Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

20 січня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] з вимогою про розірвання шлюбу між сторонами, зареєстрованого 19 жовтня 1996 року у Розівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, відповідний актовий запис №28. Позивач вважає одруження з відповідачем невдалим через те, що особливості характеру відповідача є неприйнятними для нього, які з віком почали ще більше проявлятися, у зв`язку з чим з 01 квітня 2019 року сторони припинили подружні стосунки, а з 15 травня 2019 року проживають окремо. За таких обставин позивач вимушений був звернутися до суду із відповідним позовом, посилаючись на те, що подальше спільне життя з відповідачем і збереження шлюбу між ними суперечить інтересам сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце його проведення був повідомлений належним чином (а.с.30), у відповідній письмовій заяві, поданій до суду, вказав про те, що він підтримує заявлені вимоги в повному обсязі, оскільки бажання зберегти шлюб не має та заперечує проти надання строку для примирення, прохав провести розгляд справи по суті без його участі на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Разом з тим, позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення (а.с.32). Виходячи з положень стст.211,223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності позивача [PERSON]. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час і місце його проведення була повідомлена належним чином (а.с.31), причини своєї неявки судові не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без її участі не заявила, правом подати відзив на позовну заяву не скористалася. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За письмової згоди позивача [PERSON] суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності осіб, які повинні брати участь у справі, на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку в судове засідання всіх учасників справи. Суд, з`ясувавши позицію позивача у справі, викладену в письмовій заяві, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та надавши їм належну оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Із свідоцтва про шлюб вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 19 жовтня 1996 року у Розівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про що 19 жовтня 1996 року складено відповідний актовий запис №28 (а.с.3). З письмових пояснень позивача та матеріалів справи вбачається, що спільне сімейне життя сторін не склалося через особливості характеру, зокрема, відповідача, які є неприйнятними для позивача, у зв`язку з чим з 01 квітня 2019 року сторони припинили подружні стосунки, а з 15 травня 2019 року проживають окремо, а тому позивач вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам (а.с.4-7,32). Згідно положень статті 111 Сімейного кодексу України (далі - СК України) суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Під час розгляду справи в суді позивач не виявив бажання зберегти подружні відносини, у письмовій заяві заперечував проти надання подружжю строку для примирення (а.с.32). Спору про поділ спільного майна подружжя між сторонами на час розгляду даної справи немає. Відповідно до ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач [PERSON] правом подати відзив на позовну заяву не скористалася, будь-яких заперечень проти позову з посиланням на відповідні докази не надала, клопотань про надання судом строку сторонам для примирення не заявляла. За такої сукупності обставин у справі суд дійшов висновку, що причини, які спонукали позивача [PERSON] на розірвання шлюбу, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними є неможливим, воно суперечить інтересам одного з подружжя. Крім того, позивач [PERSON] прохає суд після розірвання шлюбу повернути відповідачу дівоче прізвище. Згідно зі ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідач [PERSON] як особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, не зверталася до суду з проханням відновити своє дошлюбне прізвище, а тому вимога позивача [PERSON] щодо зміни прізвища відповідача не ґрунтується на законі. Виходячи з наведеного, суд вважає за необхідне після розірвання шлюбу відповідачу [PERSON] залишити прізвище « [PERSON] ». Питання про розподіл судових витрат позивачем [PERSON] не порушувалось.

Outcome: approved