Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-04 00:00:00

21 листопада 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - орган опіки та піклування Голопристанської міської ради, про відібрання малолітньої дитини та передачу дитини батькові. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що перебував у шлюбі з [PERSON] , від шлюбу вони мають сина [PERSON] , [INFO] , який за усною домовленістю проживав з матір`ю - [PERSON] та її батьками. [INFO] [PERSON] померла. У добровільному порядку відповідач [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , не повертає йому малолітнього сина. Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, відібрати малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у відповідача та передати дитину йому як батьку за місцем його проживання. 20 січня 2020 року [PERSON] звернулась із зустрічним позовом до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини та призначення опікуна. Свої вимоги мотивувала тим, що в найкращих інтересах дитини продовжувати проживати з нею. Дитина має особливості розвитку (інвалідність), потребує додаткової уваги, а його батько не зможе задовольнити потреби дитини. Рішенням суду [PERSON] зобов`язано сплачувати аліменти на користь [PERSON] на утримання сина. Відповідач за зустрічним позовом ухилявся від сплати аліментів, у зв`язку із чим утворилась заборгованість по аліментам. Крім того, після того, як дізнався про невиліковну хворобу сина, [PERSON] наполягав на тому, щоб віддати дитину до дитячого будинку. Після того, як він вигнав дружину з дитиною, він жодного разу не спілкувався з сином, не приймав участі у виховані дитини. Вважає, що дитина повинна проживати з нею. Враховуючи викладене, [PERSON] просила позов задовольнити, визначити місце проживання онука [PERSON] із нею та призначити її опікуном дитини. Ухвалою суду від 24.01.2020 вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом. У судовому засіданні позивач та його представник адвокат Овчаренко О.І. позовні вимоги підтримали, наполягали на задоволенні позову з підстав, що у ньому зазначені. Позовні вимоги зустрічного позову не визнали повністю, просили відмовити [PERSON] у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Міхалкова Л.В. позов [PERSON] не визнали, категорично заперечували проти його задоволення. Зустрічний позов підтримали повністю. Представник служби у справах дітей та соціальної роботи з сім`ями, дітьми та молоддю виконавчого комітету Голопристанської міської ради підтримав висновок №11-34/33 від 28.02.2020. Вивчивши матеріали справи, надавши оцінку доводам та запереченням сторін в сукупності з наданими письмовими доказами, оцінивши докази у справі, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що з 04 липня 2014 року [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився син [PERSON] . Згідно з медичною картою амбулаторного хворого [PERSON] має діагноз «трисомія хромосоми 21». Шлюб між сторонами розірвано рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 03 квітня 2017 року. Після розірвання шлюбу малолітній [PERSON] залишився проживати із матір`ю. [INFO] [PERSON] померла. Малолітній [PERSON] залишився проживати і на час розгляду справи проживає із відповідачем - своєю бабусею [PERSON] у м. Гола Пристань Херсонської області області. На даний час [PERSON] має намір забрати свого сина для спільного проживання, однак відповідач за первісним позовом малолітнього сина батькові не віддала, що стало підставою звернення до суду із цим позовом. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Згідно статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. За правилами, передбаченими статями 157, 160, 161 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу. Статтями 151 та 163 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання малолітніх дітей та на те, щоб вони проживали з ними. Права батьків, у тому числі тих, хто живе окремо від дитини, на виховання дитини і спілкування з нею можуть бути обмежені лише законом (статті 153 і 157 СК України). Якщо дитина утримується особою не на законних підставах, суди можуть за позовом батьків постановити рішення про відібрання та повернення дитини, якщо буде встановлено, що це не суперечить інтересам дитини (статті 162 та 163 СК України). Статтею 155 СК України заборонено здійснення батьківських прав всупереч інтересам дитини. Рішення про визначення місця проживання дитини повинно прийматися першочергово із урахуванням інтересів самої дитини. У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява N 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Судом встановлено, що відповідно до актів обстеження умов проживання як за місцем проживання [PERSON] , так і за місцем проживання [PERSON] , умови проживання є належними, створені всі необхідні умови для проживання та виховання малолітнього [PERSON] . [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, згідно з податковою декларацією платника єдиного податку фізичної особи-підприємця загальна сума доходу за 2019 рік склала 30000грн, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно. Згідно з сімейним законодавством батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання малолітніх дітей та на те, щоб вони проживали з ними. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що проживання дитини з батьком суперечитиме її інтересам. Натомість судом встановлено, що [PERSON] спроможний забезпечити належні умови для фізичного, духовного, соціального розвитку та матеріального забезпечення малолітнього [PERSON] . Так, судом встановлено, що позивач за основним позовом має стабільний, хоча і неофіційний заробіток, має бажання та можливість виховувати свого малолітнього сина. Відповідач [PERSON] посилається на те, що [PERSON] дізнавшись про діагноз, встановлений дитині, не бажав забирати сина з пологового будинку, а пізніше наполягав на його відправленні до інтернату. Після розірвання шлюбу взагалі дитиною не цікавився. Аналогічні показання дали допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , які притому зазначили, що знають все про спірну ситуацію зі слів померлої [PERSON] . Відповідно до ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. З урахуванням наведених норм суд вважає недопустимим доказом показання зазначених свідків, оскільки за твердженням свідків ці обставини їм відомі лише зі слів [PERSON] , а суд позбавлений можливості перевірити їхні показання, оскільки остання померла. Також позивач за зустрічним позовом [PERSON] на обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що [PERSON] не приймає участі у вихованні дитини, про що свідчить заборгованість зі сплати аліментів. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 19 червня 2018 року у справі №654/3931/16-ц із [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] стягнуто аліменти у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 02.05.2018 року і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнуто додаткові витрати на лікування та спеціальне харчування дитини у розмірі 1000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Станом на червень 2019 року за [PERSON] рахується заборгованість по аліментам у розмірі понад 45000 грн. При цьому наявність у [PERSON] заборгованості зі сплати аліментів на малолітню дитину (на що посилається позивач за зустрічним позовом) сама по собі не є доказом ухилення його від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Органом опіки та піклування виконавчого комітету Голопристанської міської ради надано висновок про визначення місця проживання дитини від 28 лютого 2020 року, згідно з яким визначено за доцільне проживання малолітнього [PERSON] разом із його бабусею [PERSON] за місцем її проживання. Відповідно до ч.5 ст.19 СК орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч.6 ст.19 СК). Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. На думку суду, вказаний висновок прийнято з порушенням ч.5 ст. 19 СК України, без повного, всебічного та об`єктивного розгляду, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого висновку та рішення. У висновку не зазначено чому орган опіки та піклування відійшов від загального правила, за яким права батька дитини є пріоритетними по відношенню до прав та інтересів інших родичів. В основу висновку покладено наявність у [PERSON] заборгованості зі сплати аліментів, що, як вже зазначалося, не є доказом ухилення його від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Також не були з`ясовані причини з яких позивач за основним позовом не брав участі у вихованні та відвідуванні дитини, не встановлені, наявність чи відсутність перешкод зі сторони у наданні батьку дитини для спілкування та прийняття участі у вихованні дитини. Позивачка за зустрічним позовом [PERSON] також надала суду висновок практичного психолога закладу дошкільної освіти №3 «Берегиня» Голопристанської міської ради Херсонської області Чепок М.М. від 12 лютого 2020 року, згідно з яким дитина вибірково відноситься до людей, зміна умов проживання та зміна сім`ї може призвести до пригніченого стану, тому забезпечення спілкування та виховання з рідними людьми, які регулярно знаходяться поруч, бабуся ( [PERSON] ), буде найкраще впливати на розвиток дитини та її психічне здоров`я. Суд критично ставиться до даного доказу, оскільки такий висновок не є висновком експерта. Суду не надано доказів на підтвердження фаховості особи, яка надала висновок, та її повноваження надавати такі висновки, а тому суд визнає даний доказ недопустимим. Крім того, прив`язаність дитини до дідуся і бабусі не є підставою для відмови позивачу у праві виховувати свою дитину у своїй сім`ї. А та обставина, що дитина не знайома із членами сім`ї позивача і зміна місця проживання може негативно вплинути на її стан є лише припущенням. Згідно положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Задовольняючи первісний позов, суд виходить з прав та інтересів дитини, яким буде відповідати збереження зв`язку дитини з батьком, а [PERSON] , як баба дитини, не позбавлена можливості спілкуватися з онуком та за необхідності (у разі чинення перешкод [PERSON] ) звернутися до суду за вирішенням спору щодо участі у вихованні дитини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про задоволення первісного позову, при цьому у задоволенні зустрічного позову суд відмовляє. На підставі викладеного та

Outcome: approved