Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

20 березня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів в сумі 25 900 гривень за нікчемним правочином, розпискою-завдатком. (а.с.3-5), згодом 06.11.2014 року позивачка свої позовні вимоги уточнила (а.с.89-90). Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 04.06.2012 року між нею та відповідачем було укладено усна домовленість про купівлю нею у нього житлового будинку за адресою [ADDRESS] за ціною 10 тис. дол. США. Після чого вона йому передала в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу будинку грошові кошти в сумі 2 тис. дол. США, а також зазначила залишок в розмірі 8 тис. дол. США, які вона зобов'язана була сплатити відповідачеві після оформлення ним свідоцтва на право власності на будинок та на земельну ділянку, який він успадкував, що підтверджується розпискою [PERSON], яка була надана ним позивачці. В свою чергу нею було надано розписку відповідачеві про залишок суми, яка підлягали сплаті після оформлення ним правовстановлюючих документів. У вересні 2013 року [PERSON] повідомив, що домовленість він розриває та буде шукати нових покупців, так як вартість будинку він збільшує до 14 тис. дол. США. Відповідач відмовився повернути кошти, які нею були передані йому за розпискою в сумі 2 тис. дол. США, в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу будинку. Посилаючись на викладене, [PERSON] просила суд стягнути з [PERSON] на її користь 2 тис. дол. США, що еквівалентно 25900 грн. В судове засідання позивачка не з'явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, надала суду заяву, в якій підтримала свої позовні вимоги та просила задовольнити їх в повному обсязі. Справу просила розглянути без її участі. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що він не повернув кошти позивачці в зв'язку з тим, що не має матеріальної можливості. Представник відповідача з позицією [PERSON] погодилася та суду пояснила, що позивачка користувалася землею та будинком, від купівлі якого згодом відмовилася сама, що підтверджується висновком Шосткинського МВ УМВС України у Сумській області за заявою [PERSON] від 14.02.2014 року. Судом тривалий час розглядалася справа у зв'язку з неналежною поведінкою сторін. Із матеріалів справи вбачається, що 04.06.2012 року [PERSON] отримав від [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 2 тис. доларів США в рахунок майбутнього продажу будинку за адресою [ADDRESS], що підтверджується розпискою за підписом [PERSON] (а.с.111). Згідно зі свідоцтва на право власності на нерухоме майно власником житлового будинку за адресою [ADDRESS], є [PERSON] з 02.10.2012 р. (витяг приєднаний до матеріалів справи в судовому засіданні 09.02.2015р.) Відповідно до висновку Шосткинського МВ УМВС України у Сумській області, позивачка зверталася з заявою до правоохоронних органів з проханням зобов'язати відповідача виконати усну домовленість та вимогою про повернення їй коштів в сумі 2 тис. дол. США. Відповідач та його представник даний факт не оспорювали у судовому засіданні. В судовому засіданні, судом встановлено, що [PERSON] передала кошти в сумі 2 тис. дол. США відповідачеві [PERSON], що підтверджується розпискою позивачки, яку в судовому засіданні 09.02.2015 р. передав відповідач з якої вбачається, що позивачка дійсно передала відповідачеві кошти в сумі 2 тис. дол. США.(оригінал розписки приєднано до матеріалів справи), які він не має можливості повернути в зв'язку з скрутним матеріальним становищем. Судом встановлено, що на час одержання коштів [PERSON] від позивачки, а саме 04.02. 2012 р., він не був власником будинку. Договір є укладеним, якщо сторони, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за власної волі, в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення прав та обов'язків. Суд приходить до висновку волевиявлення та укладення спірного договору було вільним. Проте твердження відповідача та його адвоката, щодо користування будинком та землею позивачки суд не може взяти до уваги, оскільки, відповідач взяв кошти у позивачки та дав їй розписку і це його робити ніхто не змушував. Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Під порушенням зобов'язання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника. Порушенням зобов'язання є його невиконання і неналежне виконання. Невиконання зобов'язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов'язання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобов'язання могли утримуватися від їх вчинення. З матеріалів справи вбачається, що позивачка взяті за домовленістю на себе зобов'язання виконав та передала сумі 2 тис. дол. США відповідачеві, який їх взяв, що підтверджується розписками сторін, та про що [PERSON] не заперечував у судовому засіданні. Натомість, відповідачем та його представником, в порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України не надано жодного доказу на підтвердження зазначених обставин, щодо упущеної вигоди, втрати покупців та ін. Передача коштів позивачем відповідачеві є дійсною, що підтверджується розписками. Відповідач своє зобов'язання не виконав та вимогу позивачки проігнорував, фактично відмовившись повернути кошти взяті у позивачки таким чином відмовився від договору в односторонньому порядку, що є неприпустимим, а тому повинен нести негативні наслідки таких своїх неправомірних дій, а саме сплатити їй суму коштів 25 900 за розписками, як позивачки від 04.07.2012 року (оригінал розписки приєднано до матеріалів справи у судовому засіданні 09.02.2015 року) так і відповідача від 04.06.2012 року(а.с.111). Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2ст. 1047 ЦК передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У зв'язку з вищевикладеним суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved