Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-18 00:00:00

21.01.2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, відповідно до якого прохала суд стягнути з відповідача на свою користь суму матеріальної допомоги на оздоровлення, яка мала бути виплачена при наданні позивачу щорічної відпустки за 2013/2014 навчальний рік, у розмірі 1 806,24 грн. за вирахуванням з цієї суми передбачених законодавством податків та зборів з доходів з фізичних осіб.; стягнути компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 2 225,29 грн. за вирахуванням з цієї суми передбачених законодавством податків та зборів з доходів з фізичних осіб; судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог позивачем [PERSON] зазначено, що вона з 03.09.2012 р. по 31.08.2018 р. перебувала у трудових відносинах з Полтавським кооперативним технікумом (після перейменування - Полтавський кооперативний коледж Полтавської облспоживспілки), на підставі укладеного між сторонами 03.09.2012 р. строкового трудового контракту до 31.08.2013 р. Позивачем зазначено, що в порушення вимог закону та укладеного між сторонами договору при звільненні відповідачем їй не було виплачено частину заробітної плати у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення, яка мала бути виплачена при наданні їй щорічної відпустки за 2013/2014 навчальний рік. У зв`язку із порушенням встановлених строків виплати заробітної плати з вини власника позивач прохала стягнути з відповідача компенсацію за втрату частини доходу. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 28.01.2019 року відкрито загальне позовне провадження з викликом всіх учасників справи. 19.02.2019 року, в межах строку, встановленого судом, до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого представник відповідача повністю заперечував проти позовних вимог, обґрунтовуючи заперечення тим, що відповідно до Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України № 5 від 13.01.2004 року, до складу інших виплат, що не належать до фонду оплати праці віднесена, зокрема, матеріальна допомога разового характеру, що надається підприємством окремим працівникам у зв`язку із сімейними обставинами, на оплату лікування, оздоровлення дітей, поховання. Отже, відповідач вважає, що з урахуванням трудових відносин з відповідачем [PERSON] , не передбачено обов`язку роботодавця виплачувати матеріальну допомогу на оздоровлення в обов`язковому порядку, оскільки відсутні підстави вважати, що матеріальна допомога на оздоровлення під час щорічної відпустки та індексація, як зазначає позивач, невиплаченої заробітної плати, відноситься до фонду оплати праці. Щодо позовних вимог про стягнення компенсації, відповідачем у відзиві зазначено, що нарахування компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати на підставі ст. ст. 2, 3, 7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати» у сумі 2225,29 грн. є неправомірним з огляду на безпідставність первинної вимоги до відповідача щодо обов`язку виплатити заборгованість по заробітній платі у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення, яка мала бути виплачена, на думку позивача, при наданні щорічної відпустки за 2013/2014 навчальний рік у сумі 1806,24 грн. 04.03.2019 року від позивача до суду надійшла письмова відповідь на відзив, у якій зазначено, що у відзиві відповідач застосовує до спірних правовідносин норми інші ніж позивач норми матеріального права; відповідач у відзиві допускає неправильне тлумачення закону та застосовує закон, який не підлягає застосуванню, і навпаки, не застосовує закон, який підлягає застосуванню. Відповідач не заперечує факт нездійснення спірної виплати позивачу, як працівнику, безпідставно посилаючись на відсутність у нього такого обов`язку, що не відповідає вимогам закону та укладеного між сторонами контракту. Так, позивачем зазначено, що належним доказом, який містить інформацію про наявність або відсутність у відповідача обов`язку сплатити матеріальну допомогу на оздоровлення є Колективний договір на 2013-2015 роки, укладений 27 березня 2013 року між адміністрацією та профспілковим комітетом Полтавського кооперативного технікуму, пунктом 2.15 якого визначено, що адміністрація технікуму зобов`язується разом з профспілковим комітетом забезпечити виплату допомоги на оздоровлення педагогічним працівникам у розмірі 100% місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки, згідно з ст. 57 Закону «Про освіту». Також, належним доказом, який містить інформацію про наявність у відповідача обов`язку сплатити позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення є контракт,укладений 03.09.2012 р., пунктом 4.1.4 якого визначено, що педагогічному працівнику [PERSON] за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, виплачується за рахунок засобів учбового закладу допомога на оздоровлення у розмірі 100% місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки, згідно з ст. 57 Закону «Про освіту». Тарифікаційний список викладачів та інших працівників Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки, на який посилається відповідач, містить розміри тарифних розрядів, ставок заробітної плати і посадових окладів працівників коледжу, проте, цей не містить інформацію про заохочувальні та компенсаційні виплати працівників коледжу, бо це не передбачено формою тарифікаційного списку, затвердженого наказом Міністерства освіти України від 15.04.1993 р. № 102. А тому, тарифікаційний список викладачів та інших працівників Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки не є належним доказом для встановлення наявності або відсутності у працедавця обов`язку сплатити матеріальну допомогу на оздоровлення. Інших письмових заяв по суті справи до суду від сторін не надходило. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 21.03.2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання 19.09.2019 року не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача також надавав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позову заперечував у повному обсязі з урахуванням обставин, викладених у відзиві на позов. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові заяві сторін по суті справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, встановив наступне. [PERSON] з 03.09.2012 р. по 31.08.2018 р. перебувала у трудових відносинах з Полтавським кооперативним технікумом (після перейменування - Полтавський кооперативний коледж Полтавської облспоживспілки), що підтверджується довідкою Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки від 21.09.2018 р. № 445 та записами трудової книжки позивача. 03.09.2012 року між [PERSON] та Полтавським кооперативним технікумом було укладено строковий трудовий контракт з на термін з 03.09.2012 р. по 31.08.2013 р., про що відповідачем видано наказ від 03.09.2012 р. № 51-К про прийняття [PERSON] на роботу на посаду викладача дисциплін митного спрямування. Дія укладеного між сторонами строкового трудового контракту від 03.09.2012 р. у подальшому неодноразово продовжувалась, що підтверджується копіями наказів про продовження терміну дії контракту з педагогічним працівником від 29.08.2013 р. № 58-К; від 31.08.2015 р. № 79-К; від 31.08.2016 р. № 43-К-а; від 31.08.2017 р. № 62-К. Судом встановлено, що 31.08.2018 р. позивачазвільнено з Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки відповідно до ч. 1 статті 39 Кодексу законів про працю України за власним бажанням за заявою [PERSON] від 13.08.2018 року у зв`язку з порушенням працедавцем законодавства про працю, з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного заробітку, що підтверджується наказом про звільнення від 30.08.2018 р. № 76-К. Причиною звільнення, як зазначала позивач, слугувало порушення відповідачем порядку обчислення її заробітної плати (розміру тарифної ставки (окладу); розмірів середнього заробітку для нарахування відпускних, лікарняних, за відрядження, невиплата гарантованої державою матеріальної допомоги на оздоровлення, тощо). Факт вчинення цих порушень трудового законодавства відносно позивача з боку відповідачапідтверджується результатами інспекційного відвідування, листом Управління Держпраці у Полтавській області від 29.08.2018 р. № 16-М779/01/14-04/199. У день звільнення, 31.08.2018 р., позивач працювала, однак відповідач письмово не повідомив працівника про нараховані суми, належні при звільненні. Факт даного порушення підтверджується результатами інспекційного відвідування Управління Держпраці у вигляді Припису про усунення виявлених порушень від 27.09.2018 р. № ПЛ2042/783/АВ/П, складеного за результатами такого відвідування. 31.08.2018 року, тобто у день звільнення, відповідач не виплатив належну позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки за 2013/2014 навчальний рік. Вказана обставина не заперечувалась стороною відповідача. Даний факт підтверджується копіями розрахункових листків за січень 2014 року; липень 2014 року; серпень 2014 року (місяці, протягом яких позивач у 2013/2014 навчальному році перебувала у відпустці) та серпень 2018 року (останній місяць роботи позивача), виданих Полтавським кооперативним коледжом Полтавської облспоживспілки. Судом встановлено, що дотримання роботодавцем вимог трудового законодавства при звільненні працівника було предметом перевірки Управління Держпраці у Полтавської області, ініційованого за скаргою [PERSON] . За результатами інспекційної перевірки Управлінням Держпраці у Полтавської області зафіксовано порушення діючого законодавства з боку відповідача, яке полягає у невиплаті матеріальної допомоги на оздоровлення працівнику [PERSON] при звільненні останньої, про що Управлінням було винесено відповідний припис про усунення виявлених порушень від 06.09.2018 р. № ПЛ1734/169/АВ/П з визначеним строком для усунення порушення. За результатом повторного інспекційного відвідування Управління Держпраці у Полтавської області щодо перевірки виконання вказаного припису, що вбачається з Акту від 26.10.2018 р. № ПЛ1734/169/АВ-ПЛ2455П783, складеним за результатами повторного інспекційного відвідування щодо перевірки роботодавцем виконання вищевказаного припису встановлено невиконання припису щодо виплати [PERSON] матеріальної допомоги на оздоровлення, яка мала бути виплачена при наданні щорічної відпустки за 2013/2014 р. навчальний рік. Статтею 43 Конституції України гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі статті 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством. Аналогічна правова норма наведена і в частинах 2, 3 статті 97 КЗпП України, відповідно до яких форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Згідно з частини 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною 1 статті 57 Закону України від 23.05.1991 р. № 1060-XII «Про освіту» у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що «Держава забезпечує педагогічним та науково-педагогічним працівникам: ...виплату педагогічним і науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки;...» Посада «викладач» віднесена до категорії посад педагогічних працівників Постановою КМУ від 14.06.2000 р. № 963 «Про затвердження переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників». Пунктом 2.15. Колективного договору на 2013 - 2015 роки, укладеного 27 березня 2013 року між адміністрацією та профспілковим комітетом Полтавського кооперативного технікуму, визначено, що адміністрація технікуму зобов`язується разом з профспілковим комітетом забезпечити виплату допомоги на оздоровлення педагогічним працівникам у розмірі 100% місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки, згідно з ст. 57 Закону «Про освіту». Пунктом 4.1.4 Контракту,укладеного сторонами 03.09.2012 р., визначено, що педагогічному працівнику за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, виплачується за рахунок засобів учбового закладу допомога на оздоровлення у розмірі 100% місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки, згідно з ст. 57 Закону «Про освіту». Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про відпустки» заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку. Судом встановлено, що при наданні позивачу щорічної відпустки за 2013/2014 навчальний рік ні у січні 2014 року (частина чергової щорічної відпустки у розмірі 8 календарних днів) ні у липні-серпні 2014 року (частина чергової щорічної відпуски у розмірі 48 календарних днів) матеріальна допомога на оздоровлення Полтавським кооперативним технікумом виплачена не була. Згідно з ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. З аналізу вказаної правової норми вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум, належних при звільненні. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» встановлено структуру заробітної плати, відповідно до якої: Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - до них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. З аналізу положень ст. 2 Закону України «Про оплату праці» вбачається, що матеріальна допомога на оздоровлення, яка виплачується при наданні щорічної відпустки і передбачена чинним законодавством, є додатковою заробітною платою. Згідно з ч. 1 ст.21 Закону України «Про відпустки» заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку. Таким чином, з урахуванням вимог вищенаведеного трудового законодавства, а також умов укладеного між сторонами Контракту (п. 4.1.4 ) та Колективного договору на 2013 - 2015 роки, укладеного 27 березня 2013 року між адміністрацією та профспілковим комітетом (п. 2.15), у відповідача, як роботодавця виник обов`язок здійснити виплату [PERSON] матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні останній відпустки за 2013/2014 навчальний рік. Щодо посилання сторони відповідача на положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державним комітетом статистики України №5 від 13.01.2004 р., в частині посилання на порядок формування відповідачем фонду оплати всіх працівників, суд вважає, що, у даному випадку, предметом розгляду даної справи є встановлення наявності обов`язку відповідача здійснити виплату позивачу, як працівнику, матеріальної допомоги відповідно до вимог чинного законодавства, колективного договору та трудового договору (контракту), а не порядок формування відповідачем фонду оплати праці щодо всіх працівників. Окрім того, відповідач допускає вільне тлумачення Інструкції зі статистики заробітної плати щодо «систематичності» виплати матеріальної допомоги, яка входить до складової фонду оплати праці, зазначаючи про те, що систематичність полягає у здійсненні виплати частіше, ніж раз на рік. Так, пунктом 2.15. Колективного договору на 2013-2015 роки, укладеного 27 березня 2013 року між адміністрацією та профспілковим комітетом Полтавського кооперативного технікуму, яким визначено, що адміністрація технікуму зобов`язується разом із профспілковим комітетом забезпечити виплату допомоги на оздоровлення педагогічним працівникам у розмірі 100% місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки, згідно зі ст. 57 Закону «Про освіту», виплата матеріальної допомоги на оздоровлення педагогічним працівникам коледжу 2013-2015 роках передбачала систематичний характер. Відповідно до п. 2.3.3 вказаної Інструкції, до заробітної плати працівника входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які включають матеріальну допомогу, що має систематичний характер, надана всім або більшості працівників (на оздоровлення, у зв`язку з екологічним станом, крім сум, указаних у п.3.31). Таким чином, пункт п.3.31 Інструкції, не підлягає застосуванню до даних правовідносин. Тому суд критично ставиться до заперечень відповідача в цій частині. Тарифікаційна відомість, на яку посилається відповідач, обґрунтовуючи свої заперечення проти обов`язку здійснити спірну виплату позивачу, не містить інформації щодо предмета доказування. Тарифікаційний список викладачів та інших працівників Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки містить розміри тарифних розрядів, ставок заробітної плати і посадових окладів працівників коледжу. Проте, Тарифікаційний список не містить інформації про заохочувальні та компенсаційні виплати працівників коледжу, оскільки це не передбачено формою тарифікаційного списку, затвердженого наказом Міністерства освіти України від 15.04.1993 р. № 102. Тому, такий доказ, у розумінні статті 77 ЦПК України, не є належним доказом, щодо предмета спору. Відповідно до розрахунку розміру заборгованості відповідача з виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, яка мала бути виплачена при наданні позивачу щорічної відпустки за 2013/2014 навчальний рік, становить 1 806,24 грн. за вирахуванням з цієї суми передбачених законодавством податків та зборів з доходів з фізичних осіб. Посилання сторони відповідача на не включення до фонду оплати праці працівників коледжу виплати матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам відповідно до умов пункту 2.15. Колективного договору на 2013-2015 роки, не звільняє від обов`язку здійснити таку виплату та не спростовує винних дій відповідача в порушення трудових прав позивача. Відповідно до положень частини 6 статті 95 КЗпП України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» заходами державного регулювання оплати праці є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-ІІІ) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Зі змісту цієї норми випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати. Відповідно до ст. 2 Закону № 2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Згідно зі статті 3 Закону № 2050-ІІІ, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого доходу за відповідний місяць (після утримання податків та обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход до уваги не береться). Згадані вище статті 2, 3 цього Закону встановлюютьстрок затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, - один і більше календарних місяців, дається визначення поняття «доходи» для цілей цього Закону, а такожпорядок обчислення суми компенсації. Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст. 4 Закону № 2050-ІІІ). Відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Відповідальність власника або уповноваженого ним органу (особи) за несвоєчасну виплату доходів визначається відповідно до законодавства (ст. 7 Закону № 2050-ІІІ). Відповідно до розрахунку розмір заборгованості відповідача з виплати позивачу компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати становить 2 225,29 грн. за вирахуванням з цієї суми передбачених законодавством податків та зборів з доходів з фізичних осіб. Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд виходить з наступного. Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 р. у справі № 826/4418/14 вказує, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду». У постанові від 21.03.2017 р. у справі № 810/106-16 Верховний Суд України зазначає, що приймаючи постанову про задоволення позовних вимог, суд повинен не лише вирішити позовні вимоги у відповідності до принципів верховенства права та законності, а й обрати найбільш ефективний спосіб захисту порушеного права». Верховний суд України у постанові від 25.05.2018 р. у справі від 910/23488/17 вказує, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту не суперечить вимогам закону та є ефективним способом захисту порушеного права. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі, в силу вимог ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач був звільнений на підставі Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору при звернення до суду, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved