Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-10 00:00:00

21.06.2018 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Криворіжіндустрбуд» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди. [PERSON] просила суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Криворіжіндустрбуд» на свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 27.07.2015 р. по 01.02.2018 р. у розмірі 8463,88 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 01.02.2018 р по 01.07.2018 р. у розмірі 19027,95 грн., а також компенсацію за спричинену моральну шкоду у розмірі 7000,00 грн. Ухвалою судді Центрально-міського районного суду міста Кривого Рогу Биканова І.Р. від 13.07.2018 року позовну заяву було прийнято судом до розгляду та відкрито провадження по справі. Згідно розпорядження керівника апарату Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу № 2523 від 05.12.2018 року, цивільна справа № 216/3314/18-ц, пров. № 2/ 216/1416/19 , відповідно до п. 2.3.50 «Положення про автоматизовану систему документообігу суду», шляхом повторного перерозподілу, передана судді Бутенко М.В. хвалою судді Центрально-міського районного суду міста Кривого Рогу Бутенко М.В. від 06.12.2018 року було винесено ухвалу про прийняття справи до свого провадження. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, від її представника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її з позивачем відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «Криворіжіндустрбуд» в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. 10.12.2018 року представниця відповідача ПАТ «Криворіжіндустрбуд» за довіреністю від 10.01.2018 р. головний юрисконсульт [PERSON] .В. подала до суду відзив на позовну заяву, у якому просить суд поновити відповідачу строк на подання відзиву по справі, позовні вимоги позивачки до ПАТ «Криворіжіндустрбуд» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити з врахуванням тривалості робочого часу на підприємстві відповідача. Так само просив суд зменшити розмір моральної шкоди до 1000 грн. Інші позовні вимоги просила задовольнити. При цьому представниця відповідача у відзиві зазначила, що середній заробіток на користь [PERSON] має бути сплачено з урахуванням кількості робочих годин на тиждень на підприємстві, який з 07.05.2018 р. було змінено відповідно до наказу від 05.03.2018 р. за № 23 «Про зміни в організації виробництва та праці та встановлення неповного робочого часу (дня)» у зв`язку з різким зниженням попиту на будівельні роботи, змінами в організації виробництва та праці. З 07.05.2018 р. встановлено неповний робочий день, тривалістю 2 години на тиждень (а.с. 37-38). На підставі ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріали справи, взявши до уваги обставини, викладені позивачем по тексту позовної заяви, відповідачем у своєму відзиві, перевіривши їх наявними в матеріалах справи доказами, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] в період з 27.07.2015 р. працювала на ПАТ «Криворіжіндустрбуд» на посаді маляра третього розряду будівельного управління № 6 ПАТ «Криворіжіндустрбуд». 01.02.2018 р. вона звільнилась за власним бажанням на підставі ст. 38 КзпП України, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.10). На день звільнення заборгованість по заробітній платі відповідача перед позивачем становила 8463,88 грн. що підтверджується довідкою № 193 від 14.06.2018 р. (а.с.2а). Станом на 21.06.2018 року - день подання позову, заборгованість по заробітній платі відповідачем позивачу виплачена не була. Статтею 233 КЗпП України, частина 2, встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 6 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно із ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобовязань щодо оплати праці. Відповідно до статті 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно відзиву відповідача на позовну заяву та доданого до нього наказу від 05.03.2018 р. за № 23 «Про зміни в організації виробництва та праці та встановлення неповного робочого часу (дня)» у зв`язку з різким зниженням попиту на будівельні роботи, змінами в організації виробництва та праці з 07.05.2018 р. встановлено неповний робочий день, тривалістю 2 години на тиждень (а.с. 37-39). За змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду. Відповідно до п.21 постанови ВСУ « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» 3 13 від 24.12.1999 року: при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( 100-95-п ) (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Сума середнього заробітку позивача [PERSON] за час затримки розрахунку при звільненні, згідно довідки про середній заробіток від 06.06.2018р. за № 41 дорівнює 3805,59 грн. на місяць, що вираховувався за наступною формулою: кількість робочих годин у місяці по графіку, що дорівнює 343 поділено на 2 та помножено на середньогодинну заробітну плату, що дорівнює 22,19 грн. Такий розрахунок суд вважає розрахованим вірно з урахуванням кількості робочих днів у кожному календарному місяці. Разом з тим, суд враховує те, що з 07.05.2018 року кількість робочих днів на підприємстві відповідача складає дві години на тиждень. Таким чином за травень та червень 2018 року середній заробіток позивача [PERSON] складає 44,38 грн. тиждень (середньогодинна заробітна плата, що дорівнює 22,19 грн. помножена на 2). Отже, суд приходить до висновку, що з 01.02.2018 р. по 01.05.2018р. середній заробіток позивачки складає 3805,59 грн. на місяць, а з 01.05.2018р. по 21.06.2018 р. середній заробіток позивачки складає 44,38 грн. на тиждень. Враховуючи те, що позивачки звернувся до суду з позовом 21.06.2018 р. та не подавала заяву про збільшення позовних вимог, середній заробіток за період з 07.05.2018 р. по 21.06.2018р. складає 7 тижнів, що дорівнює 310,66 грн. Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Суд враховує аргументи позивача, що позиція відповідача прямо свідчить про небажання вирішити ситуацію у досудовому порядку, заробітна плата не була виплачена вчасно. Так само суд враховує що невиплачена заробітна плата виникла не за останні місяці роботи позивачки на підприємстві, а впродовж всього періоду її роботи. Виплати по основній заробітній платі були нерегулярними, що цілком впливало на якість життя позивачки та завдавало певних незручностей. Суд враховує, що на на письмові звернення позивача до відповідача, останній не реагував у належний спосіб, що стало причиною звернення позивачки до суду з вимогою стягнути свою невиплачену заробітну плату у судовому порядку. Суд приходить до висновку, що [PERSON] була спричинена моральна шкода у зв`язку із порушенням її прав ПАТ «Криворіжіндустрбуд», яка має бути компенсована відповідачем у розмірі 4000 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку про порушення трудового законодавства з боку відповідача щодо несвоєчасної виплати заробітної плати [PERSON] та вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до часткового задоволення. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати. Враховуючи, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню судовий збір за позов майнового характеру у розмірі 768 грн.40 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі п. 1 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заробітної плати, а тому, суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial