Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

1.Стислий виклад позиції позивача та відповідача. Позивач Кам`янська міська рада звернулась до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Департамент комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майна міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю, Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Моісєєнко Денис Олександрович, про визнання договорів дарування недійсними, звільнення земельної ділянки. У своєму позові позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд: 1. Визнати недійсними та застосувати наслідки недійсності Договорів дарування. укладених між [PERSON] та [PERSON] , а саме: - Договір дарування від 06.12.2017р. однієї другої частки нерухомого майна - торговельного павільону загальною площею 6,8 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований в реєстрі № 1233, номером запису про право власності : 23763987. - Договір дарування від 07.12.2017р однієї другої частки нерухомого майна - торговельного павільону загальною площею 6,8 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований в реєстрі № 1236, номером запису про право власності: 23785137, які посвідчені приватним нотаріусом Камянського міського нотаріального округу Моісеєнко Д.О. з одночасним припиненням речового права за [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , на об`єкт нерухомого майна - торговельний павільон, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1424707412104. 2. Скасувати державну реєстрацію прав в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] на об`єкт нерухомого майна - торговельний павільон, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] з одночасним припиненням речового права на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1424707412104. 3. Скасувати державну реєстрацію прав в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] на об`єкт нерухомого майна - торговельний павільон, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] з одночасним припиненням речового права на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1424707412104. 4. Повернути самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0015 га. за адресою: Дніпропетровська область м.Кам`янське, Призаводська площа ВАТ «ДМК», вдовж трамвайної колії (адреса визначена судом: [ADDRESS] ) на користь Кам`янської міської ради та привести відповідну земельну ділянку у придатний для використання стан, шляхом знесення за рахунок [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) об`єкту нерухомості - торгівельний павільон А-1, загальною площею 6,8 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач зазначає наступне: Заочним рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 27.10.2017р. позовні вимоги, зокрема [PERSON] до ПП «Паланка» задоволені повністю. Визнано, зокрема за [PERSON] право власності на об`єкт нерухомості - торговельний павільйон - [NUMBER] , загальною площею 6,8 кв.м., який знаходиться в [ADDRESS] . Додатковим рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 06.12.2017р. заяву [PERSON] про виправлення недоліків у заочному рішенні Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 27.10.2017р. було задоволено. Цим рішенням визнано, зокрема за [PERSON] право власності на об`єкт нерухомості - торговельний павільйон - [NUMBER] , загальною площею 6,8 кв.м., який знаходиться в [ADDRESS] . 29.11.2017 року, на підставі рішення Баглійського районного суду від 27.10.2017 справа 207/1132/17, реєстратором Чаплинської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області Медвєдєвою С.В. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності ( номер запису про право власності 23686857) на об`єкт спірного нерухомого майна - торговельний павільйон, загальною площею 6,8 кв.м., з присвоєнням реєстраційного номеру об`єкту нерухомого майна 1424707412104, який знаходиться за адресою [ADDRESS] за [PERSON] . Постановляючи заочне рішення від 27.10.2017р. та рішення від 06.12.2017р., Баглійський районний суд визнав право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, чим порушив інтереси власника земельної ділянки - територіальної громади м. Кам`янське, в особі Кам`янської міської ради щодо користування, володіння, розпорядження земельною ділянкою під спірним нерухомим майном. 06.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування ? частки торговельного павільйону, загальною площею 6,8 кв.м., який знаходиться за адресою [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Моісєєнко Д.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1233. На підставі цього договору право власності на ? частки торговельного павільйону, загальною площею 6,8 кв.м., який знаходиться за адресою [ADDRESS] , було зареєстровано, як спільна часткова власність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: номер запису про право власності: 23763987 від 06.12.2017р. за [PERSON] . Також, 07.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений ще один договір дарування ? частки торговельного павільйону, загальною площею 6,8 кв.м., який знаходиться за адресою [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Камянського міського нотаріального округу Моісєєнко Д.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1236. Також, на підставі відповідного договору право власності на ? частки торговельного павільйону, загальною площею 6,8 кв.м., було зареєстровано, як спільна часткова власність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: номер запису про право власності: 23785137 від 07.12.2017р. за [PERSON] . Відповідно до п.3 вищезазначених договорів дарування однієї другої частки нерухомого майна, сторонами було обумовлено, що нерухоме майно належить Дарувальнику [PERSON] на праві приватної власності та було отримано нею, згідно рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 27.10.2017р., справа №207/1132/17, провадження №2/207/916/17. 17.09.2019 року Дніпровським апеляційним судом було винесено постанову по справі №207/1132/17, якою, зокрема заочне рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 27.10.2017 року та додаткове рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 06.12.2017р. було скасовано. Постанова Дніпровського апеляційного суду від 17.09.2019 року по справі №207/1132/17 набрала законної сили 17.09.2019 року. Переглядаючи справу Судом апеляційної інстанції було встановлено, що оскаржувані рішення були винесені судом першої інстанції з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, що відобразилось у тому числі: - що суд не лише вийшов за межі позовних вимог , але й у порядку задоволення позовних вимог визнав право власності за особами, які взагалі не мали процесуального статусу позивачів; - з документів, наданих до апеляційних скарг, вбачається , що частина майна, на яке оскаржуваним рішенням було визнано право власності, фактично має статус самочинного будівництва; Оскаржуваними рішеннями було визнано право власності на об`єкт, який фактично має статус самочинного будівництва; оскільки земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] зайнята [PERSON] самовільно, Рішень про надання у користування цієї земельної ділянки або надання її у власність Кам`янською міською радою не приймалося; встановлено факт самовільного будівництва спірного нерухомого майна без необхідних дозвільних документів та без вводу в експлуатацію у порядку передбаченому чинним законодавством України; у [PERSON] були відсутні правовстановлюючи документи на спірний об`єкт. Отже, [PERSON] здійснила самочинну забудову не маючи жодних дозвільних та правовстановлюючих документів, без вводу цього об`єкта в експлуатацію на земельній ділянці, яка не була відведена їй для цієї мети та щодо якої вона не мала жодного речового права. Відповідно до акту самоврядного контролю департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради, щодо обстеження стану та дотримання умов використання земельної ділянки від 07.11.2019 за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що спірний об`єкт нерухомості- торговельний павільйон - розташований на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . Між тим, рішення Камянською міською радою про надання у користування або у право власності цієї земельної ділянки, ані [PERSON] , ані [PERSON] не приймалося. Відповідна земельна ділянка зайнята самовільно. З набранням законної сили Постанови Дніпровського апеляційного суду, тобто з 17 вересня 2019р. підстава виникнення права власності за [PERSON] на об`єкт нерухомості- торговельний павільйон А-1, загальною площею 6,8 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] - скасована. Оскільки, підстава виникнення права приватної власності на спірний об`єкт нерухомого майна у [PERSON] і набуття права приватної власності (переходу права власності) на цей же об`єкт до [PERSON] скасована, а також, оскільки спірний об`єкт є самочинною забудовою, а тому виникла необхідність для визнання договорів дарування ? частки нерухомого майна від 07.12.2017 та 06.12.2017 укладених між Дарувальником [PERSON] та Обдарованою-[PERSON] , які були посвідчені приватним нотаріусом Камянського міського нотаріального округу Моісєєнко Д.О., зареєстрованого в реєстрі за номерами №1236,1233 недійсними у зв`язку з безпідставністю набуття права власності [PERSON] .. Порушення інтересів держави в особі Кам`янської міської ради полягають в тому, що Баглійський районний суд, задовольняючи позовні вимоги та визнаючи право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, порушив інтереси власника земельної ділянки Кам`янської міської ради щодо користування, володіння, розпорядження земельною ділянкою під самочинним збудованим нерухомим майном та інтереси Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі управління Державного архітектурно-будівельного контролю Кам`янської міської ради, як органу контролю, який уповноважений на прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. 2. Заяви, клопотання позивача, відповідача. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилався на обставини зазначені в позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала суду відзив, в якому зазначає, що заперечує проти позову та просить суд відмовити в позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, причини не явки до суду не повідомила. Представник Департамент комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майна міської ради Змітріченко Ю.П., Тарасюк О.Л. судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник Управління державного архітектурно-будівельного контролю Воздвиженський В.В. в судове засідання не з`явилась, надав пояснення до позовної заяви. Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Моісєєнко Денис Олександрович в судове засідання не з`явився. 3. Процесуальні дії по справі. 03 січня 2020 року ухвалою відкрито провадження по справі. Ухвалою суду від 01 липня 2021 року призначено справу до розгляду по суті. Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. 4. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Заочним рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 27.10.2017р. позовні вимоги, зокрема [PERSON] до ПП «Паланка» задоволені повністю. Визнано, зокрема за [PERSON] право власності на об`єкт нерухомості - торговельний павільйон - [NUMBER] , загальною площею 6,8 кв.м., який знаходиться в [ADDRESS] . Додатковим рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 06.12.2017р. заяву [PERSON] про виправлення недоліків у заочному рішенні Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 27.10.2017р. було задоволено. Цим рішенням визнано, зокрема за [PERSON] право власності на об`єкт нерухомості - торговельний павільйон - [NUMBER] , загальною площею 6,8 кв.м., який знаходиться в [ADDRESS] . 29.11.2017 року, на підставі рішення Баглійського районного суду від 27.10.2017 справа 207/1132/17, реєстратором Чаплинської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області Медвєдєвою С.В. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності ( номер запису про право власності 23686857) на об`єкт спірного нерухомого майна - торговельний павільйон, загальною площею 6,8 кв.м., з присвоєнням реєстраційного номеру об`єкту нерухомого майна 1424707412104, який знаходиться за адресою [ADDRESS] за [PERSON] . Постановляючи заочне рішення від 27.10.2017р. та рішення від 06.12.2017р., Баглійський районний суд визнав право власності на самочинно збудоване нерухоме майно. 06.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування ? частки торговельного павільйону, загальною площею 6,8 кв.м., який знаходиться за адресою [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Моісєєнко Д.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1233. На підставі цього договору право власності на ? частки торговельного павільйону, загальною площею 6,8 кв.м., який знаходиться за адресою [ADDRESS] , було зареєстровано, як спільна часткова власність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: номер запису про право власності: 23763987 від 06.12.2017р. за [PERSON] . Також, 07.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений ще один договір дарування ? частки торговельного павільйону, загальною площею 6,8 кв.м., який знаходиться за адресою [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Камянського міського нотаріального округу Моісєєнко Д.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1236. Також, на підставі відповідного договору право власності на ? частки торговельного павільйону, загальною площею 6,8 кв.м., було зареєстровано, як спільна часткова власність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: номер запису про право власності: 23785137 від 07.12.2017р. за [PERSON] . Відповідно до п.3 вищезазначених договорів дарування однієї другої частки нерухомого майна, сторонами було обумовлено, що нерухоме майно належить Дарувальнику [PERSON] на праві приватної власності та було отримано нею, згідно рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 27.10.2017р., справа №207/1132/17, провадження №2/207/916/17. 17.09.2019 року Дніпровським апеляційним судом було винесено постанову по справі №207/1132/17, якою, зокрема заочне рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 27.10.2017 року та додаткове рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 06.12.2017р. було скасовано, в задоволенні позову було відмовлено. Постанова Дніпровського апеляційного суду від 17.09.2019 року по справі №207/1132/17 набрала законної сили 17.09.2019 року. Оскаржуваними рішеннями було визнано право власності на об`єкт, який фактично має статус самочинного будівництва; оскільки земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] зайнята [PERSON] самовільно, Рішень про надання у користування цієї земельної ділянки або надання її у власність Кам`янською міською радою не приймалося; встановлено факт самовільного будівництва спірного нерухомого майна без необхідних дозвільних документів та без вводу в експлуатацію у порядку передбаченому чинним законодавством України; у [PERSON] були відсутні правовстановлюючи документи на спірний об`єкт. Відповідно до акту самоврядного контролю департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради, щодо обстеження стану та дотримання умов використання земельної ділянки від 07.11.2019 за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що спірний об`єкт нерухомості- торговельний павільйон - розташований на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . Між тим, рішення Камянською міською радою про надання у користування або у право власності цієї земельної ділянки, ані [PERSON] , ані [PERSON] не приймалося. Відповідна земельна ділянка зайнята самовільно. З набранням законної сили Постанови Дніпровського апеляційного суду, тобто з 17 вересня 2019р. підстава виникнення права власності за [PERSON] на об`єкт нерухомості- торговельний павільйон А-1, загальною площею 6,8 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] - скасована. 5. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.ч.2,3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Крім того, відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. За змістом ч.4 ч.5 ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачам и земельних ділянок у такому порядку: 1)отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2)розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3)затвердження проектної документації; 4)виконання підготовчих та будівельних робіт; 5)прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6)реєстрація права власності на об`єкт містобудування. Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку. Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку ст.331 ЦК України. Згідно із ч.1 ст.376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Водночас згідно із ч.3 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч.4 ст.376 ЦК України). З контексту ч.ч.3,4 ст.376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз норм ч.3 ст.376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником. Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду. При цьому слід ураховувати положення ч.1 ст.376 ЦК України, а саме: наявність в особи що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості. Саме до таких правових висновків щодо застосування ст.ст.331,376 ЦК України дійшов Верховний Суд України у постанові від 28 січня 2015 року (справа №6-225цс14). До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Статтею 143 Конституції України визначено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Всі землі в межах міста Кам`янського належать територіальній громаді міста. Згідно ч.1 статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Відповідно до частини 2 статті 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. Згідно ст. 327 ЦК України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Відповідно до статей 10, 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» ради представляють інтереси територіальної громади. Згідно до ч.3 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Згідно приписів ст.189 Земельного кодексу України та ст. 20 Закону України «Про охорону земель», сільські, селищні, міські районні та обласні ради здійснюють самоврядний контроль за використанням та охороною земель. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статтей 386, 387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його права ,або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч.3 ст.388 ЦК України). Саме власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (ст.387 ЦК України). Також за змістом ст.388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але на далі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові ВСУ 24.06.2015 (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду , зокрема у постановах від 05.12.2018р. (провадження № 14-247цс18 та №14-179цс18). Статтями 328, 329 ЦК України, передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Як визначено ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Право власності або користування землею набувається та реалізується в порядку та на підставах, визначених Конституцією України (ст.13,14), Земельного кодексу України (ст.ст.78,92,93,102-1,116,118,119,123,125,126) та інших Законів України. Положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено принцип непорушності права власності та зазначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст.152 ЗК України цієї статті власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Законом України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено поняття самовільного зайняття земельної ділянки та зазначено, що це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Отже, вимоги позивача щодо визнання недійсними та застосування наслідків недійсності Договорів дарування та скасування державної реєстрації прав в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно [PERSON] , на об`єкт нерухомого майна - торговельний павільон, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] з одночасним припиненням речового права на об`єкт нерухомого майна, підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача повернути самовільно зайняту ділянку за адресою: Дніпропетровська область, м.Кам`янське, Призаводська площа ВАТ «ДМК», вдовж трамвайної колії (адреса визначена судом: м. Камянське, Дніпропетровська область, проспект Свободи, 1л), суд зазначає наступне: Відповідно до статті 212 Земельного кодексу України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Згідно ч. 4 ст. 376 ЦК України встановлює, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно ч.3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави (Глава 83 ЦК України) застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч.1 ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Пунктом 5 Постанови №9 Пленуму ВСУ від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (Далі - Постанова №9 ПВСУ) - визначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Пунктом 18 Постанови №9 ПВСУ визначений перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок: правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України). Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК України). Так, ч. 1 ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ч. 2 ст. 331, ч. 4 ст. 334 ЦК України). Відповідно до ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Визначення нерухомого майна у ст. 181 ЦК України є узагальненим та характеризує нерухоме майно за трьома основними ознаками, які повинні бути притаманні тому чи іншому об`єкту при визначенні його належності до нерухомого майна, а саме: - розташування на земельній ділянці: - переміщення неможливе без його знецінення; - переміщення неможливе без зміни його призначення. Також, така норма кореспондується у ч.1ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якою передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Відповідно до ч. 2 ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Аналогічне визначення тимчасової споруди закріплене також у п. 1.3 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 21.10.2011 № 244, згідно якого тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально - культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Згідно ч. 4 ст. 5 вказаного Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії. Відповідно до даних, що надав відповідач спірне майно не має фундаменту, що робить можливим їх вільне переміщення без знецінення та зміни призначення. Отже, два торгових кіосків є тимчасовими (некапітальним) спорудами, що підтверджено документами, які маються в матеріалах справи, то спірне майно взагалі не мало реєструватись в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як це визначено вимогами ч. 4 ст. 5 Закону. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказів спростування вимог позивача відповідачем не надані. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи встановленні судом обставини, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягають стягненню судові витрати у справі, що документально підтвердженні. Враховуючи викладене та

Outcome: approved