Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-07 00:00:00

21 квітня 2020 року позивач [PERSON] звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, яким просить поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, а саме : металопластикове вікно вартістю 9884 грн. 00 коп.; буфет вартістю 1395 грн. 00 коп.; стіл письмовий вартістю 434 грн. 98 коп.; стілець вартістю 331 грн. 50 коп.; полицю для взуття вартістю 210 грн. 00 коп.; сковороду TEFAL вартістю 269 грн. 00 коп.; покриття для підлоги вартістю 449 грн. 31 коп.. Стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості належної їй 2/3 частки зі спільного майна подружжя, яка становить 8649 грн. 19 коп. та судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. Вимоги обґрунтовано тим, що 03 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. У даному шлюбі у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . За час перебування у шлюбі подружжя за спільні кошти здійснило ремонт у будинку [ADDRESS] , який на праві власності належить [PERSON] та його батькам., а саме : встановили металопластикове вікно, переклеїли шпалери, утеплили підлогу та замінили її покриття. Також сторони за спільні кошти придбали наступне майно : буфет; стіл письмовий; стілець; полицю для взуття; сковороду TEFAL. Всього майна придбано на суму 129783 грн. 79 коп. Оскільки угоди про добровільний поділ вказаного майна між сторонами не досягнуто, [PERSON] змушена звернутись з даним позовом до суду. Крім того, позивач, зважаючи на вимоги ст. 70 СК України та той факт, що [PERSON] ухиляється від обов`язку утримувати сина та має заборгованість зі сплати аліментів, просила суд відступити від рівності часток при поділі спільного майна подружжя шляхом визнання за нею права власності на 2/3 частки, а за відповідачем визнати право власності на 1/3 частку зі спірного майна. Також, вважаючи набуте подружжям майно неподільним позивач просить суд стягнути з відповідача на власну користь грошову компенсацію вартості належних їй 2/3 часток зі спільного майна сторін в розмірі 8649 грн. 19 коп. Ухвалою суду від 05 травня 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. 10 червня 2020 року відповідач подав до суду відзив, яким зазначив наступне. Витрати на придбання металопластикового вікна та покриття на підлогу не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки позивач користувалась та проживала у будинку, який на праві власності належить [PERSON] та його батькам. Відтак, ці витрати [PERSON] , згідно ч. 3 ст. 156 ЖК України, є витратами члена сім`ї власника будинку по його утриманню і ремонту. Інші набуті за час шлюбу речі, відповідач не бажає ділити між подружжям і ладен привезти без поділу позивачу, за вказаною нею адресою. На компенсацію частки вартості спільного сумісного майна не погодився та, в цілому, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 01 липня 2020 року [PERSON] подала до суду відповідь на відзив, яким наполягала на задоволенні позовних вимог. [PERSON] , належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, заяв чи клопотань на адресу суду не направила. Разом з тим, уповноважила представляти власні інтереси в суді захисника [PERSON] Представник позивача захисник [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв чи клопотань на адресу суду не направив. Разом з тим, уповноважив представляти власні інтереси в суді захисника [PERSON] Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме - заперечив щодо відхилення від рівності часток у спільному майні подружжя, проте не заперечував щодо визнання за кожним з подружжя права спільної сумісної власності на Ѕ частку у майні; виділення спірного майна у власність [PERSON] та надання грошової компенсації позивачу за Ѕ його частини. Зазначив також, що грошові кошти наразі не внесено на депозитний рахунок суду, проте відповідач, з метою уникнення будь-яких суперечок в подальшому, розрахується з [PERSON] , як тільки судове рішення набере законної сили. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та повно і всебічно дослідивши матеріали справи, прийшов висновку, щ позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Судом встановлено, що 03 серпня 2017 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області складено актовий запис № 413. Наведене підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 03 серпня 2017 року (а.с. 9). У даному шлюбі у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . Наведене підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 12 листопада 2018 року виконавчим комітетом Кучаківської сільської ради Бориспільського району Київської області (а.с. 10). Відповідно ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. За змістом ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення право-відношення. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Позивач у позовній заяві, а відповідач у відзиві на нього зазначили, що як подружжя проживали спільно у домоволодінні, що розташоване за адресою : [ADDRESS] . Наведене, в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню, оскільки визнається і не заперечується сторонами. Згідно витягу з Державного реєстру правочинів від 07 грудня 2004 року за № 433127 встановлено, що дане домоволодіння належить, як співвласнику, також і [PERSON] (а.с. 11). Під час проживання сім`єю, [PERSON] та [PERSON] набули за спільні кошти як подружжя, наступне майно : металопластикове вікно вартістю 9884 грн. 00 коп.; буфет вартістю 1395 грн. 00 коп.; стіл письмовий вартістю 434 грн. 98 коп.; стілець вартістю 331 грн. 50 коп.; полицю для взуття вартістю 210 грн. 00 коп.; сковороду TEFAL вартістю 269 грн. 00 коп.; покриття для підлоги вартістю 449 грн. 31 коп.. Наведене визнається і не заперечується сторонами, а також підтверджується : договором купівлі - продажу за № 3278-922.В-3451 від 11 грудня 2019 року укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] щодо придбання металопластикового вікна; додаток № 1 до вказаного договору щодо спеціальних умов; акт приймання - передачі товару від 14 грудня 2019 року; видатковою накладною Ррз/ NBP-0000483 від 03 січня 2020 року; чеком № 212706 від 03 січня 2020 року; видатковою накладною Ррз/ NBP-0000485 від 03 січня 2020 року; чеком № 212704 від 03 січня 2020 року; чеком № 212703 від 03 січня 2020 року; чеком № 208292 від 31 грудня 2019 року; фіскальним чеком № 324981310130 від 31 грудня 2019 року (а.с. 12 - 18). Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пунктами 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» за № 11 від 21 грудня 2007 року визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У пункті 23 вказаної постанови Пленуму вказано, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» за № 11 від 21 грудня 2007 року до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Зважаючи на вказане, суд приходить висновку, що набуте за час шлюбу сторонами майно (металопластикове вікно; буфет; стіл письмовий; стілець; полиця для взуття; сковорідка TEFAL та покриття для підлоги) є спільною сумісною власністю подружжя. За змістом ч. 2, 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Зважаючи на вказане, суд не вбачає підстав для відхилення від рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки позивач не позбавлена права звернутись до суду з позовом про стягнення неустойки (пені) щодо неспати відповідачем аліментів та з позовом про стягнення додаткових витрат на утримання спільної дитини. Крім того, суду не надано доказів того, що [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї та того, що розмір аліментів, які [PERSON] одержує на утримання дитини, є недостатніми для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування сина [PERSON] . Відтак, частки сторін у спільному сумісному майні подружжя є рівними і становлять по Ѕ кожному. Загальна вартість набутого за час шлюбу сторонами майна становить 12973 грн. 79 коп., а тому Ѕ частина вартості дорівнює 6486 грн. 90 коп. Відповідно п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» за №11 від 21 грудня 2007 року - рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Згідно п. 25 вказаної постанови Пленуму вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосо-вувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Судом встановлено, що позивач бажає отримати грошову компенсацію належної їй частки у спільному сумісному майні подружжя, а відповідач, хоч і не вніс на дату ухвалення судового рішення у справі вартості грошової компенсації на депозитний рахунок суду, проте не заперечує щодо такого відшкодування на користь [PERSON] .. При цьому, представник позивача в судовому засіданні не заперечував щодо вирішення спору у такий спосіб. Враховуючи наведене, суд приходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а тому [PERSON] належить виділити у власність майно, набуте під час шлюбу (металопластикове вікно; буфет; стіл письмовий; стілець; полиця для взуття; сковорідка TEFAL та покриття для підлоги) та з відповідача на користь позивача стягнути грошову компенсацію вартості належної їй 1/2 частки у спільному майні подружжя, яка дорівнює 6486 грн. 90 коп. Відповідно ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.. Наведене підтверджується квитанцією про сплату за № 81722 від 21 квітня 2020 року (а.с. 4). Позовні вимоги задоволено частково, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути свитрати по сплаті судового збору в розмірі 420 грн. 40 коп. Враховуючи наведене та

Outcome: partial