Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

20 травня 2020 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач, посилаючись на ст. ст. 71-72, 163 ЖК України, ч. 2 ст. 405 ЦК України, просить: - визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартирі за адресою: [ADDRESS] ; - визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03.10.1994 року, виданого ВП «Чорнобильська АЕС», та свідоцтва про право на спадщину за законом № 1684 від 24.07.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Славутицької міської державної нотаріальної контори Київської області, є єдиним власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . 20 травня 2009 року право приватної власності позивача на вказану квартиру було зареєстровано у Славутицькому міському бюро технічної інвентаризації за номером 27327059. З 14.10.1998 року по 22.10.1999 рік та з 31.07.2009 року і по теперішній час позивач зареєстрована та проживає у своїй квартирі. В квартирі позивача також зареєстровані дочка позивача [PERSON] та онук позивача [PERSON] . Вже більше ніж 7 років, приблизно з 2013 року, дочка та онук позивача виїхали на проживання до Російської Федерації, звідки вони на проживання у м. Славутич Київської області більше не повертались. З того часу дочка та онук позивача ніколи не проживали разом з нею у вказаній квартирі. Позивач несе всі витрати на утримання квартири самостійно. Зі сторони позивача ніколи не чинились будь-які перепони у користуванні квартирою дочкою та онуком позивача. Будь-якої домовленості між позивачем та дочкою з онуком з приводу збереження за ними права користування квартирою позивача на час їх відсутності не було. Враховуючи вищенаведені обставини позивач змушена звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 04 червня 2020 року після виконання вимог, передбачених ч. 6 ст. 187 ЦПК України, відкрито провадження у справі, та призначено підготовче засідання на 24 червня 2020 року. Ухвалою судді від 24 червня 2020 року підготовче засідання було відкладено на 10 серпня 2020 року на підставі п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України. 10 серпня 2020 року цивільну справу було знято з розгляду та призначено підготовче засідання на 21 серпня 2020 року. Ухвалою суду від 21 серпня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 11 вересня 2020 року. Ухвалою суду від 11 вересня 2020 року було відкладено судовий розгляд справи на 25 вересня 2020 року на підставі п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, до суду подала заяву, в якій просила проводити судове засідання за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , у судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялися за місцем реєстрації, проте конверти із судовими повістками повернулися до суду з відміткою причини повернення «за закінченням терміну зберігання». Відзив на позов відповідачі до суду не направили. Відповідно до п.3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України заяву про продовження строку, встановленого судом для подання відзиву, в зв`язку з неможливістю вчинення цієї процесуальної дії у визначений строк, зумовленої обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, [PERSON] та [PERSON] не надали. Заява про розгляд справи за їх відсутності до суду не надійшли. Третя особа свого представника в судове засідання не направила, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. На адресу суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника Управління адміністративних послуг виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області, проти задоволення позовних вимог Управління адміністративних послуг виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області не заперечує. За наявністю умов, передбачених ст. ст. 280-282 ЦПК України, за згодою позивача суд ухвалив заочне рішення у справі відповідно до ухвали суду від 25 вересня 2020 року. Свідок [PERSON] в судовому зсіданні показала, що вона проживає по сусідству із позивачем та знає її з 2004 року. Вона спілкується з нею, буває в неї в гостях. Їй відомо, що у позивача є дочка [PERSON] та внук [PERSON] , які виїхали в 2013 році на постійне місце проживання до Росії. Перешкоди у користуванні квартирою позивач не чинила. Речей у квартирі відповідача та її сина немає, позивач проживає з 2013 року одна. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є сусідкою позивача і проживає за адресою: [ADDRESS] . Вона спілкується із позивачем, тому їй відомо, що її дочка [PERSON] та її син [PERSON] , які були зареєстровані у квартирі позивача, нею не користуються, тому що в 2013 році виїхали на постійне місце проживання до Росії. Позивач перешкоди їм не чинила у користуванні квартирою, речі їхні у квартирі відсутні. Вислухавши показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03 жовтня 1994 року, виданого згідно з розпорядженням(наказом) генерального директора ВП «Чорнобильська АЕС» 03.10.1994 року за № 689-пр, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належала на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Право спільної сумісної власності на вказану квартиру було зареєстровано у Славутицькому міському бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі за № 139/79 01.11.1994 року( а.с. 9). Відповідно до копії свідоцтва про спадщину за законом від 24 липня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Славутицької міської державної нотаріальної контори Київської області Наваліхіною О.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 1684, спадкоємцем майна [PERSON] , який помер [INFO] , є його дружина [PERSON] , у тому числі з урахуванням 1/2 частки спадкового майна, від якого відмовилася дочка померлого [PERSON] . Спадкове майно, на яке видане це свідоцтво, складається з 1/2 частини квартири номер [ADDRESS] . 27 липня 2009 року право приватної власності позивача на вказану квартиру було зареєстровано в електронному реєстрі прав на нерухоме майно в Славутицькому міському бюро технічної інвентаризації (а.с. 10). На час подачі позовної заяви, згідно довідки управління адміністративних послуг Славутицької міської ради Київської області за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані, крім позивача, відповідачі: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). Згідно з довідкою Славутицького ВП Броварського ВП ГУНП в Київській області від 27.05.2020 року № 2234/109/1003/1/06-2020, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з будь-якими заявами, скаргами, повідомленнями щодо вчинення перешкод у користуванні житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] зі сторони [PERSON] до Славутицького відділення поліції не звертались (а.с. 21). Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. (ч. 1 ст. 317 цього Кодексу). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. (ч. 1 ст. 319 цього Кодексу). Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно з правилами ч. 1 ст. 29 цього Кодексу місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зобов`язує громадянина України, а також іноземця чи особу без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. За правилом ч. 1 ст. 7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За змістом ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Як зазначено у ч. 1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За правилом ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Факт не проживання відповідачів у спірному жилому приміщенні з 2013 року підтверджено показаннями свідків: [PERSON] , [PERSON] . Зазначені обставини свідчать про те, що житлові права відповідачів не порушені, тому що обставин, які б свідчили про те, що позивач чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою відповідачам, судом не встановлено. З досліджених в судовому засіданні доказів суд вважає встановленим, що відповідачі відсутні в квартирі близько семи років без поважних причин, будь-якої домовленості між позивачем та відповідачами з приводу збереження їх права користування на час їх відсутності в них не було, а законом інше не визначено, що є підставою для визнання відповідачів особами, що втратили право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до змісту ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідачів на користь держави підлягає судовий збір, від сплати якого звільнена позивач на підставі п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: approved