Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

20.02.2020 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Марківської районної державної адміністрації Луганської області (орган опіки та піклування) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування свого позову позивач посилався на те, що на праві приватної власності йому належить житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 22.01.1992 року, посвідченим державним нотаріусом Марківської державної нотаріальної контори Ченакал Е.Л. від 22.01.1992 р., реєстр за № 203. Право власності зареєстровано Районним бюро технічної інвентаризації Марківської районної ради народних депутатів 28.09.2000 року за № 2/199. Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб, виданої виконавчим комітетом Гераськівської сільської ради Марківського району Луганської області № 02-30/59 від 03.02.2020 р., до складу сім`ї (зареєстрованих) входять: його дружина [PERSON] , син [PERSON] , невістка [PERSON] , та онуки - [PERSON] і [PERSON] . Фактично в житловому будинку проживає він та дружина, а відповідачі [PERSON] , [PERSON] разом з малолітніми дітьми - [PERSON] і [PERSON] з вересня 2016 року за вказаною адресою не проживають. Їх особисті речі в житловому будинку відсутні, вони мають інше постійне місце проживання, що свідчить про відсутність інтересу до вказаного житла. На даний час син разом із сім`єю мешкають в Російській Федерації, але інформацією про конкретну адресу їх місця проживання він не володіє. Зазначені обставини підтверджуються також довідкою, виданою виконавчим комітетом Гераськівської сільської ради Марківського району Луганської області № 02-30/60 від 03.02.2020 р. про не проживання відповідачів в житловому будинку за вказаною адресою з вересня 2016 року та актом обстеження сім`ї [PERSON] , складеним депутатом Гераськівської сільської ради Марківського району Луганської області Громак Н.А. від 03.02.2020 р. про не проживання відповідачів за вказаною адресою з вересня 2016 року. Крім того, ці обставини підтверджують сусіди - [PERSON] та [PERSON] , які засвідчили цей факт своїм підписом в зазначеному акті депутата. Реєстрація відповідачів на даний час створює для нього, як власника, певні труднощі, пов`язані з реалізацією своїх прав, тому він змушений звернутися з даним позовом до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечує (а.с.60). Представник позивача-адвокат Красноруцький О.М. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечує (а.с.97). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] повторно в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суду не повідомили, своїм правом на подачу відзиву не скористалися, хоча була належним чином повідомлені про дату, місце та час судового засідання, про що свідчать оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України» на веб-сайті Марківського районного суду в розділі «Повідомлення про судове засідання або про виклик до суду осіб, яким неможливо здійснити надіслати кореспонденції», оскільки відповідач за зазначеною адресою не мешкає (а.с.54,71, 85). Представник третьої особи, служби у справах дітей Марківської районної державної адміністрації Луганської області (орган опіки та піклування) в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у відсутність представника та при вирішенні справи та ухваленні рішення, покладався на розсуд суду (а.с.81). Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому, зі згоди позивача, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи у відсутність сторін та ухвалити заочне рішення у справі, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. 22.06.2020 року згідно ст.281 ЦПК України, без виходу суду до нарадчої кімнати, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи з занесенням до протоколу судового засідання. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини. В судовому засіданні судом було встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 22.01.1992 року, посвідченим державним нотаріусом Марківської державної нотаріальної контори Ченакал Е.Л. від 22.01.1992 р., реєстр за № 203. Частка ціла. (а.с.10-11). Право власності [PERSON] (частка ціла) зареєстровано Районним бюро технічної інвентаризації Марківської районної ради народних депутатів 28.09.2000 року за № 2/199 та виготовлено технічний паспорт на будинок [ADDRESS] (а.с.12-14). Згідно Довідки про склад сім`ї та проживання, виданої Гераськівською сільською радою Марківського району Луганської області №02-30/59 від 03.02.2020 р., до складу сім`ї (зареєстрованих) за адресою: [ADDRESS] входять: [PERSON] , [INFO] (голова домогосподарства), [PERSON] , [INFO] (дружина), [PERSON] , [INFO] (син) - зареєстрований але не проживає, [PERSON] , [INFO] (невістка) - зареєстрована але не проживає, [PERSON] , [INFO] (онука) - зареєстрована але не проживає, [PERSON] , [INFO] (онука) - зареєстрована але не проживає (а.с.16). [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] та [PERSON] , які зазначені в графі « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] від 27.04.2012 року (а.с.8). [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] та [PERSON] , які зазначені в графі « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] від 27.05.2016 року (а.с.9). Відповідно до Паспорту громадянина України [NUMBER] , виданого Золотоніським РВ УДМС в Черкаській області 27.08.2014 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 01.10.2015 року (а.с.6 та 6 зворотна сторона). Відповідно до Паспорту громадянина України [NUMBER] , виданого Марківським РВ УМВС України в Луганській області 30.10.2010 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 01.10.2015 року (а.с.7, та 7 зворотна сторона). Відповідно Акту, складеного депутатом Гераськівської сільської ради Марківського району Громак Н.А. від 03.02.2020 року, [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO], не проживають за адресою: [ADDRESS] з вересня 2016 року по даний час. Вказані дані підтверджують свідки - [PERSON] , [PERSON] , які також підписали даний Акт (а.с.18). Таким чином, в судовому засіданні судом було встановлено, що між позивачами та відповідачами виникли правовідносини, що регулюються главою 28, 32 Цивільного кодексу України «Право власності на житло» та «Право користування чужим майном». Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з наступного. Згідно з ч.1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст. 41 Конституцією та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Тобто, користування житловим приміщенням дитини є похідним від права користування житловим приміщенням батьків. З втратою права користування житловим приміщенням батьками припиняється і право користування житловим приміщенням їх дітьми. Визнання дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням не порушує прав малолітньої дитини, так як вони фактично проживають за іншою адресою. Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це лише фіксація фактичного місця проживання особи і вона не пов`язана з будь-якими іншими правами особи. Будучи зареєстрованими у будинку позивача, його малолітні онуки не набувають за фактом реєстрації ніяких майнових прав відносно помешкання позивача і, відповідно, будучи визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням, ніяких прав не втрачають. Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Служба у справах дітей Марківської районної державної адміністрації (орган опіки та піклування) надали висновок від 25.05.2020 року, згідно якого дане питання про визнання особи, такою що втратила право користування житловим приміщенням прохають розглянути на розсуд суду, оскільки відповідачі [PERSON] , [PERSON] , малолітні діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають в Російській Федерації і комісія з питань захисту прав дитини не мала змоги з ними поспілкуватися (а.с.80). Таким чином, пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Отже суд вважає, що позивач має право вимагати визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки вони відсутні понад один рік. Втрата права користування житловим приміщенням є підставою відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином за наявності рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, особа підлягає зняттю з реєстрації місця проживання на підставі Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». На підставі викладеного, враховуючи, що відповідачі з вересня 2016 року не проживають у вищевказаному будинку позивача, чим створюють перешкоди у володінні та користуванні будинком, суд приходить до висновку, що позов заявлено обґрунтовано та він підлягає задоволенню. Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується дублікатом квитанції від 12.02.2020 року про сплату судового збору в сумі 840грн. 80 коп.

Outcome: approved