Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

1 лютого 2016 року [PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі відповідач) про стягнення матеріальної і моральної шкоди та витрат. З урахуванням заяви позивача від 23 лютого 2016 року про збільшення розміру позовних вимог (а.с. 36), позивач просить ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду в сумі 1338,64 грн, моральну шкоду в розмірі 6090 грн. У обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 19 серпня 2015 року внаслідок суперечки позивача з матірю відповідача останній умисно наніс позивачу чотири удари палицею в область голови та плечей, чим спричинив позивачу легкі тілесні ушкодження. Вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 30 жовтня 2015 року у кримінальному провадженні № 152/1458/15-к відповідача було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, за якою засуджено до покарання у вигляді громадських робіть строком на 120 годин. Указаним злочином позивачу заподіяно матеріальну і моральну шкоду. Матеріальна шкода полягає у витратах позивача, повязаних з: придбанням ліків в сумі 245,70 грн, проїздом для участі у експертизі і назад в сумі 92,94 грн та наданням правової допомоги, понесеними позивачем у кримінальному провадженні в сумі 1000 грн. Окрім того, в наслідок вчинення злочину, позивачу була завдана моральна шкода, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала позивач у звязку з ушкодженням здоровя з вини відповідача, душевних стражданнях. Моральну шкоду позивач оцінює у 6090 грн, із розрахунку в межах мінімальної заробітної плати (1218 грн) щомісячно, з часу вчинення злочину. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені у позові. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги визнали частково. Відповідач готовий відшкодувати позивачу 245,70 грн витрат на придбання ліків, 92,94 грн витрат, повязаних з проїздом для участі у експертизі та 1000 грн моральної шкоди. Розглянувши документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та її представника, пояснення відповідача та його представника, дослідивши письмові докази, всебічно і повно зясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідачів, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. Вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 30 жовтня 2015 року відповідача визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Зазначений вирок ніким не оскаржувався та набрав законної сили 30 листопада 2015 року (а.с. 12-16). Вироком установлено, що відповідач 19 серпня 2015 року приблизно о 12 годині, перебуваючи на вул. Миру, 28 у с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області, на подвірї домоволодіння, у якому він зареєстрований, як один із співвласників будинку, але не проживає, та у якому зареєстрований як співвласник і не проживає [PERSON], під час словесної суперечки між його матірю [PERSON] та позивачем через тривалі неприязні відносини, в ході взаємних образ між ними, обурившись на висловлювання позивача, умисно, з метою нанесення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи свої дії, схопив деревяну палицю, якою наніс позивачу чотири удари в область голови та плечей. Внаслідок нанесених ударів позивач отримала тілесні ушкодження у виді: синця на правому надпліччі, синця на межі потиличної та тімяної ділянок голови, синця в правій тімяній ділянці, синця на лівому передпліччі, які виникли від дії тупого предмету (предметів), яким могла бути і деревяна палка, які, відповідно до висновку експерта, відносяться кожне окремо та усі в сукупності до легких тілесних ушкоджень. Згідно із ч. 4 ст. 61 Цивільно процесуального кодексу України (далі ЦПК України) вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обовязковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, вироком суду встановлено, що внаслідок злочинних дій відповідача позивачу заподіяно легкі тілесні ушкодження і ця обставина є обовязковою для суду при розгляді цієї справи. Установленим судом обставинам, відповідають цивільні правовідносини, повязані із відшкодуванням шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій, які регулюються Цивільним кодексом України (далі ЦК України). Так, статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. У пункті 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6 судам розяснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Відповідач визнав, що внаслідок його неправомірних дій, позивач понесла витрати на придбання ліків та на проїзд для участі у експертизі в загальній сумі 338,64 грн, ці витрати позивача підтверджуються також документальними доказами (а.с. 3-6). Окрім того, у кримінальному провадженні по обвинуваченні відповідача у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, позивачу надавалась правова допомога адвокатом [PERSON], за яку позивач сплатила 1000 грн, що вбачається із договору про надання правової допомоги від 28 вересня 2015 року, витягів із журналів судового засідання від 28 вересня 2015 року, від 12 жовтня 2015 року, від 30 жовтня 2015 року та квитанцій адвоката до прибуткового касового ордера Серія 10АААА412164/207 від 28 вересня 2015 року та Серія 10АААА412165/209 від 28 вересня 2015 року (а.с. 9, 10, 27-31). Ці витрати позивача суд теж вважає шкодою, завданою позивачу внаслідок вчиненого щодо неї злочину, оскільки у звязку зі здійсненням кримінального провадження, позивач, не будучи фахівцем у галузі права, була змушена звернутися до адвоката для отримання кваліфікованої правової допомоги, за надання якої вона сплатила 1000 грн. Ураховуючи викладене, позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди належить задовольнити повністю в сумі 1338,64 грн (245,70 грн (витрати на придбання ліків) + 92,94 грн (витрати на проїзд) + 1000 (витрати на правову допомогу) = 1338,64 грн). Визначаючись щодо відшкодування позивачу моральної шкоди, суд виходить із такого. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів такого захисту є відшкодування моральної (немайнової) шкоди, що гарантується в першу чергу Конституцією України, а також Цивільним кодексом і відповідними законами України. Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Судом установлено, що внаслідок злочину, вчиненого відповідачем, позивач отримала легкі тілесні ушкодження, а тому відчула фізичний біль та зазнала страждань у звязку із ушкодженням здоровя. Злочин, вчинений відповідачем, призвів до того, що порушився звичайний, нормальний спосіб життя позивача, оскільки лікування від отриманих ушкоджень вимагало додаткових зусиль та часу, а також незапланованих витрат. При цьому, не дивлячись на те, що з часу вчинення злочину минуло шість місяців, відповідач не вжив жодних заходів щодо відшкодування позивачу матеріальної і моральної шкоди та не сприяв усуненню негативних наслідків вчиненого ним злочину. Зазначене, на переконання суду, не може не відобразитись на характері та обсязі душевних та психічних страждань, яких зазнала та продовжує зазнавати позивач. Отже,очевидним є те, що вчиненим відповідачем злочином позивачу завдано моральної шкоди, що визнав у судовому засіданні відповідач. При цьому, моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. На думку суду, у даному випадку компенсація моральної шкоди, завданої позивачу, не поглинеться самим лише фактом визнання відповідача винним у заподіянні моральної шкоди. Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України кожна сторона зобовязана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на це, ураховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань позивача, їх тривалість, і можливість відновлення немайнових втрат, недопущення безпідставного збагачення позивача, суд вважає, що розумним, справедливим та виваженим відшкодуванням моральної шкоди позивачу є 2000 грн. Аналіз досліджених у судовому засіданні та оцінених доказів переконують суд у тому, що позивачем доведено факт порушення відповідачем її права, внаслідок чого позивачу було заподіяно матеріальну та моральну шкоду, водночас позивач не у повному обсязі обґрунтувала розмір моральної шкоди, а тому її позов належить задовольнити лише частково. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з відповідача в дохід держави слід стягнути 551,20 грн судового збору. Окрім того, у цій справі позивач понесла витрати за надання правової допомоги в сумі 500 грн, що підтверджується договором про надання правової допомоги від 28 вересня 2015 року, квитанцією адвоката до прибуткового касового ордера Серія 012 № 540664/40 від 23 лютого 2016 року та розрахунком суми гонорару за надану правову допомогу (а.с. 9, 10, 32, 33), тому з урахуванням статей 79, 84, 88 ЦПК України ці витрати позивача належить стягнути на його користь з відповідача. Водночас, суд вважає неналежним доказом витрат позивача на правову допомогу квитанцію адвоката до прибуткового касового ордера Серія 02 БР № 540664/41 від 23 лютого 2016 року (а.с. 35), оскільки по-перше, позивачем не надано обґрунтованого розрахунку цих витрат, адже у розрахунку гонорару, наданого позивачем зазначено лише про 500 грн, сплачених за квитанцією адвоката до прибуткового касового ордера Серія 012 № 540664/40 від 23 лютого 2016 року (а.с. 33). По-друге, обґрунтовуючи сплату позивачем додатково 500 грн, представник позивача зазначив, що це викликано тривалістю судового засідання у цій справі. Проте суд вважає такі твердження представника позивача безпідставними, оскільки, як вбачається із журналу судового засідання, тривалість розгляду цієї справи становить близько 2 годин 30 хвилин, з яких: 10 хвилин - виступ представника позивача у судових дебатах та 30 хвилин - час перерви, оголошеної судом за клопотанням представника позивача для уточнення позовних вимог, через їх некваліфікований виклад у позовній заяві. При цьому, представник позивача взагалі просив суд оголосити перерву для уточнення позовних вимог, призначивши судове засідання на інший день, однак суд це його прохання відхилив через необґрунтованість. Отже, зазначене вище, свідчить про те, що затягування розгляду справи відбулося виключно через дії представника позивача. Ураховуючи усе вище викладене,

Outcome: partial