Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

20 листопада 2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON]. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 18 вересня 2014 року між ним та відповідачем було укладено письмовий договір позики, відповідно до якого він надав відповідачеві у борг грошові кошти в сумі 14\~500 грн, а останній зобовязався повернути їх до 01 січня 2015 року. Посилаючись на те, що до теперішнього часу відповідачем взяті на себе зобовязання не виконано, просив стягнути з останнього на свою користь 14 500 грн в рахунок заборгованості за договором позики, а також 1\~256 грн 14 коп. в рахунок 3% річних та збитків від інфляції в сумі 11\~600 грн. Особи, які беруть участь у справі, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 130 ЦПК України, до суду не зявилися, про причини своєї неявки не повідомили. Дослідивши письмові докази, що є у справі, суд дійшов такого. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Як встановлено у судовому засіданні, між позивачем та відповідачем 18 вересня 2014 року було укладено договір позики, що підтверджується представленою суду розпискою відповідача, згідно з якою останній зобовязався повернути позивачеві борг в сумі 14\~500 грн до 01 січня 2015 року (а. с. 7). Згідно з положеннями ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що в порушення вимог ст.ст. 526, 1049, 1053 ЦК України відповідач взяті на себе зобовязання не виконав, вчасно суму боргу позивачеві не повернув, на день розгляду справи судом борг [PERSON] перед [PERSON] складає 14\~500 грн. Вирішуючи питання щодо розміру суми за користування позикою, яка підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер і якою установлена презумпція оплатності позики. Так, у відповідності до вказаної норми закону, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Аналогічна правова позиція закріплена рішенням Верховного Суду України від 02 липня 2014 року (справа № 6-6-36цс14). Враховуючи вищевикладене, суд приймає до уваги письмові розрахунки, що містяться в позовній заяві, однак не погоджується з порядком обрахування процентів за користування позикою, оскільки позикодавець згідно вимог ст.ст. 625, 1048 ЦК України, має право на одержання процентів від суми позики лише протягом строку дії договорів, а після їх закінчення, у разі прострочення виконання грошового зобовязання, застосовуються положення ст. 625 ЦК України, відповідно до яких боржник зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми. Відтак, суму, що підлягає стягненню, слід обрахувати наступним чином: основний борг 14\~500 грн, проценти за користування позикою за 573 дні прострочення 1\~256 грн 14 коп., збитки від інфляції 11\~600 грн. Відтак, сума, що підлягає стягненню, складає 27 356 грн 14 коп. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Також, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 640 грн судового збору, оплата яких підтверджується відповідною квитанцією. На підставі викладеного,

Outcome: approved