Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

21 вересня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом, вселення, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що з 05.01.2007 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Після реєстрації шлюбу на підставі ордеру № 140 від 22.01.2007 року, виданого ПАТ «МК Азовсталь», він вселився до своєї дружини у кімнату гуртожитку № 109, розташованого в місті Маріуполі по вулиці Пашковського, 64А. Дружина у даній кімнаті проживає на підставі ордеру № 76 від 03.09.2004 року, виданого ПАТ «Маркохім». До вселення у дану кімнату він проживав в цьому ж гуртожитку у кімнаті № 142, від якої відмовився, знявся з реєстраційного обліку, та зареєструвався у кімнаті № 109, де проживав спільно із дружиною до червня 2015 року. Наприкінці травня 2015 року сімейні стосунки із дружиною погіршилися, почастішали сварки, у звязку із чим 03.06.2015 року він на декілька днів був вимушений переїхати до своєї сестри [PERSON], яка проживала у [INFO]. Повернувшись за декілька днів, він не зміг потрапити до житла, оскільки дружина змінила замки на вхідних дверях. Всі його особисті речі та спільно придбане майно знаходиться у кімнаті, іншого місця для проживання він не має. У звязку із наведеними обставинами просив усунути перешкоди у користуванні житлом, зобовязавши відповідача передати йому ключі від кімнати, а також вселити його. Крім того, діями відповідача йому спричинено моральну шкоду, оскільки на даний час він змушений шукати собі інше житло, що повязано із додатковими витратами та незручностями. Дана ситуація негативно впливає на його психічний стан. Просив стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду сумі 4000,00 гривень. 16 жовтня 2015 року, не погодившись із предявленим позовом, відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що на підставі рішення правління і профкому ПАТ «Маркохім» № 82 від 25.08.2004 року та відповідно до ордеру № 76 від 03.09.2004 року вона, як наймач, та двоє її синів [PERSON] та [PERSON] отримало право користування двокімнатною квартирою (кімнатою) № 109, розташовано. в будинку № 64А по вулиці Пашковського в місті Маріуполі. Після реєстрації шлюбу із [PERSON] він вселився до квартири з її дозволу на підставі ордеру № 140 від 22.01.2007 року. [PERSON] не проживає у квартирі з 29.05.2015 року, коли його було затримано працівниками міліції у звязку із протиправною поведінкою, зберіганням у житлі наркотичних засобів, вогнепальної зброї та боєприпасів. Запобіжним заходом йому було обрано домашній арешт із зазначенням адреси проживання: [INFO], де він був зареєстрований та проживав до 10.11.2004 року. 16.07.2015 року [PERSON] було засуджено за ст.ст. 263, 309 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі із іспитовим строком на 2 роки. Запобіжний захід до вступу вироку у законну силу суд залишив без змін. З моменту виїзду з житла [PERSON] повністю припинив виконувати свої обовязки члена сімї наймача, участі у витратах на житло не приймає. Посилаючись на положення ст. 107 ЖК України, вважаючи, що через нецільове використання [PERSON] житла та вибуття на нове місце проживання він втратив право користування цим житлом, просила визнати його таким. Позивач [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову підтримав у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Пояснив, що проживав у спірному житлі до 29.05.2015 року, коли його було затримано працівниками міліції. 03.06.2015 року йому було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, він повернувся до дому, однак потрапити до житла не зміг і пізніше дізнався, що дружина змінила замки на вхідних дверях. З 29.05.2015 року стосунки із дружиною стали неприязними через вчинене ним правопорушення. При обранні запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту місцем проживання він зазначив квартиру [ADDRESS]. Через те, що у вказане помешкання не зміг потрапити із-за перешкод з боку відповідачки, він став вимушено проживати у [INFO], де проживає його матір та сестра. Про зміну місця проживання він повідомив слідчого у кримінальному провадженні і саме за цією адресою він продовжив виконувати умови запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. Спірна квартира складається з двох кімнат, тому вважає можливим їх спільне із дружиною проживання у ній. Не заперечував, що у квартирі також зареєстровані двоє повнолітніх дітей відповідачки, однак наполягав, що вони у квартирі не проживають. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги предявленого позову не визнали та вважаючи, що [PERSON] втратив право користування спірним житлом з моменту вибуття, тобто з 03.06.2015 року, просили визнати його таким на підставі ст. 107 ЖК України. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЖК України члени сімї наймача, які проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Згідно із ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Встановлено, що [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], з 05 січня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі та рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 лютого 2016 року, яке набрало чинності 03 березня 2016 року, шлюб між ними розірвано. Згідно із ордером № 76, виданим ПАТ «Маркохім» від 03 вересня 2004 року [PERSON] та членам її сімї було надано право на проживання у кімнаті № 109 гуртожитку, розташованого в місті Маріуполі по вулиці Пашковського, 64А. Згідно із ордером № 140, виданим ПАТ «МК «Азовсталь» від 22 січня 2007 року, [PERSON] було надано право на проживання за місцем проживання дружини у кімнаті № 109 гуртожитку, розташованого в місті Маріуполі по вулиці Пашковського, 64А. Як вбачається з копії особового рахунку № 5001109, виданої ЖКП «Азовжитлокомплекс» від 02 вересня 2015 року у спірному житлі зареєстровані: наймач [PERSON], її чоловік [PERSON], син [PERSON], та син [PERSON]. Таким чином, позивач [PERSON], уклавши шлюб із [PERSON], отримавши у встановленому порядку ордер на жиле приміщення, вселився на правах члена сімї наймача квартири [ADDRESS], а отже правомірно набув права користування цим житлом, і дана обставина не спростована сторонами у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно із ст. 107 ЖК України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Як розяснено пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» на ствердження вибуття, передбаченого ст. 107 ЖК України, суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). З акту, складеного ЖКП «Азовжитлокомплекс» від 05 жовтня 2015 року, вбачається, що [PERSON] не проживає у [INFO] з 03 червня 2015 року і по сьогодення. Особисті речі та предмети особистої гігієни у квартирі відсутні. Разом із тим, матеріалами справи № 1-кс/265/616/15, що знаходилася у провадженні Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області, було встановлено, що 30 травня 2015 року о 22-00 годині [PERSON] було затримано за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 263 ч. 1 КК України. Ухвалою слідчого судді від 02 червня 2015 року щодо [PERSON] застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, було заборонено йому залишати своє житло ([ADDRESS]) у певний проміжок часу доби. Згідно із рапортом в.о. начальника СКР Орджонікідзевського РВ ММУ ГУМВС України в Донецькій області майора міліції [PERSON] від 08 липня 2015 року [PERSON] за місцем реєстрації у квартирі [ADDRESS] не проживає через сварку із своєю дружиною [PERSON] та переїхав на проживання до своєї матері [PERSON], яка проживає у [INFO]. При цьому вказані відомості подані особисто [PERSON] згідно із його заявою від 15 червня 2015 року. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є рідною сестрою [PERSON], який з 2007 року знаходиться у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] У травні 2015 року брата на три доби було затримано працівниками міліції. 02 червня 2015 року відносно нього було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. В цей же день вона із братом приїхала до спірного житла, щоб взяти його одяг та деякі предмети гігієни, проте, потрапити до квартири не змогли, оскільки замки на вхідних дверях було замінено, а двері ніхто не відчинив. З цього часу і по сьогодення брат проживає разом із нею та їх матірю у селі Портовському по вулиці Ювілейній, 12. Впродовж літа 2015 року вона тричі приїздила разом із братом з метою його вселення до помешкання, однак жодного разу потрапити до нього вони так і не змогли. У телефонній розмові [PERSON] стверджувала, що його особистих речей у квартирі не має і до квартири їх не впустить. Допитана в судовому засіданні у якості свідка відповідач [PERSON] пояснила, що під час їх спільного проживання [PERSON] вдома вирощував коноплі, водив до житла незнайомих їй людей. Протягом останніх пяти років [PERSON] неодноразово принижував її, ображав нецензурною лайкою, застосував вплив фізичного характеру, проте, вона не зверталася з цього приводу до компетентних органів, намагаючись створити умови для їх подальшого спільного проживання. 27 травня 2015 року до них знову прийшли невідомі їй раніше люди у військовій формі та після їх візиту на ліжку вона знайшла гранати, а на шафі пакети із невідомою їй речовиною рослинного походження. 29 травня 2015 року в ході прибирання житла у шафі знайшла пістолет, та, злякавшись, викликала працівників міліції. 30 травня 2015 року міліція провела обшук помешкання, а [PERSON] заарештували. 03 червня 2015 року, повернувшись після роботи додому, побачила, що особистих речей чоловіка у квартирі не має, він забрав свої парфуми, предмети особистої гігієни, всю одежу та інструменти. 05 червня 2015 року на її прохання приїхав старший син [PERSON] та змінив їй замок на вхідних дверях. На даний час вона боїться знаходитися поруч із [PERSON] та проживати спільно із ним. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою [PERSON]-[PERSON] та [PERSON], знає їх понад 10 років. Стосунки між ними склались добросусідські. 02 чи 03 червня 2015 року у другій половині дня вона поверталася додому і бачила [PERSON] у супроводі невідомої їй жінки, які виходили з будинку. При зустрічі вони не привіталися і проігнорували один одного. В руках він мав спортивну сумку, а жінка тримала пакет із якимись речами. Всі речі вони склали у легковий автомобіль світлого кольору та поїхали. З цього часу вона не бачила [PERSON] 05 жовтня 2015 року вона була присутньою під час складання акту про не проживання [PERSON] за місцем реєстрації, а також підписувала заяву про небажання сусідів проживати поруч із [PERSON] в одному будинку. Свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає у [INFO] близько 14 років. Із сусідами [PERSON] та [PERSON] знайома близько 3-4 років, стосунки із ними склалися доброзичливі. Їй відомо, що наприкінці травня 2015 року квартиру № 109 відвідували люди у військовій формі, як дізналася пізніше з приводу затримання [PERSON] У перших числах червня 2015 року вона бачила, як з квартири № 109 виходив [PERSON] та невідома їй жінка, вона виносили якісь речі. Через декілька днів до [PERSON] приїхав старший син та змінив їй замок на вхідних дверях. У жовтні 2015 року вона приймала участь у складанні акту про не проживання [PERSON] за місцем реєстрації, при цьому його особистих речей у квартирі вона не бачила. Свідок [PERSON] суду пояснив, що проживає у [INFO]. [PERSON] знає з 2003 року, підтримує товариські стосунки із ним. З [PERSON] познайомився пізніше, коли вона та [PERSON] уклали шлюб. 03 червня 2015 року у другій половині дня [PERSON] приїхав до нього із своєю сестрою, попросив допомогти взяти з спірної квартири деякі речі. Вони разом піднялися, постукали у двері, проте, їм ніхто не відчинив, і вони пішли. Протягом літа 2015 року він ще два рази супроводжував [PERSON] та його сестру до квартири, однак жодного разу до житла вони не потравили. Більше за даним фактом йому нічого не відомо. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що наданими відповідачем та її представником в ході судового розгляду справи доказами, показаннями свідків, не доведено факту свідомого вибуття [PERSON] з спірного житла на нове місце проживання. На переконання суду, факт проживання [PERSON] з 03.06.2015 року у селі Портовському Першотравневого району Донецької області має вимушений, тимчасовий характер через обставини вчинення ним кримінального правопорушення і, як наслідку, погіршення стосунків із дружиною [PERSON], і не свідчить про втрату ним інтересу до спірного житла взагалі. Натомість, факт наявності перешкод у користуванні позивачем [PERSON] спірним житлом, що чиняться відповідачем [PERSON], у вигляді зміни замків вхідних дверей, її небажання надати чоловікові доступ до помешкання, підтверджено поясненнями, як самого відповідача, так і показаннями допитаних свідків. При цьому доказів, які б свідчили про неможливість спільного проживання [PERSON] та [PERSON] в одному помешканні, як то наявності реальної загрози вчинення позивачем насильницьких дій, застосування заходів фізичного чи психологічного впливу, сторонами в ході судового розгляду не надано і судом не здобуто. Відтак, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги [PERSON], вселивши його до спірного помешкання та зобовязавши відповідача [PERSON] надати йому ключі від житла та не чинити перешкод у користуванні ним, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовити за безпідставністю. Вирішуючи позов [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 16 ч. 2 п. 9 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно із ст. 1167 ч. 1 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. За положеннями п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року (з подальшими змінами і доповненнями) моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Разом із тим, позивачем [PERSON] не доведено, у чому полягала моральна шкода, не зазначено, з яких саме міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується, а тому суд вважає необхідним відмовити у задоволенні його позову в цій частині за недоведеністю. У відповідності до положень ст.ст. 79, 88 ЦПК України суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] понесені ним та документально підтверджені витрати з оплати судового збору у сумі 487,20 гривень. На підставі ст.ст. 9, 60, 64, 65, 107 ЖК України, ст.ст. 386, 391, 403 ЦК України, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року (з подальшими змінами і доповненнями),

Outcome: approved