Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

21.09.2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення боргу в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики укладеним у формі боргової розписки в загальному розмірі 179849,60 грн., яка складається з: 3900,00 доларів США в еквіваленті національної валюти станом на час подачі позову в сумі 82623,00 грн. - основний розмір боргу; 6193,30 грн. - 3% річних від простроченої суми; 61843,31 грн. - інфляційні нарахування відповідно до положень ст. 625 ЦК України; 28802,90 грн. - відсотки за користування позикою відповідно до положень ст. 1048 ЦК України, а також відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 08.11.2012 року позивач надав грошові кошти у борг відповідачу в розмірі 3900,00 доларів США. На підтвердження отримання коштів відповідач склав розписку та зобов'язався повернути кошти до 28.12.2012 року, однак коштів відповідач до теперішнього часу не повернув. За наведених обставин та посилаючись на положення ст.ст. 625, 1046, 1047, 1048 1050 ЦК України позивач просить стягнути основну суму боргу, три відсотки річних від простроченої суми та інфляційні нарахування у відповідності до положень ст. 625 ЦК України і проценти за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України у відповідності до положень ст. 1048 ЦК України. До початку судового розгляду представник позивача звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився. Повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи суд визнає належним на підставі положень ст. 74 ЦПК України, враховуючи, що судова кореспонденція, яка направлялась за зареєстрованим місцем проживання відповідача повернулась до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що за змістом наявної в матеріалах справи копії розписки від 08.11.2012 року, відповідач отримав у борг від позивача грошові кошти в сумі 3900,00 доларів США та зобов'язався повернути кошти до 28.12.2012 року (а.с. 6). Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до вимог вказаної норми закону Договір позики між позивачем та відповідачем укладений в письмовій формі у вигляді боргової розписки. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як зазначає позивач та не спростовано відповідачем, у визначений договором позики строк, відповідач суми боргу не повернув. За наведених обставин вимоги позивача про стягнення з відповідача позиченої суми коштів є обґрунтованими. При цьому, відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, в резолютивній частині рішення має бути зазначений розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачем визначено до стягнення еквівалент основного боргу в іноземній валюті станом на час подання позову в розмірі 82623,00 грн. При цьому, станом на час прийняття рішення по справі офіційний курс долара США до національної валюти є дещо вищим і еквівалент основної суми боргу становить 85537,86 грн., однак з врахуванням наведених положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд не виходячи за межі позовних вимог, приходить до висновку про необхідність задоволення позову в частині основної суми боргу в розмірі заявленому позивачем, що дорівнює 82623,00 грн. Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як вбачається зі змісту боргової розписки, сторони не встановлювали розміру процентів за користування позикою, а також сторонами не було визначено, що позика є безпроцентною. За таких умов вимоги позивача про стягнення процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ є обґрунтованими. Перевіривши проведений позивачем розрахунок процентів за користування позикою з урахуванням положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд зазначає, що його кінцева сума до стягнення у розмірі 28802,90 грн. є вірною, а тому позовні вимоги в цій частині щодо стягнення процентів за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно положень ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи встановлені судом обставини щодо неповернення відповідачем отриманих у позику коштів та з огляду на положення зазначених вище норм чинного законодавства України, вимоги позивача про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми боргу за період з 29.12.2012 року по 31.08.2015 року є обґрунтованими, і перевіривши правильність здійснення позивачем розрахунку 3% річних у сумі 6193,30 грн., суд приходить до висновку про необхідність задоволення таких вимог позивача в межах заявлених позовних вимог, оскільки за проведеним судом розрахунком термін прострочення становить 976 днів, а позивач визначає простроченими 912 днів, що є його правом на розпорядження предметом спору на власний розсуд. Стосовно стягнення з відповідача інфляційних нарахувань на суму боргу, суд вважає, що у задоволенні таких вимог слід відмовити, з огляду на наступне. Як передбачено нормами Закону № 1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Оскільки, суд стягує з відповідача суму основного боргу у розмірі 3900,00 доларів США в еквіваленті національної валюти станом на час подання позову, така обставина унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних із знеціненням боргу, адже фактично знецінення суми основного боргу у розмірі 82623,00 грн. не відбулось. На підставі викладеного,

Outcome: partial