Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

21.01.2014 року [PERSON] звернулася до суду в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки [PERSON] із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання рішення Вознесенського міськрайонного суду від 05.11.2012 року недійсним в частині визнання права власності на 23 частини житлового будинку [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] Позивачка також просила визнати договір купівлі- продажу від 26.11.2013 року, за умовами якого [PERSON] та [PERSON], як продавці, продали, а [PERSON] придбала житловий будинок [ADDRESS] за 18000 грн.- недійсним в частині визнання права власності на 23 частини будинку за [PERSON], та внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про розмір частки покупця - 13. Пункт 5.1 оспорюваного договору містить неправдиву інформацію про відсутність малолітньої дитини, яка має право на проживання /користування/ відчужуваним житловим будинком, хоча обидві сторони договору знали, що в будинку проживає дитина, але приховали цей факт від нотаріуса. Позивачка вимагає визнання за нею права власності на 12 частину спірного будинку, оскільки це майно було набуте в 2010 році під час її проживання з померлим однією сім»єю, за спільні кошти, отримані від реалізації полуниці, горіха та допомоги по догляду за дитиною до трьох років. Крім того позивачка зазначила, що [PERSON] є донькою померлого [INFO] [PERSON], тому має право на визнання за нею права власності в порядку спадкування на 16 частину вказаного будинку. В судовому засіданні позивачка [PERSON], яка також представляє інтереси своєї малолітньої дитини - [PERSON], підтримала позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та зазначила, що відповідачі [PERSON] визнали її дитину своєю онукою, але у зв»язку з тим, що вона почала проживати у цивільному шлюбі з іншим чоловіком після смерті їх сина, свою обіцянку, після оформлення спадщини подарувати спірний будинок онуці, не бажають виконувати. Позивачка та її представник адвокат [PERSON] зазначили, що житловий будинок [ADDRESS] придбаний без допомоги родичів за спільно зароблені з померлим [PERSON] кошти, отримані від реалізації полуниці, горіха, розсади, пір»я, сільгосппродукції та отриманою нею допомоги по догляду за дитиною до трьох років. Відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначив, що спірний будинок є їх з дружиною спадком після смерті сина, хоча фактично будинок придбаний за їх гроші, так як позивачка та [PERSON] жили на зароблені кошти. Відповідач зазначив, що не заперечують, що малолітня [PERSON] є дочкою їх сина і відповідно їх онукою, але через те, що позивачка проживає з чоловіком, якого вони вважають винним в загибелі [PERSON] змінили свій намір подарувати онуці будинок. Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з»явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причину своєї неявки суду не повідомила (а.с. 47,50, 84), тому суд вважає за можливе в порядку ч. 4 ст. 169 ЦПК України слухати справу у її відсутність. Представник відповідачки [PERSON]- [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначив, що договір купівлі - продажу від 26.11.2013 року спірного житлового будинку був нотаріально посвідчений із дотриманням вимог передбачених діючим законодавством, відповідачі [PERSON] та [PERSON], як власники мали право на продаж нерухомого майна, тоді як позивачка із дитиною на час укладання договору була зареєстрована за іншою адресою - [ADDRESS] Представник відповідача [PERSON], [PERSON] - [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог, заявила, що позов безпідставний, оскільки по-перше, визнання рішення суду недійсним не передбачено законодавством По-друге, оспорюваний договір купівлі- продажу від 26.11.2013 року є дійсним, а [PERSON] добросовісним набувачем, тоді як факт проживання дитини в будинку на час його відчуження та право дитини на спадщину не є підставою для часткового визнання правочину недійсним. Крім того, позивачка після встановлення факту батьківства у вересні 2013 року не звернулася до нотаріуса і не має наміру звертатися з приводу оформлення спадкових прав дитини, тому не може на даний час порушувати в судовому порядку питання про визнання права власності, тільки про компенсацію вартості спадкового майна. Щодо визнання за позивачкою права власності на 12 частину спірного будинку, як набутого під час спільного проживання з померлим однією сім»єю, то дана обставина нею не підтверджена належними доказами. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, в тому числі матеріали цивільної справи за № 1407/4695/2012 за позовом [PERSON] та [PERSON] до Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд встановив наступне. Частиною 1 ст. 14 ЦПК України встановлено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до ч 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вимога [PERSON] про визнання рішення Вознесенського міськрайонного суду від 05.11.2012 року частково недійсним є безпідставною, оскільки заради усунення судових помилок, перевірки законності і обґрунтованості судових рішень та гарантії здійснення права на судовий захист сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов»язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково ( ч.1 ст 292 ЦПК України). Позивачка у встановлений законом строк і спосіб не скористалась зазначеним правом, тому рішення Вознесенського міськрайонного суду від 05.11.2012 року про визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності за кожним на 12 частини житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON], набрало законної сили і не може бути оспорено в іншому процесі з приводу встановлених судом фактів та правовідносин ( ст. 223 ЦПК України). З урахуванням викладеного, інші вимоги позивачки [PERSON] з приводу визнання частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.11.2013 року, визнання за нею права власності на 12 частину будинку, як на майно набуте під час спільного проживання з померлим однією сім»єю та визнання права власності за дитиною в порядку спадкування за законом, заявлені передчасно бо є похідними від рішення суду від 05.11.2012 року, яке на час укладання оспорюваного договору та на час розгляду справи в суді є чинним. Вимога про визнання частково недійсним нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу від 26.11.2013 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], з одного боку та [PERSON] з другого, щодо придбання останньою, житлового будинку [ADDRESS], є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню з урахуванням наступного. Наполягаючи на визнанні зазначеного договору частково недійсним, позивачка посилається на ті обставини, що дочка померлого [PERSON]- [PERSON], по-перше, має право на частку в спадковому майні, по-друге, на час укладання договору проживала у спірному житловому будинку. Між тим, дані посилання не можуть бути прийняті судом до уваги через наступне. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов»язується передати майно( товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов»язується прийняти майно( товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, ч.ч. 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України, а також, якщо його недійсність встановлена законом. За приписом ч.ч.1-3, 5,6 ст. 3203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Дані положення закону при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу його учасниками були дотримані і не порушені. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, визначений ст. 16 ЦК України. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним , позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності даного правочину. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Обставини, визнані сторонами, згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Разом із тим, як вбачається з матеріалів справи ( довідка Олександрівської селищної ради від 12.12.2013 року за № 3236 та акт обстеження від 26.12.2013 року), [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], але разом із дочкою з 2010 року проживала в [ADDRESS] ( а.с. 7-8). Однак з рішення Вознесенського міськрайонного суду від 25.09.2013 року вбачається, що [PERSON] разом з [PERSON], який помер [INFO] проживали за адресою [ADDRESS] ( а.с. 9). Місцем проживання малолітньої [PERSON], у відповідності з ч. 4 ст. 29 ЦК України, було місце проживання її батьків, або одного з них. Тобто матеріали справи містять суперечливі докази щодо фактичного місця проживання дитини на момент укладання спірного договору, що не є також підставою для заборони реалізації майна [PERSON] в розумінні положень ст. 12 Закону України ,,Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей''. Крім того, після встановлення судом факту батьківства [PERSON], як законний представник малолітньої дитини, не мала наміру заявляти про право на спадкування останньої, а розраховувала, що спадкоємці першої черги за законом, батьки спадкодавця, подарують онуці спірний будинок. Таким чином, позивачкою не надано належних доказів на підтвердження наявності майнових прав малолітньої [PERSON] на вказане вище нерухоме майно. З приводу вимоги [PERSON] визнання за нею права власності на 12 частину спірного будинку, як майна набутого під час її проживання з померлим [PERSON] однією сім»єю, за спільні кошти суд встановив наступне. Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України факт проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу повинен бути встановлений судом. Згідно з ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Дана норма поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Належними доказами відповідно до ст.58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.59 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], наполягаючи на визнанні за нею права власності на 12 частини майна, придбаного з [PERSON] під час сумісного проживання однією сім'єю без шлюбу, рішення суду про встановлення факту такого проживання сторін суду не представила. Посилання позивачки як на доказ проживання з відповідачем однією сім'єю без шлюбу на рішення Вознесенського міськрайонного суду від 25.09.2013 року про встановлення факту батьківства, суд вважає безпідставним, оскільки зазначене повинно бути підтверджене судовим рішенням про встановлення факту такого проживання. Щодо придбання позивачкою разом із [PERSON] спірного будинку за спільні кошти, то підтвердження даних обставин має відбуватися у порядку та спосіб визначений главою 5 розділу 1 ЦПК України, що також регламентовано п. 27 Постанови Пленуму ВСУ за № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції», а саме виходячи зі змісту статті 59 ЦПК та з урахуванням положень частини першої статті 218 ЦК, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. З урахуванням викладеного суд вважає, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ст. 79, 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Згідно ч 1,2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, а граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Суд вважає, що виходячи з характеру та обсягу наданих відповідачам [PERSON] та [PERSON] юридичних послуг, заявлений ним розмір відшкодування витрат ( відповідно по 800 грн. кожному) є достатнім, цілком відповідає складності справи та зусиллям, які адвокат доклав на надання правової допомоги, тому має бути їм (відповідачам) відшкодований другою стороною в повному обсязі, що відповідає засадам добросовісності, розумності та справедливості. Із матеріалів справи вбачається, що зазначеними відповідачами сплачено за надання правової допомоги адвокатом [PERSON] - по 800 грн., що підтверджується відповідними договорами та квитанціями( а.с. 69-73, 75-76).

Outcome: approved