Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-08 00:00:00

1. Описова частина Стислий виклад позицій учасників справи [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідачка) про розірвання шлюбу, укладеного ними 06 грудня 2019 року та визначення місця проживання їхніх дітей - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] разом з ним. Свої позовні вимоги мотивує тим, що на даний час їхній з відповідачкою шлюб фактично розпався, шлюбних стосунків вони не підтримують, спільного господарства не ведуть, тому збереження шлюбу є неможливим. Спільних дітей просить залишити проживати разом з ним, оскільки відповідачка не має доходів, зловживає алкоголем, трьох спільних дітей залишила і їх вихованням не займається, при цьому найстаршу дитину забрала з собою і де вони проживають на даний час йому не відомо. Тому найкращим інтересам дітей відповідатиме їх проживання саме разом з ним. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити повністю з підстав, вказаних у позовній заяві, проти розгляду справи без участі відповідачки з постановленням заочного рішення не заперечували. При цьому позивач пояснив, що відповідачка у жовтні 2020 року залишила трьох менших за віком дітей з ним та забравши з собою найстаршу дитину зникла у невідомому напрямку, з того часу вона дітьми не цікавиться, участі у їх утриманні не приймає, до дітей жодного разу не приїздила, старша дитина, яку відповідачка забрала з собою, пропустила рік навчання у школі і де вона зараз йому не відомо. Найменші діти проживають разом з ним і він сам їх утримує, в цьому йому допомагає матір та сестра. Тому їхній шлюб з відповідачкою фактично розпався, примирення між ними неможливе і строку для примирення позивач просив не надавати, а спільних дітей просив залишити проживати разом з ним. Відповідачка у судове засідання не заявилася, хоча про час та місце повідомлялася належним чином, зокрема шляхом надіслання повістки про виклик за адресою її проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку та шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. При цьому вона подала до суду заяву зі змісту якої вбачається, що вона обізнана про час та місце судового розгляду, але і не зможе з`явитися до суду, посилаючись на віддаленість та високу вартість проїзду. Водночас, дана заява не містить будь-яких інших обґрунтувань поважності нез`явлення відповідачки, позиції останньої щодо вирішення спору, клопотань про відкладення розгляду справи чи про участь відповідачки у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Представник третьої особи у судовому засіданні заявила, що органом опіки та піклування підготовлено висновок щодо вирішення спору стосовно місця проживання спільних дітей позивача та відповідачки, згідно якого трьох дітей сторін у справі рекомендовано залишити проживати з позивачем, а найстаршу дитину - [PERSON] з матір`ю. В ході підготовки даного висновку вона спілкувалася по телефону з відповідачкою, яка дійсно забрала вказану дитину з собою та виїхала у невідомому напрямку, при цьому відповідачка місце свого перебування їй не повідомила, заявивши, що вона не проти, аби менші за віком діти були залишені проживати з позивачем, а найстаршу доньку було залишено з нею. У вирішенні спору представник поклалася на розсуд суду, проти розгляду справи без участі відповідачки з постановленням заочного рішення не заперечувала. Заяви та клопотання учасників справи Відповідачка подала до суду заяву в якій зазначає, що вона проживає разом з донькою [PERSON] і до суду не може з`явитися, оскільки дорога «далека та дорога», вказує, що донька піде 01 вересня до школи і що служби викликали та повідомили, що не мають права дивитися, як живе дитина, крім того зазначає, що суд 09 липня 2021 року. При цьому у заяві відсутні будь-які відомості про адресу місця проживання відповідачки та засоби її зв`язку. Дана заява не містить позиції відповідачки щодо вирішення спору по суті та жодних клопотань по справі. Учасники справи інших заяв та клопотань до суду не подавали. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 03 червня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 10 год. 00 хв. 25 червня 2021 року. 25 червня 2021 року у справі проведено підготовче судове засідання, визначено дату та час розгляду справ, а також встановленому порядок з`ясування обставин справи та дослідження доказів. Оскільки відповідачка була належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду відповідно до вимог статей 128-130 ЦПК України і про її обізнаність щодо часу та місця судового розгляду свідчить подана останньою до суду заява, в якій відповідачка прямо вказує дату судового розгляду, при цьому заяв по суті та про розгляд справи без її участі до суду не подала, оскільки подана відповідачкою заяв відповідного клопотання не містить, як не міститься в ній і позиції відповідачки щодо вирішення спору по суті, враховуючи позицію позивача, його представника та представника третьої особи, суд ухвалив здійснити розгляд справи без участі відповідачки з постановленням заочного рішення. 2. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин та оцінка аргументів і доказів учасників справи Як встановлено, позивач та відповідачка перебувають у шлюбі, зареєстрованому 06 грудня 2019 року Виконавчим комітетом Ковпинської сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області, актовий запис №01 (а.с. 3). Ще до укладення шлюбу у них народилося четверо дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 6-9). З пояснень позивача та показань свідка [PERSON] вбачається, що з жовтня 2020 року позивач та відповідачка спільним побутом не пов`язані, разом не проживають, подружніх стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, відповідачка разом з донькою [PERSON] виїхала у невідомому напрямку і з того часу до позивача та їхніх трьох найменших дітей не приїздила. При цьому спільних дітей віком до одного року у них на утриманні немає, відомості про перебування відповідачки в стані вагітності відсутні. Отже, шлюбні стосунки позивача та відповідачки фактично припинилися і примирення між ними неможливе. Частиною третьою статті 56 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до частини третьої статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно з частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Зважаючи на встановлені обставини життя позивача та відповідачки, враховуючи те, що шлюбні стосунки між ними фактично припинились і перебування їх у шлюбі носить формальний характер, примирення між подружжям не можливе, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення позову в цій частині. За таких обставин шлюб позивача та відповідачки необхідно розірвати. Після розірвання шлюбу відповідачці слід залишити прізвище - « [PERSON] ». Вирішуючи питання щодо місця проживання спільних дітей позивача та відповідачки суд враховує наступне. Так, з пояснень позивача, наданих ним у судовому засіданні, вбачається, що відповідачка у жовтні 2020 року залишила його та їхніх трьох найменших дітей разом з ним і зникла у не відомому напрямку разом з найстаршою доньок [PERSON] , внаслідок чого остання пропустила рік навчання у школі. З того часу відповідачка не з`являлася, участі у вихованні найменших дітей не приймала і їхнім вихованням та утриманням займається сам позивач. З показань свідка [PERSON] вбачається, що вона є матір`ю позивача, який сам доглядає та виховує спільних з відповідачкою дітей. При цьому відповідачка ще під час проживання разом з її сином за дітьми належного догляду не здійснювала, вела з кимось переписку та планувала виїхати спершу до м. Чернігова, а потім до м. Дніпра. Наприкінці жовтня 2020 року відповідачка залишила трьох найменших дітей і забравши найстаршу доньку кудись поїхала. З того часу відповідачка не приїздила і дітьми, що проживають з позивачем, не цікавилася. Найстарша дитина через це пропустила рік навчання в школі. Також свідок зазначила, що відповідачка спілкувалася з позивачем по інтернету та просила грошей на лікування опіків, які отримала найстарша донька, але подробиці того, що сталося їй не відомі. Згідно дослідженого у судовому засіданні акту оцінки потреб сім`ї позивача, складеного у період з 17 по 23 березня 2021 року, позивач проживає в с. Ковпинка Новгород-Сіверського району Чернігівської області разом зі своїми дітьми - [PERSON] , яка є дитиною з інвалідністю, [PERSON] та [PERSON] . У будинку задовільні санітарно-гігієнічні та житлово-побутові умови проживання, у дітей є чисті спальні місця, місця для гри та відпочинку, вони забезпечені необхідним сезонним одягом, взуттям, засобами гігієни та речами першої необхідності. Батько дітей спокійний, агресії не виявляє, алкогольних напої не вживає, він сам доглядає за дітьми, займається їхнім вихованням та розвитком, прибирає в кімнатах, впорядковує речі, готує їжу, в цьому йому допомагає баба дітей та його сестра. При цьому матір дітей, тобто відповідачка, за кілька місяців до того виїхала орієнтовно до м. Дніпра, забравши з собою найстаршу доньку [PERSON] і більше не поверталася. Через це [PERSON] не ходить до 1 класу школи, в яку була зарахована і деякий час відвідувала. Дітьми, що залишилися з батьком, матір не цікавиться та участі в їх вихованні не приймає (а.с. 11-16). За зверненням суду органом опіки та піклування - Новгород-Сіверською міською радою Чернігівської області рішенням №68 від 28 квітня 2021 року затверджено висновок щодо визначення місця проживання дітей позивача та відповідачки, відповідно до якого на думку органу опіки та піклування доцільно визначити місце проживання малолітніх[PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з позивачем, а місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з відповідачкою. При цьому зі змісту висновку вбачається, що в ході проведеного обстеження за місцем проживання позивача встановлено належні умови для проживання дітей, сам позивач займається вихованням останніх, у цьому йому допомагає баба дітей. Відповідачка в ході спілкування з представниками органу опіки та піклування по телефону повідомила, що старша донька буде жити з нею і вона не проти, аби інші діти жили з батьком, водночас акту обстеження свої умов проживання відповідачка не надала і адреси місця свого проживання не повідомила (а.с. 24-25). Будь-якого обґрунтування доцільності залишення найстаршої доньки позивача та відповідачки наведений вище висновок не містить. Частиною третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Аналогічне за своїм змістом положення щодо рівності прав батька та матері міститься у статті 141 Сімейного кодекс України (далі - СК України). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Варто зазначити, що при визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) висновки якої мають враховуватися судом при застосуванні відповідної норми права згідно статті 263 ЦПК України, зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Як вбачається з досліджених судом доказів позивач самостійно, без участі відповідачки, здійснює утримання та догляд за своїми спільними з відповідачкою дітьми - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , він створив належні умови для їх проживання, виховання та розвитку. При цьому відповідачка участі в утриманні, вихованні та догляді за вказаними дітьми з кінця жовтня 2020 року взагалі не приймає, залишивши даних дітей з позивачем, будь-яких поважних причин нездійснення відповідачкою своїх батьківських обов`язки по відношенню до вказаних дітей судом не встановлено. Також судом з`ясовано, що відповідачка без згоди позивача забрала з собою найстаршу доньку [PERSON] , [INFO] , з якою виїхала у невідомому напрямку, тим самим позбавила дану дитину можливості спілкуватися як зі своїм батьком, тобто позивачем, так і з її рідною сестрою та братами. Будь-які відомості щодо умов проживання даної дитину відсутні, оскільки відповідачка інформації про місце свого проживання позивачу, органам опіки та піклування та суду не надає, так само відсутні докази наявності у відповідачки на час розгляду справи роботи та постійного доходу. Суд зазначає, що спільні діти позивача та відповідачки є малолітніми віком від 2 до 7 років у зв`язку з чим судом не з`ясовувалася їхня думка щодо того, з ким саме вони бажають проживати. Крім того суд враховує, що згідно інформації, яка міститься у висновку органу опіки та піклування відповідачка повідомила представникам органу опіки та піклування, що вона не проти аби троє найменших дітей проживали разом з батьком. Стосовно висновку органу опіки та піклування в частині доцільності визначення місця проживання найстаршої дитини - [PERSON] з відповідачкою суд зазначає, що даний висновок не є обов`язковим для суду (частини п`ята, шоста статті 19 СК України), такий висновок є лише одним з доказів у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом разом з іншими доказами. Враховуючи відсутність будь-якого обґрунтування доцільності саме такого вирішення спору суд даний висновок до уваги в цій частині не бере. Аналізуючи наведені вище обставин, відомості про позивача та відповідачку, а також про їхнє ставлення до своїх дітей суд приходить до висновку, що найкращим інтересам малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відповідатиме їх проживання саме з батьком, тобто позивачем у справі. Отже, позов підлягає задоволенню повністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved