Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

20.03.2017 року до Київського районного суду м.Харкова звернувся з позовом позивач [PERSON] в якому просить: -усунути йому перешкоди в користуванні майном - будинком [ADDRESS] ,виселити [PERSON] та [PERSON] з будинку [ADDRESS] та зняти з реєстраційного обліку відповідачів ,які зареєстровані за адресою:[ADDRESS]. Перед початком судового засідання позивач [PERSON] заявив клопотання про слухання справи без його присутності та без фіксації судового процесу технічними засобами, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.Також зазначив, що у разі неявки в судове засідання відповідача, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причини неявки якого невідомі, або якщо причини неявки будуть визнані судом неповажними, на підставі ст. 224 ЦПК України, просить розглядати справу у заочному порядку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причину неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причину неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. Відповідно до ч. 4ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно із ч. 1ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до ч. 2ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цьогоКодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Всебічно, об'єктивно, повно, безсторонньо та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі письмові докази та пояснення учасників провадження, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний їхній зв'язок у їх сукупності, суд дійшов до висновків, які наведені нижче. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав , що він є власником 45/100 частин будинку [ADDRESS] на підставі договору поділу спільного майна подружжя від 09 червня 2015 року посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сарапас Н.Б,зареєстрованого в реєстрі № 626.З 2014 року за згодою колишньої дружини позивача [PERSON]. проживають та зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON]Проте до теперішнього часу у добровільному порядку не виселяються та не знімаються з реєстрації, хоча обіцяли виписатися після вступу до інституту через рік, що перешкоджає позивачу у повній мірі здійснювати свої права з володіння та користування власністю. Суд, дослідивши матеріали справи, та докази, надані в їх обґрунтування, вважає, що позовні вимоги законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) встановив наступне. Судом встановлено, що 45/100 частин будинку який розтошований за адресою: [ADDRESS] належить позивачу на праві власності на підставі договору поділу спільного майна подружжя від 09 червня 2015 року посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сарапас Н.Б,зареєстрованого в реєстрі № 626 ,а також згідно державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.06.2015 за №38775222. У зазначеному будинку зареєстровані та проживають відповідачі [PERSON] та [PERSON], які не є власниками квартири, не є членами його сімї, що підтверджується довідкою про склад сім»ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку,осіб ,виданою Адміністрацією Київського району Харківської міської ради від 06.03.2017 року Так, права власника жилого будинку визначені ст. 383 ЦК Українитаст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК Україникожна сторона повинна довести шляхом надання належних і допустимих доказів ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Частиною 4статті 60 ЦПК Українипередбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Приймаючи рішення по суті заявлених вимог, суд керується положеннями статті 41 Конституції України, якою закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що передбачено ст.ст. 316, 317, 319, 321 ,391 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Тобто позивач вправі самостійно вирішувати питання взяття на реєстрацію та зняття з реєстрації фізичних осіб у житловому приміщенні, користуватися житлом, яке належить на праві приватної власності. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. З постанови Верховного Суду України від 16.01.2012 року «Про усунення перешкод у користуванні власністю» вбачається, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі ч.1ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно п. 33 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до положень статей391,396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Таким чином. враховуючи, що позивач є власником 45/100 частин спірного будинку, відповідачі не є членом його сімї, між ними відсутні будь-які домовленості щодо користування відповідачами квартирою, суд вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Отже, зважаючи на відсутність підстав для проживання [PERSON] та [PERSON] у будинку [ADDRESS],вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Даючи правову оцінку наданим доказам в обґрунтування вимог позивача, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно дост. 88 ЦПК Українистороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved