Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

20.11.2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових будівель. Позовні вимоги мотивовані тим, що 29.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] укладений договір купівлі-продажу нежитлових будівель, відповідно до якого покупці в рівних частках набули право власності на нежитлові будівлі, що розташовані за адресою: [ADDRESS] Згідно з п.1.4 Договору, будівлі, що відчужені, складаються з: приміщень №№1, 2 загальною площею 21,6 кв.м. у літер «Б» загального користування; бокси А загальною площею 122,1 кв.м.; бокси Б загальною площею 77,9 кв.м., споруди. Продаж зазначених приміщень відбувся з порушенням прав позивачки як співвласника приміщень та орендатора земельної ділянки, на якій розташовані продані будівлі, власника мереж та комунікацій, що використовуються в забезпечення діяльності проданих будівель. Вона сплачує за оренду земельної ділянки під проданими будівлями та за водопостачання, каналізацію, електропостачання на проданий об'єкт. Фактично використання спірних будівель за призначенням можливе тільки за погодженням з нею. Крім того, вона мала переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності на продані приміщення, але її не було повідомлено про продаж. Її переважне право на покупку спірних приміщень підтверджується рішенням виконавчого комітету Сімферопольської міської ради №2351 від 22.12.2006 року, на підставі якого 18.01.2007 року їй було видане свідоцтво про право приватної спільної часткової власності ( ? частка) на нежитлові будівлі загальною площею 418 кв.м. у літерах «А», «Б» по [ADDRESS], а також ухвалою Київського районного суду м.Сімферополя про затвердження мирової угоди між нею та [PERSON], відповідно до якої поділено спірне майно загальною площею 418 кв.м., що знаходилось у приватній спільній часткові власності. Відповідно до розподілу приміщення №1 котельня 10,7 і приміщення №2 електрощитова площею 10,9 кв.м., а також усі інженерні мережі, залишено у загальному користуванні співвласників . Таким чином, 200 кв.м. із спільного майна виділено в натурі [PERSON], 196,4 кв.м. виділено [PERSON], 21,6 кв.м. залишено в спільній власності та загальному користуванні [PERSON] та [PERSON] 28.01.2011 року виконавчий комітет Сімферопольської міської ради прийняв рішення №42 «Про присвоєння об'єкту нерухомого майна номера [ADDRESS] та оформлення права приватної власності на нежитлові будівлі по [ADDRESS] на ім'я [PERSON] За рішенням виконавчого комітету Сімферопольської міської ради від 28.01.2011 року оформлено право приватної власності в цілому на нежитлову будівлю літер «А» загальною площею 196,4 кв.м. по [ADDRESS] на ім'я [PERSON], на підставі цього рішення видане свідоцтво про право власності від 02.02.2011 року, в якому зазначена загальна площа будівлі 196,4 кв.м., 21,6 кв.м. залишено в спільній власності та загальному користуванні [PERSON] та [PERSON] Крім того, відчужені будівлі розташовані на земельній ділянці, яка знаходиться в оренді у фізичної особи-підприємця [PERSON] згідно до укладеного 25.12.2002 року з Сімферопольською міською радою договору оренди земельної ділянки, засвідченого приватним нотаріусом [PERSON] З урахуванням вищевикладеного і посилаючись на те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, позивачка вважає договір купівлі-продажу нежитлових будівель від 29.10.2013 року недійсним. Вважала також, що правочин є недійсним з підстав, передбачених ст.229 ЦК України, так як покупці помилились щодо властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Просила визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових будівель від 29.10.2013 року, укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу АР Крим [PERSON]; припинити право власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] на нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: [ADDRESS], а саме: приміщення №№1, 2 загальною площею 21,6 кв.м. у літер «Б» загального користування; бокси А загальна площа 122,1 кв.м., бокси Б загальна площа 77,9 кв.м., споруди. У судовому засіданні представники позивача підтримали заявлені вимоги. Представники відповідачів заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що оспорюваний договір укладений з додержанням вимог закону, відчужені нежитлові приміщення не є спільною частковою власністю [PERSON] та [PERSON], а знаходились на момент укладення договору у приватній власності останньої, що підтверджується правовстановлюючими документами. [PERSON] реалізувала своє право власника на відчуження належного їй майна, тому підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу немає. Доводи позивача про те, що відчужені будівлі розташовані на земельній ділянці, яка знаходиться в оренді у фізичної особи-підприємця [PERSON] згідно укладеного договору оренди земельної ділянки вважали безпідставними, так як ухвалою Київського районного суду м.Сімферополя від 19.11.2010 року по справі №2-5109/10 постановлено виділити у користування [PERSON] земельну ділянку площею 0,0478 га для експлуатації комплексу об'єктів автотехнічного обслуговування та гостьової парковки. Рішенням Сімферопольської міської ради №788 від 29.08.2013 року ( пункт 1.8) затверджено документацію по землеустрою та передано [PERSON] земельну ділянку площею 0,0478 по [ADDRESS] в м.Сімферополі для реконструкції та обслуговування комплексу об'єктів автотехнічного обслуговування в оренду строком на 10 років. Цим же рішенням припинено право користування приватного підприємця [PERSON] частиною земельної ділянки площею 0,0478 га [ADDRESS], наданого під експлуатацію ринку та автостоянки по торгівлі автотранспортом , під будівництво та експлуатацію автостоянки та комплексу об'єктів автотехнічного обслуговування. Посилання позивача на те, що договір був укладений під впливом помилки вважали безпідставними, оскільки умови договору та його природа сторонам зрозумілі. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що ухвалою Київського районного суду м.Сімферополя від 19.11.2010 року затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON], відповідно до якої поділено спільне майно, а саме нежитлові приміщення-бокси для обслуговування автотранспорту по [ADDRESS] з урахуванням часток співвласників. Виділено у користування [PERSON] земельну ділянку площею 0,0478 га, у користування [PERSON] земельну ділянку площею 0,0443 га для експлуатації комплексу об'єктів автотехнічного обслуговування та гостьової парковки. 28.01.2011 року виконавчий комітет Сімферопольської міської ради прийняв рішення №42 про присвоєння об'єкту нерухомого майна - нежилим приміщенням літерам «А», «Б», загальною площею 200,0 кв.м., що належить [PERSON], номеру [ADDRESS] та оформлення права приватної власності в цілому на нежитлові приміщення літер «А», «Б» загальною площею 200,0 кв.м., приміщення №№1, 2 загальною площею 21,6 кв.м. в літер «Б» загального користування, споруди по [ADDRESS] на ім'я [PERSON] ( а.с.31, 32). 02.02.2011 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - нежитлові будівлі за адресою: [ADDRESS], зокрема: приміщення №№1,2 загальною площею 21,6 кв.м. у літер «Б» - загального користування; бокси, А, загальна площа 122,1 кв.м.; бокси, Б, загальна площа 77,9 кв.м., споруди ( а.с.96). Рішенням виконавчого комітету Сімферопольської міської ради від 28.01.2011 року №58 об'єкту нерухомого майна - нежитловій будівлі літер «А», що належить [PERSON], присвоєно [ADDRESS], ухвалено оформити право приватної власності в цілому на нежиле приміщення літер «А» загальною площею 196,4 кв.м. по [ADDRESS] на ім'я [PERSON] ( а.с.33, 34). 02.02.2011 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS], а саме: бокси, А, загальна площа 196, 4 кв.м. ( а.с.28). Рішенням Сімферопольської міської ради від 29.08.2013 року №788 [PERSON] передано земельну ділянку площею 0,0478 га по [ADDRESS] для реконструкції і обслуговування комплексу об'єктів автотехнічного обслуговування, в оренду строком на 10 років ( а.с.98). 29.10.2013 року [PERSON] з однієї сторони та [PERSON], [PERSON], [PERSON] в другої сторони уклали договір купівлі-продажу нежитлових будівель, які складаються з: приміщення №№1,2 загальною площею 21,6 кв.м. у літер «Б» загального користування; бокси, А загальна площа 122,1 кв.м., бокси, Б, загальна площа 77,9 кв.м., споруди, розташовані на земельній ділянці площею 0,0478 га за адресою: [ADDRESS] ( а.с.47-48). Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1, ч.3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статі 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин). Частина 1 статі 216 ЦК України передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Оспорюючи дійсність Договору купівлі-продажу нежитлових будівель від 29.10.2013 року, реєстровий №888, позивачка стверджує, що даний правочин порушує її права співвласника, оскільки відчужені за договором нежитлові приміщення знаходяться у спільній частковій власності її та [PERSON] на підставі ухвали Київського районного суду м.Сімферополя від 19.11.2010 року, винесеної по справі №2-5109/10. Таким чином, вважає, що при укладенні правочину волевиявлення учасника правочину не було вільним і не відповідало його волі. Крім того, порушено її переважне право купівлі частки у спільному майні, передбачене ст.362 ЦК України. Між тим, суд не може визнати такі доводи позивача обгрунтованими, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи і не підтверджуються належними доказами. Згідно зі ст.ст.317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.356, 358 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Стаття 362 ЦК України передбачає переважне право співвласника перед іншими особами на купівлю частки у праві спільної часткової власності у разі її продажу. Позивачка [PERSON], посилаючись на порушення своїх прав співвласника, не надала правовстановлюючих документів, які підтверджують, що нежитлові будівлі, які були предметом оспорюваного договору купівлі-продажу, знаходяться у спільній частковій власності її та [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Київського районного суду м.Сімферополя від 19.11.2010 року по справі №2-5109/10 затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] про поділ майна, що знаходилось у їх спільній частковій власності, а саме нежитлових приміщень-боксів для обслуговування автотранспорту по [ADDRESS]. Кожному із співвласників виділені приміщення згідно із належною часткою в натурі, а відтак право спільної часткової власності припинилось. Згідно зі ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. На момент поділу між [PERSON] та [PERSON] нежитлових будівель реєстрація прав на об'єкти нерухомості здійснювалась бюро технічної інвентаризації відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5. Право приватної власності [PERSON] на нежитлові будівлі, що були відчужені нею на підставі Договору від 29.10.2013 року, реєстровий №888, підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Сімферопольської міської ради АР Крим на підставі рішення виконкому Сімферопольської міської ради №42 від 28.01.2011 року. Право власності зареєстровано у КРП «Сімферопольське міжміське бюро реєстрації та технічної інвентаризації» 16.02.2011 року, номер запису 5733 в книзі 369, реєстраційний №32795764. Згідно з вищевказаним свідоцтвом про право власності на нерухоме майно [PERSON] на праві власності належали нежитлові будівлі за адресою: [ADDRESS], зокрема: приміщення №№1,2 загальною площею 21,6 кв.м. у літер «Б» - загального користування; бокси, А, загальна площа 122,1 кв.м.; бокси, Б, загальна площа 77,9 кв.м., споруди ( а.с.96). Як вбачається з фактичних обставин справи, свідоцтва про право власності на нежитлові будівлі після поділу [PERSON] та [PERSON] отримали в 2011 році. Але позивачка не оспорювала на той час ні рішення виконавчого комітету Сімферопольської міської ради від 28.01.2011 року №42 про оформлення права приватної власності в цілому на нежитлові приміщення літер «А», «Б» загальною площею 200,0 кв.м., приміщення №№1, 2 загальною площею 21,6 кв.м. в літер «Б» загального користування, споруди по [ADDRESS] на ім'я [PERSON], ні свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане на ім'я останньої на підставі даного рішення. Згідно з поясненнями сторін, на момент укладення оспорюваного договору та на час розгляду даної справи, свідоцтво про право власності [PERSON] на відчужені нежитлові приміщення не визнано недійсним у встановленому порядку. Отже, під час розгляду справи позивачкою не доведено належними доказами свого права власності на відчужені нежитлові приміщення, тому суд не вбачає підстав для висновку, що оспорюваний Договір укладений з порушенням вимог ст.203 ЦК України. За відсутності доказів про право спільної часткової власності [PERSON] на спірні нежитлові будівлі є безпідставиними її доводи про наявність переважного права купівлі цих приміщень. Крім того, у разі наявності такого права у співвласника, він має право вимагати переведення на нього прав і обов'язків покупця, а не визнання правочину недійсним. Також суд вважає необгрунтованими посилання позивачки на те, що відчужені будівлі розташовані на земельній ділянці, яка знаходиться у неї в оренді. Як слідує з матеріалів справи, земельна ділянка площею 0,0478 га по [ADDRESS] в м.Сімферополі для реконструкції та обслуговування комплексу об'єктів автотехнічного обслуговування передана в оренду [PERSON] ( а.с.98). Згідно зі ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У розумінні вищенаведеної норми закону правочин, вчинений внаслідок помилки, належить до оспорюваних правочинів. Позов про визнання такого правочину недійсним може бути задоволений лише на вимогу сторони, яка діяла під впливом помилки. Враховуючи, що [PERSON] не є стороною Договору від 29.10.2013 року, реєстровий №888, її вимоги про визнання данного правочину недійсним з підстав, передбачених ст.229 ЦК України, не підлягають задоволенню. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає позов не доведеним, а тому він не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed