Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-26 00:00:00

19 травня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 26.06.1996 року йому належить квартира [NUMBER], що розташована за адресою: [ADDRESS]. У вказаному будинку крім нього зареєстровані його дружина [PERSON] та діти [PERSON] та [PERSON]. Відповідач по справі мешкав в квартирі з моменту її купівлі 1996 року по 2011 роки, після чого, забравши свої речі, виїхав з квартири. На його прохання знятись з реєстраційного обліку відповідач не реагує. Посилаючись на ст. 405 ЦК України, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартири [ADDRESS] В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не з»явився, про день і час слухання справи повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив. Суд на підставі ст. 224 ЦПК України ухвалює заочне рішення по справі, оскільки належним чином відповідач не повідомив про причини своєї неявки, а позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. Суд, вислухавши позивача, з»ясувавши обставини по справі та перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивачу по справі на праві власності належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 4-7). В квартирі окрім позивача значаться зареєстровані його дружина [PERSON], та діти [PERSON] ( а. с. 8,10), та [PERSON] ( а.с. 8) Відповідач [PERSON] не проживає в квартирі з грудня 2011 року по теперішній час ( а. с. 20). Отже, відповідач значиться зареєстрованим на вказаній житловій площі як член сім»ї , набув право користування та зареєстрував своє місце проживання в установленому законом порядку. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 60 ЦПК України кожна із сторін зобов»язанна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійсненні власником права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню ( частина друга статті 386 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права корситування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім»ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім»ї власника будинку ( квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку ( квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до п. постанови №5 Пленуму ВССУ від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Оскільки квартира перебуває у приватній власності, відповідач значиться зареєстрованим у квартирі як член сім»ї власника житла,між вказаними особами як суб»єктами сервітутного правовід ношення виникли відносини щодо користування спірною квартирою, що регулюється саме нормами ст. 405 ЦК України, у власника є право саме на підставі зазначеної норми права визначити колишнього члена сім»ї таким, що втратив право на житло. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловою площею - квартирою [ADDRESS] На підставі викладеного,

Outcome: approved