Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-26 00:00:00

20 грудня 2016 року позивач звернувся до суду з позовними вимогами, які в ході судового розгляду уточнив, та просив суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь та гідність позивача інформацію, поширену відповідачем шляхом рознесення листівок [INFO] року в смт. Рогань Харківського району Харківської області, та розміщення відповідного повідомлення в соціальній мережі vk.com, стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 1,00грн. та судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідач розповсюджує про позивача інформацію, шляхом рознесення листівок по поштовим скринькам мешканцям селища Рогань, зміст яких ганьбить честь позивача, гідність, ділову репутацію. В листівках вказувалось, що [PERSON] начебто вбив людей, які стали йому на шляху, а також такі ж повідомлення заявились в мережі інтернет на публічній сторінці «[INFO]». Дана інформація є недостовірною, підриває ставлення мешканців до позивача, пригнічує його честь та гідність, здійснені з метою вплинути на рішення виборців напередодні проведення місцевих виборів об'єднаної територіальної громади Роганської селищної ради, в яких позивач був зареєстрований кандидатом. На даний час позивач є депутатом Харківської районної ради VII скликання, активним громадським діячем та приватним підприємцем, має чотирьох дітей. Його публічно принизили, внаслідок чого він зазнав душевних страждань, а також розповсюдження негативної інформації про нього вплинуло і на відносини дітей з іншими учнями, та також відношення людей в цілому до родини. У досудовому порядку даний спір вирішити неможливо, тому [PERSON] вимушений звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 10 лютого 2017 року відкрито провадження у справі, судове засідання призначено на 11 квітня 2017 року о 10 год. 00 хв. Позивач подав заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, просив суд викликати та допитати у судовому засіданні свідків. Від відповідача [PERSON] надійшли до суду заперечення на позовну заяву, в яких вона зазначила, що має право виражати вільно свої погляди та критикувати політичних діячів, хто розповсюджував інформацію, яка ганьбить позивача їй невідомо, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] 13 травня 2018 року померла, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 20 від 14 травня 2018 року. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про дату та час слухання справи повідомлявся належним чином, тож справа розглядається за його відсутності. Будь-яких заяв та клопотань від відповідача [PERSON] до суду не надходило. Враховуючи, що в судове засідання не з'явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи повторну неявку належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне. Позивачем надано до матеріалів справи скріншот з мережі інтернет «[INFO]» за [INFO], де міститься інформація про те, що не кожен житель Роганської громади знає, що [PERSON] вбив [PERSON], [PERSON] та інших жителів, тих хто йому не сподобався, маскується за маскою добрячка, а насправді є жорстокою людиною, що [PERSON] відкупився від тюремного строку, оскільки має достатньо грошей, і знову висуває свою кандидатуру на вибори до місцевої ради. Жителі селища Рогань отримали листівки, що до влади рветься вбивця [PERSON], змістом таки же як і в мережі інтернет, де йдеться про вбивства [PERSON], [PERSON] та інших жителів, що позивач [PERSON] користується своїм впливом, спекулює на похоронах, оскільки завідує кладовищем, незаконно намагається заволодіти земельними паями померлих, монополізував сферу ритуальних послуг та неякісно і за дорого надає ці послуги. Позивач є депутатом Харківської районної ради VII скликання, що підтверджується посвідченням № 29, яке дійсне до 2019 року. Постановою Роганської селищної виборчої комісії Харківського району Харківської області № 22 від 12 листопада 2016 року [PERSON] зареєстрований кандидатом на посаду голови Роганської селищної ради Харківського району Харківської області. Подружжя [PERSON] та [PERSON] є багатодітною сім'єю, що підтверджується посвідченням, виданим 14 жовтня 2010 року Харківською районною державною адміністрацією. Дружина позивача [PERSON] обрана депутатом Роганської селищної ради Харківського району Харківської області VI скликання від виборчого округу № 6. Вироком Харківського райнарсуду Харківської області від 30 листопада 1992 року у справі № 1-428/1992 [PERSON] був визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 97 КК України, та звільнений від відбування покарання, якщо протягом двох років не скоїть нового злочину. Згідно довідки управління інформаційно-аналітичного забезпечення МВС України серії РАХ № 530054 станом на 16 вересня 2015 року [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи непогашеної судимості не має, в розшуку не перебуває. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили викладені у позові обставини, та факти розповсюдження негативної інформації відносно позивача шляхом роздавання листівок та оголошення в мережі інтернет. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. За положенням ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно абзацу 2 ст. 5 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, оспорювана позивачем інформація розміщена в інтернеті та в листівках, які отримали місцеві мешканці, це стало відомо багатьом громадянам, що вплинуло на ставлення до родини позивача, а також ставило під загрозу його можливість приймати участь у місцевих виборах та кар'єру політика. Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. У відповідності до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є зокрема ділова репутація. Статтею 270 ЦК України становлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Враховуючи, вказані законодавчі положення, суд при вирішенні справ про захист ділової репутації повинен забезпечити баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на недоторканість ділової репутації, судовим захистом цього права, з іншого боку. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4, п. 5 Постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року за № 1, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь / поведінки / загальноприйнятим уявленням про добро та зло. Фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до п. 15, п. 21 вказаної постанови, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Однією із складових правопорушення, наявність якої може бути підставою для задоволення позову, є поширення недостовірної інформації. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Отже, оціночні судження не можуть бути предметом судового захисту, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб'єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 8 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»). Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Як випливає з Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 зазначеної Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Громадянин, відносно якого поширені відомості, що не відповідають дійсності і завдають шкоди їх інтересам, вправі поряд із спростуванням таких відомостей вимагати відшкодування моральної шкоди, завданої їх поширенням. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Чітке розмежування між інформацією фактичного характеру, яка має бути доведена й оціночними судженнями, які не підлягають доведенню і спростуванню визначене у ст. 47-1 Закону України «Про інформацію». Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Негативна інформація, поширена про особу вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила не доведе протилежного. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визначаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ст. 3 Конституції України). Відповідно до ч. 1 ст. 275 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється судом способами, встановленими главою 3 ЦК України, в даному випадку, способом захисту немайнового права відповідно до вищевказаної глави 3 ЦК України, є відшкодування моральної (немайнової) шкоди, яка не являється єдиною, а отже, може бути відшкодована іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації (ст. 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушується особисті немайнові права (ст. 278 ЦК України). Для задоволення позову про стягненні моральної шкоди за приниження гідності, честі та ділової репутації фізичної особи, (позивач) має обов'язково довести суду наступні факти: наявність завданої моральної шкоди; протиправність діяння заподіювача такої шкоди; наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні; обґрунтованість суми, якою позивач оцінює заподіяну йому шкоду. У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року зазначено, що обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до роз'яснень викладених у п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009р. способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5). При визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому вимога про відшкодування моральної шкоди може бути заявлена самостійно, якщо, наприклад, редакція засобу масової інформації добровільно опублікувала спростування, яке задовольняє позивача. Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. На підставі викладеного суд виходить із доведеності позивачем факту того, що поширена про нього інформація є відомостями, які містять фактичні дані, інформація поширена відповідачем з явним злим умислом, а не з метою сформувати свою думку про позивача. У текстах листівок та статті у мережі інтернет міститься недостовірна інформація про вбивства людей та негативну характеристику про позивача, що висловлювання відносно позивача, вмотивовані цілеспрямованими діями з метою принизити його честь, гідність та ділову репутацію, а також вплинути на рішення мешканців селища Рогань щодо обрання позивача депутатом місцевої ради напередодні проведення виборів. Викладені у листівках та об'явах відомості про [PERSON] не є критикою як політичного діяча, оцінкою його дій та судженнями, а є саме недостовірною інформацією та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Разом, з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивачу завдано моральної шкоди внаслідок розповсюдження про нього недостовірної інформації, оскільки інформація, яка його ганьбить вплинула негативно на відносини з оточуючими та інші суспільні відносини позивача, а також ставила під загрозу вибори його у депутати. Відповідно до положень ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах. Встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Позовні вимоги в частині визнання недостовірною та такою, що принижує честь та гідність інформацію, поширену відповідачем шляхом розміщення повідомлення в мережі інтернет не підлягають задоволенню, оскільки позивачем обраний неправильно спосіб захисту своїх прав, та недоведено, що саме відповідач розмітив оспорювань оголошення в мережі інтернет. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, в частині визнання недостовірною та такою, що принижує честь та гідність позивача інформацію поширену відповідачем шляхом рознесення листівок [INFO] року у смт. Рогань Харківського району Харківської області. Оскільки, обставини, які відповідно до ст. 23 ЦК України є підставами для відшкодування моральної шкоди судом задовольняються позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 1,00грн. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України та стягує з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial