Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

21.01.2021 ТОВ «Вердикт Капітал» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач обґрунтував свої вимоги тим, що між ВАТ «Родовід Банк» і відповідачкою 17.04.2007 був укладений кредитний договір № Д002/АК-130.07.2, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 20006,93 дол. США зі сплатою 9,0%. Банк свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, надавши Позичальнику кредитні кошти. 22.05.2019 між ПАТ «Родовід Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір №14 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Родовід Банк» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за договором кредиту № Д002/АК-130.07.2 від 17.04.2007, внаслідок чого ТОВ «Вердикт Капітал» наділено правом грошової вимоги до Відповідачки, а ПАТ «Родовід Банк» таке право втратив. Заборгованість позичальника за Кредитним договором у повному обсязі не погашена і станом на 14.12.2020 визначена ним (позивачем) на підставі ст.625 ЦК України у розмірі 77274,97 грн, з яких: 27182,65 грн - 3% річних, нарахування яких проведене на суму 301741,12 грн (сума заборгованості за кредитом (тіло кредиту)) за період з 14.12.2017 по 14.12.2020; 50092,32 грн - нарахована пеня за подвійною обліковою ставкою, проведена на суму 301741,12 грн (сума заборгованості за кредитом (тіло кредиту)) за період з 14.12.2017 по 14.12.2020. Ухвалою суду від 17.02.2021 відкрито спрощене провадження у справі за дійсним позовом з повідомленням сторін (а.с.63). Позивач ТОВ «Вердикт Капітал», належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, явку представника у судове засідання не забезпечив, надавши суду заяву про розгляд справи у відсутність представника з посиланням на підтримання позову та відсутність заперечень проти ухвалення заочного рішення (а.с.7). Відповідачка, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, відзив на позовну заяву не подала. З`ясувавши усі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до таких висновків: 17 квітня 2007 р. між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» (Банк) і [PERSON] (Позичальник) укладений кредитний договір Д002/АК-130.07.2 (а.с.8-13), за умовами якого Банк відкриває Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 20006,93 доларів США з наданням кредитних коштів виключно на купівлю автомобіля та сплату страхових платежів (п.п.1.1., 1.2.) та зобов`язується надати Позичальнику кредити на зазначені цілі (п.2.1.), а Позичальник зобов`язується повернути одержані кредити згідно з умовами Договору не пізніше 16.04.2014 (п.3.1.). 22 травня 2019 року між ПАТ «Родовід Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір №14 відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Родовід Банк» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту № Д002/АК-130.07.2 від 17.04.2007 (копія договору - на а.с.17-20, копія витягу з Додатку №1 до Договору - на а.с.21). Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст.515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст.514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Тож до ТОВ «Вердикт Капітал» перейшло право первісного кредитора - ПАТ «Родовід Банк» в зобов`язанні [PERSON] за договором кредиту № Д002/АК-130.07.2 від 17.04.2007 в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Як убачається з витягу з Додатку №1 до Договору №14 відступлення прав вимоги від 22 травня 2019 року загальний залишок заборгованості [PERSON] за кредитом визначений у сумі 301741,12 грн, який складається із залишку за тілом кредиту у сумі 301741,12 грн. Суд, вирішуючи питання обґрунтованості заявлених позовних вимог, приходить до такого: Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч.1). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2). Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Кредитний договір № Д002/АК-130.07.2 від 17.04.2007 не містить умов про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Позивач просить стягнути з відповідачки визначену ним на підставі ст.625 ЦК України заборгованість у розмірі 77274,97 грн, з яких: 27182,65 грн - 3% річних, нарахування яких проведене на суму 301741,12 грн (сума заборгованості за кредитом (тіло кредиту)) за період з 14.12.2017 по 14.12.2020; 50092,32 грн - нарахована пеня за подвійною обліковою ставкою, проведена на суму 301741,12 грн (сума заборгованості за кредитом (тіло кредиту)) за період з 14.12.2017 по 14.12.2020. Проте, стаття 625 ЦК України не зобов`язує боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, до сплати пені за подвійною обліковою ставкою. Крім того, 02 вересня 2014 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який набув чинності з 15 жовтня 2014 року (далі - Закон № 1669 -УП). Відповідно до ст.2 Закону № 1669-УП на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особа підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція (ч.1). Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції (ч.2). Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1669 -УП цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім пункту 4 ст.11 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. На виконання абзацу 3 п.5 ст.11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 № 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 у № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». 02 грудня 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» (із змінами, внесеними згідно з Розпорядженням КМ № 28-р від 23.01.2019). Пунктом 1 та 3 вказаного Розпорядження, затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком та визнано такими, що втратили чинність: розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція»; розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079 «Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053». Як встановлено судом, останнім відомим місцем проживання [PERSON] за реєстрацією є м. Макіївка Донецької області. Місто Макіївка Донецької області відповідно до вище згадуваних розпоряджень КМУ входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. За наведених підстав суд вважає вимоги стягнення пені необґрунтованими. Щодо вимоги стягнення трьох процентів річних від простроченої суми, суд вважає позов у цій частині таким, що ґрунтується на законі, арифметичний розрахунок таких процентів, проведений позивачем, відповідає змісту ст.625 ЦК України, тож - підлягає задоволенню. За наведених підстав і відповідних ним обставин суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню. За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч.3). Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч.8). У зв`язку із частковим задоволенням позову суд присуджує позивачеві з відповідачки понесені ним судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що дорівнює 2270,00 грн (2102,00 грн - за платіжним дорученням № 0168120004 від 17.12.2020 - на а.с.1; 168,00 грн. - за платіжним дорученням № 0175350007 від 20.01.2021 на а.с.54), виходячи з передбаченої за пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставки судового збору за подання позовної заяви майнового характеру юридичною особою, розмір якої не може бути меншим за 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Щодо вимоги стягнення витрат, пов`язаних з правничою допомогою. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч.2). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3). Позивачем для визначення розміру витрат на правничу допомогу подані: - копія договору між ТОВ «Вердикт Капітал» та Адвокатським об`єднанням «Вердикт» №21-12/2019 від 21.12.2019 строком дії 3 роки, предметом якого є надання юридичної допомоги (а.с.36-39); - копія платіжного доручення № 154600002 від 19.10.2020 про перерахування ТОВ «Вердикт Капітал» Адвокатському об`єднанню «Вердикт» 200000,00 (двісті тисяч) грн (а.с.40); - копія заявки на надання юридичної допомоги №88 від 04.10.2020, якою погоджене надання правових (юридичних) послуг по клієнту [PERSON] на загальну суму 20000,00 (двадцять тисяч) грн (а.с.41); - копія витягу з Акту №8 про надання юридичної допомоги від 16.10.2020, яким погоджене надання правових послуг у відповідності до Заявки на надання юридичної допомоги по клієнту [PERSON] (а.с.42). Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються, зокрема з витрат, пов`язаних з розглядом справи. Як із заявки про надання юридичної допомоги №88 від 04.10.2020, так і з Акту №8 про надання юридичної допомоги від 16.10.2020 убачається, що сторонами було погоджене надання таких правових (юридичних) послуг, як: -надання усної консультації з приводу можливості стягнення боргу в позасудовому порядку - 1500 грн, - надання усної консультації з приводу можливості стягнення боргу у судовому порядку - 1500 грн, -надання письмової поглибленої консультації з посиланням на нормативні акти - 9000 грн, -складання позовної заяви про стягнення боргу, підготовці та друку необхідних документів - 8000,00 грн. Тож фактично правнича допомога, що безпосередньо пов`язана з розглядом справи, полягала у складанні позовної заяви про стягнення боргу, підготовці та друку необхідних документів погодженою ціною 8000,00 грн. З огляду на часткове задоволення позову, виходячи з приписів п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, на відповідачку мали б бути покладені судові витрати, пов`язані з правничою допомогою пропорційно розміру задоволених позовних вимог (35,17% = 27182,65 грн * 100% / 77274,97 грн) , що дорівнює 2813,60 грн (8000,00 грн * 35,17% / 100%). Проте розмір таких витрат суд не вважає обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, а також ту обставину, що стороною позивача не зазначено та не надано доказів на підтвердження будь-яких дій щодо досудового вирішення спору. Тож на відповідачку суд покладає понесені позивачем витрати, пов`язані з правничою допомогою, у розмірі 2270,00 грн.

Outcome: partial