Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

21.09.2018 відкрито провадження у даній справі. Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі протоколу № 7 рішення житлово-побутової комісії Головного управління внутрішніх військ МВС України від 15.07.2005 і протоколу № 6 рішення житлово-побутової комісії військової частини [NUMBER] від 11.07.2005 командиру військової частини [NUMBER] полковнику [PERSON] надано службову двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Дана квартира надавалася виключно на час проходження військової служби з метою наближення до місця служби. Водночас у протоколі № 7 рішення житлово-побутової комісії Головного управління внутрішніх військ МВС України від 15.07.2005 зазначено про відміну рішення житлово-побутової комісії Головного управління внутрішніх військ МВС України від 28.01.2005, оформленого у протоколі № 1, щодо надання двокімнатної квартири за вказаною адресою полковнику [PERSON] в постійне користування. Враховуючи, що [PERSON] , згідно наказу командира військової частини [NUMBER] № 92 від 29.04.2014, звільнений з військової служби в зв`язку з досягненням граничного строку перебування на військовій службі (за віком) відпала потреба у користуванні службовою квартирою, а тому, відповідно до ст. 124 ЖК України, він підлягає виселенню із зазначеної квартири разом з усіма особами, які в ній зареєстровані без надання іншого житлового приміщення. До того ж [PERSON] забезпечений житлом, так як у його користуванні знаходиться житловий будинок по [ADDRESS] , який облікований за його померлим батьком [PERSON] та квартира, яка належить його дружині [PERSON] . Позивачем також зазначається, що [PERSON] , в порушення передбаченого порядку, без повідомлення власника зареєстрував у наданій йому службовій квартирі сина [PERSON] , 1980 р.н., дочку [PERSON] ,1974 р.н. та її малолітнього сина [PERSON] , 2012 р.н., незважаючи на те, що у власності [PERSON] є житловий будинок по [ADDRESS] , у 2005 році її чоловіку [PERSON] на родину у складі з трьох осіб, в тому числі і [PERSON] надано двокімнатну квартиру [ADDRESS] , зі зняттям з квартирного обліку, крім того у її користуванні знаходиться трикімнатна квартира по [ADDRESS] , де вона проживає разом з чоловіком [PERSON] та сином [PERSON] . В зв`язку з тим, що зареєстровані у службовій квартирі [ADDRESS] відповідачі забезпечені житлом, потреби у користуванні службовою квартирою на даний час не існує, в добровільному порядку вирішити дане питання не вбачається за можливе, порушує питання про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування спірною службовою квартирою з примусовим їх виселенням без надання іншого житла. 16.10.2018 відповідачі подали відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого заперечують проти позовних вимог, мотивуючи тим, що на підставі протокольного рішення житлово-побутової комісії військової частини [NUMBER] № 6 від 11.07.2005 [PERSON] 29.09.2005, як командиру військової частини [NUMBER] , на родину з двох осіб, в тому числі його дружину [PERSON] надано ордер № 34 на службову квартиру [ADDRESS] , на підставі якого у спірну службову квартиру вселився він та його сім`я у складі: дружини [PERSON] , доньки [PERSON] , сина [PERSON] . У зв`язку зі змінами в складі сім`ї, на даний час в даній квартирі зареєстровані та проживають [PERSON] , його дочка, яка після заміжжя змінила прізвище на [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON] та [PERSON] . Зазначена службова квартира є єдиними законним житлом кожного з відповідачів, іншим житлом вони не забезпечені. Рішення житлово-побутових комісій, рішення виконавчого комітету Охтирської міської ради, які послугували підставою для видачі [PERSON] ордеру на житлове приміщення № 34, не оскаржувалися, не скасовані, не визнані протиправними або недійсними. Ордер, виданий на спірну квартиру чинний та реалізований згідно вимог діючого законодавства. [PERSON] з 17.05.1993 проходив службу у військовій частині [NUMBER] на посаді командира частини. Наказом № 92 від 29.04.2014 [PERSON] звільнений з військової служби, згідно Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за віком, перебуваючи на цій посаді більше 10 років. В зв`язку з цим ні він, ні члени його сім`ї, які мають статус членів сім`ї військовослужбовця, не можуть бути виселені зі службової квартири в силу ст. 125 ЖК України, а посилання позивачів на наявність у них іншого житла та проживання за іншими адресами вважають необґрунтованим та не доведеним фактом, до того ж, згідно цивільного законодавства, фізична особа може мати кілька місць проживання. \~ \~ \~ \~12.11.2018 від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої наполягає на своїх позовних вимогах, вважає доводи відповідачів такими, що не відповідають дійсності. Так, відповідачами зазначається, що спірна службова квартира є їх єдиним житлом, іншим житлом вони не забезпечені, однак [PERSON] має у власності житловий будинок по [ADDRESS] , її чоловік [PERSON] має у власності домоволодіння по [ADDRESS] , а разом вони проживають у трикімнатній квартирі [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] , як військовослужбовець, у 2005 році отримав двокімнатну квартиру [ADDRESS] на родину у складі трьох чоловік, в тому числі і на дружину [PERSON] . Вказану квартиру родина [PERSON] продала. Разом з тим, позивачем наголошується, що повнолітні син та дочка [PERSON] зареєстровані у службовій квартирі з порушенням порядку, передбаченого відповідними нормативно-правовими актами, так як останній не повідомляв про необхідність їх реєстрації ні Головне управління внутрішніх військ МВС України, ні Головне управління Національної гвардії України, які є власниками спірної службової квартири, ні військову частину [NUMBER] . Таким чином [PERSON] , [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] та [PERSON] забезпечені житлом, а тому відпала необхідність у користуванні службовою квартирою. 12.11.2018 від третьої особи на стороні відповідачів [PERSON] надійшло письмове пояснення щодо зазначеного позову, з якого вбачається, що його дружина [PERSON] та малолітній син [PERSON] зареєстровані за місцем знаходження спірної службової квартири [ADDRESS] та проживають як за вказаною адресою, так і у квартирі по [ADDRESS] , яка належить на праві власності його матері [PERSON] . У спірній службовій квартирі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані як члени сім`ї військовослужбовця, що відповідає нормам діючого законодавства, а тому відсутні підстави для їх виселення. 19.11.2018 відповідачі подали заперечення на відповідь на відзив позивача зазначаючи, що твердження позивача про забезпеченість відповідачів житлом, окрім спірної службової квартири, є помилковими, які ґрунтуються на його припущеннях і не мають доказового підґрунтя. Діти та онук відповідача [PERSON] зареєстровані у службовій квартирі як члени сім`ї військовослужбовця з дотриманням норм діючого законодавства. І хоча на даний час [PERSON] звільнений з військової службу у зв`язку з виходом на пенсію, однак на нього поширюється дія ст. 125 ЖК України, відповідно до якої заборонено виселення без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 ЖК України, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менше як десять років, а також пенсіонерів по старості. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідачів в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві та просила відмовити у задоволенні позову. Відповідачі в судове засідання не з`явилися. Свідок [PERSON] суду пояснив, що житлово-побутовою комісією було здійснено перереєстрацію житлових справ, під час якої було виявлено, що відсутні необхідні підтверджуючі документи в справі щодо потребування житла відповідачем [PERSON] . Після звернення до [PERSON] , останнім були надані документи про реєстрацію в квартирі інших осіб, хоча його дочка [PERSON] та її чоловік [PERSON] вже отримували житло. Також було з`ясовано, що [PERSON] вже отримував житло, яке ним було продане і, таким чином, погіршені житлові умови, а тому він не має права на отримання житла у постійне користування. Ці обставини було встановлено в 2017 році. Житло [PERSON] було надано у службове користування, що було правомірним на час прийняття рішення про надання житла. Видача ордера не оспорювалася. Свідок [PERSON] суду пояснив, що проживає в квартирі, яка знаходиться поруч з квартирою, в якій проживає [PERSON] з 2006 року. З 2008 року, після закінчення ремонтних робіт, проживає постійно. В квартирі поруч на даний час проживає [PERSON] та його син [PERSON] , який інколи виїжджає на роботу за кордон. Також зустрічає [PERSON] , яка разом зі своїм сином відвідують батька та дідуся. Свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає на одній площадці з [PERSON] . Іноді зустрічаються в приміщенні, іноді на вулиці. [PERSON] бачить більше на вихідних та канікулах. [PERSON] бачить постійно, [PERSON] рідше, бо останній їздить на заробітки. [PERSON] приймає участь в роботах по благоустрою приміщення будинку. Свідок [PERSON] суду пояснив, що знає [PERSON] 44 роки, спілкуються як друзі. Інколи заходить до нього в гості до квартири. Останній раз був у нього в гостях перед святом 8 Березня, бачив онука і приходила дочка. Йому відомо, що у [PERSON] батьківщина в с. Хухра, там проживає його сестра. До того часу, як йому надали квартиру, [PERSON] проживав разом з дружиною в с. Перемога. Суд проаналізував матеріали справи, вислухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, покази свідків, дослідив письмові докази, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу користування службовим житлом, спірні правовідносини підлягають врегулюванню відповідно до положень\~Конституції України,\~Житлового кодексу Української РСР, Цивільного кодексу України та інших нормативно-правових актів в сфері охорони прав та інтересів власників і користувачів службового житла, які діяли на час їх виникнення. Судом встановлено, що \~ [PERSON] з 17.05.1993 проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] , що в м. Охтирка Сумської області, на посаді командира частини. Згідно рішення виконавчого комітету Охтирської міської ради № 125 від 20.03.2002 про надання [PERSON] у постійне користування квартири, [PERSON] та [PERSON] 26.03.2002 отримали свідоцтво про право власності на житло, а саме на трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 62,1 кв.м. Відповідно до договору купівлі-продажу від 27.04.2002, посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Лебєдєвою Л.М., [PERSON] та [PERSON] продали зазначену вище квартиру. Зі змісту п. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вбачається, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання. Такі жилі приміщення надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби. Таким чином, відповідач [PERSON] використав своє право на отримання житла для постійного проживання. Однак, протоколом № 6 засідання житлово-побутової комісії військової частини [NUMBER] від 11.07.2005 затверджено рішення житлово-побутової комісії військової частини [NUMBER] щодо надання службової житлової площі, а саме службової двокімнатної квартири [ADDRESS] полковнику [PERSON] , 1955 р.н., який служить у ЗС з 1974 року, займає посаду командира частини, ветеран ЗС. Родина складом 2 особи, в т.ч.: він, дружина [PERSON] , 1954 р.н. для своєчасного виконання службових обов`язків та підтримання високої боєготовності частини. Відповідно до витягу з протоколу № 7 засідання житлово-побутової комісії Головного управління внутрішніх військ МВС України від 15.07.2005 задоволено клопотання житлово-побутової комісії військової частини [NUMBER] щодо включення до службової двокімнатної квартири [ADDRESS] та надання її полковнику [PERSON] на родину складом 2 особи, в т.ч.: він та дружина [PERSON] на час проходження служби та з метою приближення до місця служби. Зі змісту ст. 122 Житлового кодексу Української РСР вбачається, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Так, 29.09.2005 [PERSON] на родину у складі двох осіб, в тому числі і його дружині [PERSON] , виконавчим комітетом Охтирської міської ради надано ордер на жиле приміщення № [NUMBER] , а саме на службову двокімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 28,11 кв.м., на підставі якого сім`я наймача [PERSON] вселилися у зазначену службову квартиру. Рішення виконавчого комітету Охтирської міської ради, які послугували підставою для видачі [PERSON] ордеру на житлове приміщення № 34 в установленому законом порядку не оскаржувалися, не скасовані, ордер на жиле приміщення недійсним не визнаний. Крім того, позивач зазначив про правомірність прийнятого рішення про надання житла та вселення до службової квартири, тобто і на час розгляду позову не оспорює зазначені обставини. Як встановлено судом, дружина [PERSON] [PERSON] померла, донька [PERSON] після шлюбу змінила прізвище на [PERSON] . Згідно довідки про склад сім`ї № 716 від 08.10.2018, виданої ПП «Жилкомсервіс» у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , син [PERSON] , 1980 р.н., донька [PERSON] , 1974 р.н., онук [PERSON] , 2012 р.н. \~ \~ \~ \~Згідно наказу командувача внутрішніх військ МВС України № 34о/с від 11.04.2014, відповідно до п. 6 «В» ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» [PERSON] звільнений з військової служби у запас Збройних Сил України за віком з правом носіння військової форми одягу. \~ \~ \~ \~Позивач у своїх доводах посилається на те, що є власником квартири по [ADDRESS] . Службове житло у виді службової квартири надавалося [PERSON] на час виконання ним обов`язків військової служби. В зв`язку з тим, що на даний час останній звільнений з військової служби, відпала потреба у користуванні ним службовою квартирою та згідно з приписами ст. 124 ЖК України, п. 34 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 38, п. 2.1, п.2.2 Інструкції з організації забезпечення, надання військовослужбовцям Національної гвардії України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом МВС України від 28.07.2007 № 278 [PERSON] та члени його сім`ї, які зареєстровані за адресою місцезнаходження службової квартири підлягають виселенню. Аналізуючи наведене, суд зазначає наступне. Так, в статті 47 Конституції України проголошено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 379 Цивільного кодексу України наведено поняття житла - житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Однак, реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Таке право виникає у власника житла (глава 28 ЦК), членів його сім`ї (ст. 405 ЦК, ст. 156 Житлового кодексу Української РСР), орендаря (наймача) житла (ст. 810 ЦК, 61 ЖК Української РСР), членів його сім`ї (ст. 816 ЦК, ст. ст. 64, 160 ЖК Української РСР), а також у громадян, яким у зв`язку з характером їх трудової діяльності надаються службові жилі приміщення (глава 3 ЖК України). Так, у відповідності до ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства. Згідно з пунктом 37 Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення», службове жиле приміщення може бути надано, зокрема, військовослужбовцю до одержання постійного жилого приміщення. Статтею 121 ЖК Української РСР регламентовано порядок надання службових жилих приміщень, відповідно до якого службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації. Статтею 123 ЖК Української РСР передбачений порядок користування службовими жилими приміщеннями, який встановлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених ст.ст. 73-76, 79-83, 85, 90, ч.6 ст. 101, ст.ст. 103-106 цього Кодексу. Разом з тим, [PERSON] з членами сім`ї на підставі ордеру на жиле приміщення № 34 від 29.09.2005, вселилися в службову двокімнатну квартиру [ADDRESS] , площею 28,11 кв.м. Згідно довідки ПП «Жилкомсервіс» № 20 від 09.11.2017 [PERSON] зареєстрований у спірній службовій квартирі 09.02.2006, [PERSON] [INFO] , [PERSON] (в минулому [PERSON] ) та її малолітній син [PERSON] - [INFO] . Як вбачається з висновку органу опіки і піклування (виконавчий комітет) Охтирської міської ради при комісійному обстеженні умов проживання малолітнього [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , під час якого в квартирі були присутні [PERSON] та [PERSON] , встановлено наявність у вказаній квартирі спального місця дитини, його одягу та взуття, дитячих книг та іграшок, продуктів харчування. Зі слів матері дитини [PERSON] , вони разом з сином проживають за вказаною адресою, але в окремі дні проживають за місцем мешкання батька дитини та інколи у вихідні дні від`їжджають до с. Хухра Охтирського району. Позивач у своїх доводах посилається на те, що на даний час [PERSON] не є військовослужбовцем, а отже втратив право користування наданою йому службовою квартирою [ADDRESS] , що, на його думку, узгоджується з нормами ст. 124 ЖК України та ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Однак, слід зауважити наступне. Конституція України у частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч. 1 та ч.2 ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. … Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. За загальним правилом, у відповідності до ст. 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, які припинили, трудові відносини з підприємством, установою, організацією підлягають виселенню із службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Рішення про примусове виселення приймається тільки в судовому порядку. При цьому у ст. 125 ЖК Української РСР закріплені гарантії для певних категорій осіб від виселення із службових жилих приміщень без на\-дання іншого жилого приміщення. Так, не можуть були виселені особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років, а також пенсіонери по старості, сім`ї військовослужбовців. Таким чином, відповідач [PERSON] та члени його сім`ї входять до категорії осіб, яким законом надані гарантії при вирішенні питання про їх виселення після звільнення. Позивач наголошує на тому, що в користуванні [PERSON] знаходиться квартира, яка належить на праві власності його нинішній дружині [PERSON] . Крім того після смерті його батька [PERSON] , залишилося спадкове майно у виді житлового будинку по [ADDRESS] , яке до цього часу обліковується за померлим [PERSON] , що на думку позивача підтверджує факт забезпечення [PERSON] житлом. Разом з тим, суду не надані відповідні докази про зареєстроване право власності чи постійного користування на нерухоме майно за відповідачем [PERSON] , а у відповідності до ст. 81 ЦПК України докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи спір в частині визнання такими, що втратили право користування службовим приміщенням [PERSON] , [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] та їх примусового виселення без надання іншого житла суд виходить з наступного. \~ \~ \~ \~Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності квартира, загальною площею 49,2 кв.м., житловою площею 28,1 кв.м. по [ADDRESS] є державною власністю та її власником є держава в особі Міністерства внутрішніх справ України (Головне управління Національної гвардії України). Статтею 61 ЖК Української РСР передбачено, що користування жилими приміщеннями у будинках державного житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, у становою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно відповіді на запит № 01/11/904 від 28.03.2018, наданої виконавчим комітетом Охтирської міської ради будинок за адресою: [ADDRESS] знаходиться на балансі управління капітального будівництва та житлово-комунального господарства Охтирської міської ради, а квартира [ADDRESS] окремо в управлінні не обліковується. Квартира є службовою та закріплена за [PERSON] та членами його сім`ї. Статтею 810 ЦК України зазначено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Статтею 65 ЖК Української РСР передбачено право наймача в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням , якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. \~ \~ \~ \~Оскільки, відповідно до п. 14 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37, службове жиле приміщення надається працівникові на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (а також на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від заявни\-ка в даному або в іншому населеному пункті), наймач службового жилого приміщення вправі проживати в ньому разом з членами своєї сім`ї. \~ \~ \~ \~Та ким чином, [PERSON] , [PERSON] та її малолітній син [PERSON] вселені у службове житло зі згоди наймача та користуються спірною квартирою, що також вбачається зі змісту дослідженого судом висновку органу опіки і піклування виконавчого комітету Охтирської міської ради щодо обстеження умов проживання малолітнього [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Крім того, основним наймачем наданого йому службового житла є [PERSON] , а право користування службовою квартирою членів сім`ї наймача є похідним від такого права останнього. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, яка кореспондується зі ст. 81 ЦПК України. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядаю справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Зі змісту ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними і достатніми. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підтвердження своїх доводів позивачем суду не надано відповідних доказів, які б давали підстави для задоволення його позовних вимог, натомість його твердження ґрунтуються на суб`єктивному тлумаченні норм діючого законодавства. За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю. Статтею 133 ЦПК України\~встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Згідно з частинами першою - четвертою\~статті 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження понесених відповідачами витрат на правничу допомогу відповідачами надані договір про правничу допомогу, укладений між відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та адвокатом Нежевело В.В. 25.01.2019; розрахункові квитанції про сплату кожним з відповідачів по 2000 грн. за 25.01.2019; акт приймання-передачі виконаних робіт від 08.04.2019, що підтверджують понесені витрати. Клопотань про зменшення розміру витрат та доказів неспівмірності витрат на правничу допомогу від позивача не надходило. За таких обставин, з позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу, надану відповідачам. На підставі викладеного,

Outcome: approved