Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

1). У квітні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до відповідача [PERSON] з позовом про вселення в житлове приміщення її разом з двома неповнолітніми дітьми: [PERSON] і [PERSON], обґрунтовуючи його наступним. 17 вересня 1995 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, який до теперішнього часу не розірвано. Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх синів: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], які зареєстровані разом з нею в квартирі [ADDRESS]. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 04 квітня 2014 року, яке набрало чинності 15 квітня 2014 року, вона с чоловіком поділила частину їх спільного сумісного майна, придбаного за період шлюбу. За нею визнано право власності на автомобіль марки MAPLE С81 SMA 7181, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER], а за відповідачем - право власності на квартиру [ADDRESS]. Починаючи з жовтня 2015 року, їх відносини з відповідачем погіршилися через зловживання ним спиртними напоями та останній вигнав з квартири її та дітей, посилаючись на те, що квартира за рішенням суду належить йому і вона з дітьми не має права в ній проживати. З жовтня 2015 року вона була змушена орендувати для проживання інше житло, що розташоване за адресою: м. Димитров Донецької області, мікрорайон «Молодіжний»[ADDRESS]. До 07 березня 2016 року, коли відносини між ними на деякий час нормалізувалися, вона з дітьми зявлялась в житло, належне відповідачу, але ключі від квартири останній забрав і не дозволяє знаходитися там у його відсутності, заперечує проти постійного проживання в спірній квартирі її та дітей. З 07 березня 2016 року, відповідач почав проживати у цій квартирі разом зі своєю співмешканкою [PERSON], яку зареєстрував в квартирі без згоди позивача і перестав допускати в квартиру останню та дітей. Тому вона звернулась до суду з зазначеним позовом, який просила задовольнити. 2). У травні 2016 року відповідач [PERSON] звернувся до позивача [PERSON] з зустрічним позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в обґрунтування якого зазначив, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані він, позивач та їх діти: [PERSON] і [PERSON]. У жовтні 2014 року з належної йому квартири він не виганяв позивача та їх дітей, оскільки в жовтні 2014 року [PERSON] добровільно забрала свої речі і пішла з квартири через припинення їх сімейних стосунків. Позивач не проживає у вказаній квартирі без поважних причин більше року та між ними не було домовленості про те, що за нею буде зберігатися право проживання у спірній квартирі. Тому вважає, що [PERSON] втратила право користування жилим приміщенням. Щодо заявленого первісного позову, то він не заперечує відносно вселення дітей в спірну квартиру, оскільки діти і так постійно бувають у нього у квартирі. Просив визнати позивача [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 29 серпня 2016 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про вселення, задоволені частково. Вселено [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у квартиру за адресою: [ADDRESS]. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задоволено. [PERSON] [INFO] визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 367 грн. 47 коп. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. Із вказаним рішенням не погодилась позивач [PERSON] і подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду в частині відмови в задоволені її позову до [PERSON] про вселення в житлове приміщення та задоволення зустрічного позову [PERSON] до неї про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, скасувати та ухвалити нове рішення, яким її первісний позов задовольнити повністю, а в задоволенні зустрічного позову - відмовити. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що суд дійшов помилкового висновку про те, що відповідач не чинив їй перешкоди в користуванні спірним житловим приміщенням. Так, допитані в суді свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що з боку відповідача на її адресу були погрози і якщо вона разом з дітьми не залишить спірну квартиру до кінця жовтня 2014 року, то він виставить її з квартири насильно, а тому вона змушена була залишити це житло. В березні 2016 року відповідач почав проживати в спірній квартирі з іншою жінкою і взагалі перестав впускати її - [PERSON] в спірну квартиру. Інше житло у неї відсутнє і вона не може оплачувати за оренду житла і комунальні послуги, оскільки працює нянею у дитячому садку і її зарплата становить 2 000 грн. Інших доходів, окрім зарплати та аліментів вона не отримує. Рішення суду щодо вселення [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у квартиру за адресою: [ADDRESS] сторонами не оскаржується. В судове засідання апеляційного суду позивач [PERSON], відповідач [PERSON], треті особи - [PERSON] та представник органу опіки і піклування Мирноградської міської ради в судове засідання апеляційного суду не зявилися, але про час та місце розгляду справи повідомлені судовими повістками та телефонограмами (а.с. 99 - 103, 104 -107, 109, 110, 118) та надіслали до апеляційного суду простою та електронною поштою листи про розгляд справи у їх відсутності (а.с. 93, 111 - 112, 113-114, 116 - 117 ). При цьому, позивач просила апеляційну скаргу задовольнити, а відповідач заперечував проти доводів апеляційної скарги. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи і перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача [PERSON] підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - в частині відмови в задоволенні позову [PERSON] та задоволення зустрічного позову [PERSON] і розподілу судових витрат - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення первісного позову [PERSON] та відмову в задоволенню зустрічного позову [PERSON], виходячи з наступних підстав. Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, відповідно до положень п. п. 1, 3 та 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, є неповне зясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Частиною 2 ст. 309 ЦПК України передбачено, що норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення привело до неправильного вирішення справи. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 17 вересня 1995 року, який зареєстрований в Успенській селищній раді Лутугінського р-ну Луганської області, актовий запис № 62, від шлюбу народилися діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.3-5). Згідно довідки приватного підприємства «Домінант-сервіс» від 12 квітня 2016 року, у квартирі за адресою: [ADDRESS], зареєстровані сторони по справі, їх діти: [PERSON] та [PERSON] а також громадянка [PERSON] (а.с.12). Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 29 жовтня 1999 року, посвідченого державним нотаріусом Димитровської державної нотаріальної контори, реєстр № 2415, відповідач [PERSON] придбав квартиру в [ADDRESS] (а.с.13). У відповідності з рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 04 квітня 2014 року, яке набрало чинності 15 квітня 2014 року, за відповідачем визнано право власності на квартиру, розташованою за адресою: [ADDRESS]; а за позивачем право власності на автомобіль MAPLE С81 SMA 7181, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.15-16). Згідно акту Координаційного комітету самоорганізації населення м. Димитров від 20 травня 2016 року, позивач [PERSON] до теперішнього часу зареєстрована за адресою: м. Мирноград (Димитров), вул. Соборна (Ватутіна)[ADDRESS]. В дійсності, з жовтня 2014 року вона разом з дітьми: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], проживають в [INFO] (Димитров) на мікрорайоні «Молодіжний» (а.с.46). Частково задовольняючи позов [PERSON] про вселення в квартиру, суд виходив з того, що діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], мають право на користування спірною квартирою за адресою: [ADDRESS], оскільки ця квартира належить їх батьку - відповідачу по справі та відповідно підлягають вселенню у спірну квартиру. Також суд дійшов висновку, що відповідач не перешкоджав помешканню позивача у спірній квартирі разом з дітьми, а оскільки судом не встановлено поважних причин не проживання позивача у спірній квартирі більше року, то у позові про вселення позивача повинно бути відмовлено, а зустрічний позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню. При цьому суд посилався на вимоги ч.2 ст.405 ЦК України, якою передбачено, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Проте з такими висновками суду погодитися не можна, оскільки вони суперечать нормам матеріального та процесуального права. Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України, рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Так, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК члени сім'ї власника будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 405 ЦК. Як передбачено ч. 4 ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК член сім'ї власника будинку (квартири) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову [PERSON] в частині вселення її в квартиру, виходив із того, що остання без поважних причин не мешкає в спірній квартирі більше року та їй не чиняться перешкоди в користуванні житлом, задовольнивши з цих же підстав зустрічний позов [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Указаного висновку суд дійшов на підставі неповно зясованих обставин, що мають значення для справи, і неправильній оцінки обставин справи. Так, в судовому засіданні позивач [PERSON] пояснила суду, що вона через погрози відповідача залишила житло в у жовтні 2014 року, та останній не дозволяв їй проживати в спірній квартирі, а з березня 2016 року відповідач [PERSON] проживає з співмешканкою [PERSON] в цій же квартирі. До теперішнього часу вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та разом з двома неповнолітніми дітьми зареєстровані в спірній квартирі на правах членів сімї відповідача ( а.с. 3, 4,5, 6-7, 12). В судовому засіданні відповідач також заперечував проти вселення позивача у спірну квартиру. З пояснень третьої особи [PERSON] з 05 березня 2016 року вона в якості цивільної дружини проживає разом з відповідачем у квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS], та заперечує проти сумісного мешкання в спірній квартирі з позивачем. Факт проживання в спірній квартирі [PERSON] підтверджується й довідкою приватного підприємства «Домінант-сервіс» від 12 квітня 2016 року (а.с. 12). В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] показали суду, що у жовтні 2014 року позивач залишила квартиру через погрози чоловіка і вона з дітьми проживає за іншою адресою. Отже, твердження позивача [PERSON] про те, що вона разом с неповнолітніми дітьми із поважних причин не мешкає в [ADDRESS] через те, що їй чинилися перешкоди в користуванні житлом, підтверджуються сукупністю доказів. Суд першої інстанції на вказане не звернув уваги, дав неправильну оцінку обставинам справи та прийняв помилкове рішення про часткову відмову в задоволенні первісного позову і задоволення зустрічного позову. За таких обставин висновки суду першої інстанції про те, що в спірній квартирі позивач [PERSON] не проживає без поважних причин більше року, будь - яких перешкод в користуванні житлом її не чиниться, та вона не надала суду доказів про порушення свого права на проживання в спірній квартирі, не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на досліджених у судовому засіданні доказах, а тому рішення суду про відмову в задоволенні первісного позову [PERSON] не може залишатися в силі і підлягає скасуванню. Оскільки, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні первісного позову, суд виходив з помилково встановлених обставин справи, неправильно вирішив спір, то підлягає скасуванню рішення суду і в частині задоволення зустрічного позову, оскільки правові та фактичні підстави для задоволення зустрічного позову відсутні, так як [PERSON] є членом сімї з власника квартири і не позбавлена права користування займаним приміщенням, яким не могла користуватися з поважних причин через вчинення перешкод в його користуванні. Враховуючи, що при ухвалені рішення суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи, допустив невідповідність висновків суду обставинам справи, порушив норми матеріального і процесуального права, то відповідно до вимог п.п. 1, 3 та 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, рішення суду в частині відмови в задоволенні позову [PERSON] та задоволення зустрічного позову [PERSON] підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення первісного позову в повному обсязі і відмову в задоволенні зустрічного позову. Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача апеляційний суд вважає обґрунтованими, а скаргу [PERSON] такою, що підлягає задоволенню. Оскільки суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення про задоволення позову [PERSON], то на підставі ст. 84, ч. 1 та ч. 5 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, апеляційний суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати: судовий збір за подачу позову в сумі 551 грн. 21 коп. (а.с. 23) та за подачу апеляційної скарги - 606 грн.32 коп. (а.с. 82) на загальну суму 1157 грн. 53 коп.

Outcome: approved