довів, що прийняв спадщину та що були порушені його права спадкодавця, а також вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду без поважних причин, оскільки до звернення з цим позовом, позивач в особі своїх представників звертався до суду з позовами, в тому числі про визнання свідоцтва про права на спадщину недійсним. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч. 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановлено, що 05 грудня 1997 року помер батько позивача [PERSON] у віці 82 роки, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ОК №276724, виданим повторно 31 травня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області (а.с.12), а також свідоцтвом про народження позивача серії ЯС №743711, виданим 29 січня 1949 року Веселинівською сільською радою Баришівського району Київської області (а.с.10). Відповідно до вимог чинної на момент відкриття спадщини ст. 548 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст.549 ЦК УРСР 1963 року, що був чинний на момент відкриття спадщини, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Сторонами визнано, та матеріалами приєднаної до позовної заяви копії спадкової справи №133 щодо майна померлого [PERSON] підтверджується, що протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкодавця [PERSON], жоден із спадкоємців за законом із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався. Будь-яких належних і допустимих доказів того, що позивач, або дружина померлого спадкодавця [PERSON], мати сторін [PERSON] (а.с.4) у встановленому законом порядку прийняли спадщину та фактично вступили в управління або володіння спадковим майном, суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Крім того, встановлено, що [PERSON] померла 22 березня 2002 року у віці 89 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-ОК № 265374, виданим повторно 20 листопада 2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міського управління юстиції Київської області (а.с.13). Проте доказів того, що позивач в установленому ст.549 ЦК УРСР 1963 року порядку прийняв спадщину після смерті матері, суду також надано не було. При цьому суд звертає увагу, що відповідно до вимог пунктів 1, 4 , 5 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України він набрав чинності з 1 січня 2004 року та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до розяснень, викладених в абзаці другому та третьому п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року; у разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Отже, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно з якими цей кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 531 Цивільного кодексу УРСР. В звязку з цим, посилання представника позивача в позовній заяві на вимоги ст.1310 ЦК України 2003 року, суд вважає безпідставними. Встановлено, що на підставі заяви відповідача [PERSON], поданої 12.05.2000 року до Бориспільської міської державної нотаріальної контори, про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.15) державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори [PERSON] 20 травня 2000 року було видано оспорюване позивачем [PERSON] про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №1185 (а.с.18), відповідно до якого спадкоємцем майна [PERSON], померлого 05 грудня 1997 року, є його син [PERSON], і спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з земельної частки (паю) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Бориспільське» розміром 3,56 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), належної померлому [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії КВ №0145586, виданого Бориспільською районною державною адміністрацією 09.12.1997 року на підставі розпорядження Бориспільської райдержадміністрації від 18.08.1997 року за №391 та зареєстрованого 09.12.1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 12298. Наведене також підтверджується копією долученого до матеріалів справи Сертифікату на земельну частку (пай) серії КВ №0145586 (а.с.16) Як вбачається зі змісту вище зазначеної заяви відповідача [PERSON] від 12.05.2000 року, вона виготовлена за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, включаючи дати її подання, та містить рукописні записи, а саме: реєстраційний номер заяви - №173, реєстраційний номер спадкової справи - №133, та підпис від імені заявника (а.с.15). За змістом заяви окрім прохання видати заявнику [PERSON] свідоцтво про право на спадщину на вищевказане спадкове майно (земельну частку (пай)), міститься також застереження наступного змісту: «Померлий на день смерті в зареєстрованому шлюбі не перебував. Інших спадкоємців, передбачених законом крім мене, немає» (а.с.15). Проте, ця встановлена в судовому засіданні обставина, що відповідач своїм підписом на заяві підтвердив наведені в заяві дані, що інших спадкоємців, передбачених законом не має, та що спадкодавець не перебував у зареєстрованому шлюбі, не може бути підставою для визнання недійсним виданого на імя відповідача оспорюваного позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 травня 2000 року за реєстровим №11885, оскільки позивачем не доведено, що видачею цього свідоцтва порушено його право на спадщину та на спадкування. Так, судом встановлено, що позивач у передбачений законом строк, протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (смерті спадкодавця), до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини ані після смерті його батька [PERSON] ані після смерті його матері [PERSON] не звертався. І дана обставина визнана сторонами, та позивачем не оспорюється. Також позивачем не надано жодного належного доказу, що він у встановленому законом порядку вступив в управління та володіння спадковим майном, або пропустив строк на звернення до нотаріальної контори з поважних причин і позивачу було продовжено такий строк на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Крім того, з долучених о матеріалів справи судових рішень встановлено, що позивач звертався до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовами до відповідача [PERSON], змінюючи підстави та частково предмет спору. Так, зі змісту ухвали Апеляційного суду Київської області від 29 жовтня 2013 року, встановлено, що ухвалою суду апеляційної інстанції було залишено без змін рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 серпня 2013 року, яким було відмовлено позивачу у даній справі [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 20.05.2000 року, при цьому зазначено, що у лютому 2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом (а.с.31-32). Також встановлено, що ухвалою Апеляційного суду Київської області від 05 лютого 2014 року було залишено без змін рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 грудня 2013 року, яким позивачу [PERSON] було відмовлено в позові про визнання права на земельну частку (пай) та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину (а.с.33-34). Зі змісту вищезазначеної ухвали Апеляційного суду Київської області від 05 литого 2014 року (а.с.33-зворот) вбачається, що судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач у лютому 2013 року звертався до суду з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, який обґрунтовував тим, що його брат [PERSON] приховав від нього про наявність на час смерті у батька спадкового майна у вигляді земельної частки (паю) та не повідомив нотаріуса про наявність інших спадкоємців. А також зазначено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 21 серпня 2013 року , залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 29 жовтня 2013 року, [PERSON] відмовлено в позові. Судом зазначено у рішення, що строк для прийняття спадщини пропущено без поважних причин. Також в ухвалі апеляційного суду Київської області від 05 лютого 2014 року зазначено, що безспірних доказів того, що позивач фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, суду не було надано. Далі за текстом судом апеляційної інстанції зазначено, що оскільки в судовому засіданні не були встановлені обставини, які б свідчили про прийняття спадщини позивачем після смерті батька відповідно до вимог ст.549 ЦК України, суд прийшов до правильного висновку про безпідставність позовних вимог (а.с.33-34). Таким чином, з вищенаведених судових рішень встановлено, що позивачу вже в лютому 2013 року було відомо про оспорюване ним свідоцтво про право на спадщину від 20 травня 2000 року, тобто за декілька місяців до отримання ним листа Бориспільської міської державної нотаріальної контори №418/01-16 від 04.06.2013 року про те, що відповідач одноосібно прийняв спадщину після смерті їх з позивачем батька, на який в своєму клопотанні про поновлення строку звернення до суду посилається представник позивача. Враховуючи, що позивач починаючи з лютого 2013 року був обізнаний про оформлення спадщини відповідачем на підставі оспорюваного позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 травня 2000 року, яким, як стверджує позивачем порушене його право на спадщину, неодноразово звертався до суду з метою захисту цих прав, посилання представників позивача, що позивач з поважних причин пропустив строк звернення до суду у звязку з неналежним виконанням взятих на себе зобовязань уповноваженим ним представником [PERSON] (а.с.21-22), суд вважає безпідставними та недоведеними, оскільки жодного доказу на підтвердження цих обставин позивачем та його представниками суду надано не було. Суд також враховує, що відповідно до вимог п.п.113,114 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14.06.1994 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 7 липня 1994 року за №152/361, яка була чинною на момент вчинення відповідний нотаріальний дій, було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців, зокрема: державного акта на землю та інших документів, виданих відповідними органами на імя спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Державний виконавець при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства осіб, які подали заяву, склад спадкового майна, на яке визнається свідоцтво про право на спадщину. Отже, з урахуванням викладеного, у державного нотаріуса не було підстав закликати до спадкоємства позивача та дружину померлого спадкодавця [PERSON], які до нотаріальної контори з відповідними заявами про прийняття ними спадщини після померлого [PERSON] не звертались. Таким чином, з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, суд прийшов до переконання, що підстави для задоволення позову відсутні. Відповідно до ст..88 ЦПК України в звязку з відмовою у позові, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed