Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

20 квітня 2021 року представник позивача звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з [PERSON] , на користь позивача кошти у розмір 3% річних простроченої суми боргу в розмірі 21529,22 гривень. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28 січня 2014 року позивач та відповідач уклали договір позики, згідно умов якого відповідач [PERSON] позичив у [PERSON] гроші в розмірі 4 000 доларів США зі строком повернення до 28 березня 2014 року зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 4% в місяць. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 червня 2018 року по цивільній справі №522/5938/17, яке набрало законної сили 24 липня 2018 року, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики - задоволені. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 20 січня 2014 року в розмірі 263520 (двісті шістдесят три тисячі п`ятсот двадцять) гривен, що є еквівалентом 9760 (дев`ять тисяч сімсот шістдесят) доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 01 березня 2017 року. Відповідач рішення суду не виконує, заборгованість не повернув, у зв`язку із чим позивач змушений звернутись до суду. Представник позивача у судове засідання не з`явився, однак надав заяву відповідно до якої просив справу розглянути у його відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти постановлення заочного рішення. Відповідач [PERSON] , у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, заяв, клопотань та відзиву не надавав, про причини неявки суду не повідомив. Також, відповідач повідомлявся про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За положеннями ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Частинами 1, 2 ст.281 ЦПК України встановлено, що про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. 18 листопада 2021 року судом постановлена ухвала про проведення заочного розгляду цивільної справи. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Рішенням Приморського районного суду м.Одеса від 21 червня 2018 року позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики задоволено повністю. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 28 січня 2014 року в розмірі 5000 гривень. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 20 січня 2014 року в розмірі 263520 (двісті шістдесят три тисячі п`ятсот двадцять) гривень, що є еквівалентом 9760 (дев`ять тисяч сімсот шістдесят) США за офіційним курсом НБУ станом на 01 березня 2017 року (27,16 гривень за один долар США). Рішення суду набрало законної сили, в апеляційному порядку не оскаржувалось. Як зазначено представником позивача вказане рішення не виконано, заборгованість не повернута. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] належним чином не виконував свого зобов`язання за договором позики, у зв`язку із цим позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості за договором позики. Заочним рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 21 червня 2018 року про стягнення заборгованості за договором позики підтверджено наявність грошового зобов`язання відповідача перед позивачем та його порушення. Таким чином, з ухваленням 21 червня 2018 року судом рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором позики не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак позивач має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до 13 квітня 2021 року. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. У відповідності до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому зважаючи на те, що судове рішення про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики не було виконано, тому зобов`язання відповідача перед позивачем за договором позики не припинилося. Таким чином, загальний розмір 3 % річних, які підлягають стягненню з відповідача за період з 24 липня 2018 року по 13 квітня 2021 року, враховуючи межі позовних вимог, виходячи з формули: річні = сума боргу * процентна ставка / 100% / 365 (366) днів * кількість днів, становить 21529,22 гривень. Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст.141 ЦПК України. Відповідно до ст. 131 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до посвідчення серії [NUMBER] від 24 липня 2013 року [PERSON] є інвалідом 2 групи, тому відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнений. Частина 6 ст.141 ЦПК України передбачає, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з положеннями п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою підприємцем ставка судового збору становить - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Оскільки позов задоволено, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в сумі 908,00 гривень.

Outcome: approved