Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

20.08.2020 року [PERSON] звернувся до суду з вище вказаним позовом , посилаючись при цьому на те, що 04.05.2020 [PERSON] позичив у нього 7500гривень. Які зобов`язувався повернути до 30.07.2020 .На підтвердження договору позики позичальник написав йому розписку, в якій зобов`язався повернути борг, а в разі затримки сплатити пеню в розмірі 1% за кожен день прострочення від суми заборгованості. Однак у зазначений строк не виконав умови договору і допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, його звернення з повернення боргу не дали результату, телефон боржника відключений. Просить стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу згідно договору позики -7500 гривень, 2325грн -пені. Всього 9825,46 гривень, та судові витрати. Ухвалою Березанського міського суду Київської області від 06.11.2020 року відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в спрощеному проваджені на 01.12.2020 року. В судових засіданнях 01.12.2020, 11.01.2021, 01.02.2021, 24.02.2021, 13.03.2021 оголошувалась перерва для повторного виклику відповідача. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі,пославшись на обґрунтування викладенні в позовній заяві. Відповідно до відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Повістки про виклик до суду за зареєстрованим місцем проживання, відповідач не отримав, відповідно до відмітки зворотнього поштового повідомлення(, за закінченням терміну зберігання, інші причини). Крім того, відповідач [PERSON] повідомлявся про дату, час та місце судового засідання шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Суд вважає, що відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про розгляд справи відповідно до вимог ст. 128, 131 ЦПК України. В рішенні Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Відповідач, належним чином повідомлений, в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, від нього не надходило заява про розгляд справи за його відсутності, ним не подано відзиву, зважаючи на те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути заочно справу без відповідача на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення. Відповідно доч.1ст.279ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі ч. 8 ст.178ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи , суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими , що підлягають задоволенню. В судовому засіданні встановлено. Відповідно до ч 2,3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 04.05.2020 року між сторонами було укладено договір позики. На підтвердження укладення вказаного договору позики та його умов позивачем було надано суду копію розписки (а.с.4). За умовами договору від 04.05.2020 року, оформленого належною розпискою, відповідач отримав у позивача в борг грошові кошти в розмірі 7500грн. , у разі не повернення зазначених коштів , відповідач бере на себе відповідальність сплатити 1% пені за кожен день прострочення від залишку існуючого боргу. Відповідач зобов`язувався повернути дану суму коштів до 30.07.2020 року. В порушення взятих на себе зобов`язань відповідач не повернув позивачу борг у строк, обумовлений договором позики. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.. 611 ЦК України «У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки,встановлені договором або законом,зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору. Відповідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 18.01.2017року Верховним Судом України було висловлено правову позицію у справі за № 36-2789цс16 відповідно до якої договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, адже після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або відповідної кількості речей того ж роду й такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно із Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-79цс14, згідно з якою: «Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року № 6-50 цс16, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України). Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Слід також зазначити, що аналогічні правові висновки у справах про стягнення заборгованості за договорами позики були викладені ВССУ в ухвалі від 25.01.2017 у справі № 569/11141/15-ц та ухвалі від 23.01.2017 у справі № 564/680/15-ц Вище викладену правову позицію також застосував ВССУ в ухвалі від 21.12.2016р. по справі № 444/2909/15-ц, де додатково зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі, грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ст.. 1050 ч 1 ЦК України «Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.» Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Оскільки відповідач зобов`язання з повернення позики у строк до 30 липня 2020 року не виконав, відповідно до правил ст. 253 ЦК України він є таким, що прострочив виконання зобов`язання з 31 липня 2020р . Відповідно до ст. 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. У судовому засіданні суд дослідив оригінал боргової розписки ,яку надав до суду позивач,розписка не містить жодного посилання на виконання відповідачем договору позики, у зв`язку з чим суд вважає, що боргове зобов`язання відповідачем [PERSON] не виконане. У відповідності до ст.ст. 610,611,625 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов,визначених - згідно змісту зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки,встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошових зобов`язань. У постанові № 6-37цс15 від 1 квітня 2015 року Верховний Суд України зробив правовий висновок, зокрема про те, що звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у зв`язку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов`язань. Враховуючи викладене, оскільки відповідач умови договору позики не виконав, суму боргу не повернув у строки зазначені у договорі, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача пеню за договором позики від 04.05.2020р. у сумі 2325грн. за період з 31.07.2020р по 30.08.2020р. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір у розмірі 840,80 грн. також необхідно стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved