Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

21 лютого 2018 року позивач звернулась до суду з позовом та просила визнати противоправним та скасувати рішення Київської районної адміністрації Одеської міської Ради в особі Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради №424/01-11 від 27.04.2017 року щодо визначення способу та часу участі [PERSON] у вихованні неповнолітньої [PERSON] [INFO]. В обґрунтування свого позову посилається на те, що 27.04.2017 року Київська районна адміністрація Одеської міської Ради в особі Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради прийняла рішення №424/01-11 за заявою [PERSON] з питання його участі у вихованні малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Разом з тим, позивач стверджує, що [PERSON] 06.03.2017 року до Київського районного суду м. Одеси подана позовна заява, у якій він просив суд зобов'язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з його дочкою [PERSON], [INFO], встановити час та дні для зустрічей з донькою, в тому числі, коли він буде забирати дитину до себе додому для спілкування в домашніх умовах без присутності матері [PERSON] та інших осіб. Ухвалою суду від 28.03.2017 року відкрито провадження у справі №520/2711/17, та справа призначена для розгляду по суті на 04.05.2017 року о 10 годин 00 хвилин. В той же час, не зважаючи на наявність вищевказаної ухвали суду, Київська районна адміністрація Одеської міської Ради в особі Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради не припинила розгляд заяви [PERSON], розглянула заяву та ухвалила 27.04.2017 року відповідне рішення. Окрім тог,о графік зустрічей [PERSON] з [PERSON], [INFO] не відповідає працезайнятості заявника. Так, він проходить службу в органах безпеки України у якості офіцера, та постійним місцем його проходження служби є м.Маріуполь. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 22.02.2018 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. В подальшому ухвалою суді від 25.04.2018 року було закрито підготовче засідання та призначено судове. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовну заяву підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача Київської районної адміністрації Одеської міської ради в особі Органу опіки та піклування - Євона Тамара Вікторівна у задоволені позову просила відмовити, вказуючи на те, що оспорюваний висновок виданий уповноваженим органом, в межах його компетенції та відповідно до наведених нормативно-правових посилань відповідає вимогам діючого законодавства, яке регулює питання здійснення діяльності, пов'язаної із забезпеченням особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, не породжує жодних юридичних наслідків, не встановлює та не змінює жодних прав чи обов'язків і носить тільки рекомендований характер для суб'єктів правовідносин, а відтак не може бути визнаний протиправним та скасованим. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, його представник [PERSON] звернулась до суду з заявою про розгляд справи у відсутності третьої особи, у задоволенні позову просила відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01 березня 2016 року, справа № 520/7741/15-ц, було розірвано. В період вказаного шлюбу у сторін народилась донька [PERSON], [INFO]. [PERSON] звернувся до Служби у справах дітей Одеської міської ради з проханням визначити способи участі у вихованні малолітньої дитини, в результаті чого 03.03.2017 року за № 153 було складено відповідний висновок який в подальшому був поданий в Київську районну адміністрацію Одеської міської ради. На підставі документів та проекту висновку від 03.03.2017 року за № 153, наданих Службою у справах дітей Одеської міської ради, органом опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради було складено Висновок «Про визначення способу участі гр.. [PERSON], [INFO] у вихованні малолітньої дитини [PERSON], [INFO]» від 27 квітня 2017 року № 424/01-11. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Статтею 153 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини. Згідно приписів ст. 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 158 Сімейного кодексу України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Разом з тим судом встановлено, що 03 березня 2017 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], треті особи Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Служба у справах дітей Одеської міської ради, про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування з дитиною батьком, який проживає окремо. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 28 березня 2017 року, справа № 520/2711/17 було відкрито провадження у справі. Батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування, проживаючи окремо від дитини, батько зобов'язаний брати участь у її вихованні, має право на особисте спілкування з дитиною, спір щодо участі у вихованні дитини батька, який проживає окремо від неї, вирішується судом із визначенням способу такої участі, місця та часу їх спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення (ст. ст. 153, 157, 159 Сімейного кодексу України). Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказує на те, що орган опіки та піклування Київської міської ради порушив процесуальний порядок складання висновку, оскільки не зважаючи на наявність ухвали суду від 28.03.2017 року, розгляд заяви [PERSON] не припинив. Суд погоджується з вищезазначеними твердженнями позивача, виходячи з наступного. Дійсно, відповідно до вимог ч.ч. 1-2 ст. 19 СК України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. А частиною 3 вказаної статті регламентовано, що звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви. В ході розгляду справи судом достеменно було встановлено про обізнаність Київської районної адміністрації Одеської міської ради про наявність в провадженні Київського районного суду м. Одеси цивільної справи № 520/2711/17 за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Служба у справах дітей Одеської міської ради, про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування з дитиною батьком, який проживає окремо, а від так про наявність між сторонами спору. Зазначене підтверджується постановою Київської районного суду від 05.09.2017 року у справі №2-а/520/527/17. З урахуванням вказаного, суд дійшов висновку, що орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради при розгляді заяви [PERSON] про визначення способу участі у вихованні малолітньої дитини повинен був припинити розгляд поданої заяви, що в даному випадку здійснено не було, чим порушено процесуальний порядок. Разом з тим, відповідно до ч.ч. 4 - 6 ст. 19 Сімейного Кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Отже висновок органу опіки та піклування Київської районної адміністрації є дорадчим та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов'язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні [PERSON] з малолітньою донькою, він не порушує прав та обов'язків жодного з батьків. Опікунська рада не є органом опіки і піклування, повноваження опікунської ради визначені дорадчою функцією, а рішення опікунської ради як колегіального консультативно-дорадчого органу, не є нормативно-правовим актом або правовим актом індивідуальної дії та має не обов'язковий характер. Правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку та рішення органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування з дитиною батьком, який проживає окремо, а є лише доказом, який підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами. Ст.ст. 158, 159, 165 СК України визначено, що при наявності між батьками спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо, в разі неможливості його врегулювання рішенням органу опіки та піклування, такий спір розглядається судом та саме судове рішення є остаточним у вирішенні цього питання. Як передбачено ч.2 ст. 18 Сімейного кодексу України, суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема: встановлення правовідношення; примусове виконання добровільно не виконаного обов'язку; припинення правовідношення, а також його анулювання; припинення дій, які порушують сімейні права; відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; зміна правовідношення; визнання незаконним рішень, дій чи бездіяльність органів державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Відповідно до ст.2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статі 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають оскільки вимога про визнання противоправним та скасувати рішення Київської районної адміністрації Одеської міської Ради в особі Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради №424/01-11 від 27.04.2017 року щодо визначення способу та часу участі [PERSON] у вихованні неповнолітньої [PERSON] [INFO] не може бути самостійним способом захисту, такий висновок не є обов'язковим для суду, оцінюється судом як один із доказів, не є актом індивідуальної дії, який може бути визнаний недійсним або скасований судом. На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed