Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-10 00:00:00

20 серпня 2013 року позивачка, [PERSON], звернулася до Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Державного підприємства «Донецька залізниця» в особі Вагонного депо Донецьк Державного підприємства «Донецька залізниця» про поновлення на роботі, стягнення недоплаченої заробітної плати, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. В обґрунтування свого позову зазначила, що вона з 07 липня 1995 року працювала провідником пасажирського вагону у Вагонному депо Донецьк Державного підприємства «Донецька залізниця», а 21 серпня 2013 року була звільнена за ст. 36 п. 8 КЗпП України на умовах, передбачених контрактом. Зазначає, що в наказі про звільнення не зазначено на якій саме підставі її звільнено, посилання на п. 18-а контракту вважає необґрунтованим, оскільки вона не перевозила безквиткових пасажирів. Інформацію, що міститься в Акті № 007081 від 20 травня 2013 року вважає неправдивою, а накладення стягнення через 65 днів після встановлення події вважає незаконним. Також вважає незаконним не нарахування їй тарифної ставки, передбаченої контрактом, а також утримання із заробітної плати за форменний одяг. Крім того, вважає, що відповідач повинен їй сплатити середній заробіток за час затримки з 26 липня 2013 року по дату винесення рішення, а також моральну шкоду. Позивачка неодноразово уточнювала позовну заяву. У кінцевому варіанті просила поновити її на роботі, стягнути на її користь недоплачену суму заробітної плати за липень 2013 року у розмірі 2160 гривень 62 копійки, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 липня 2013 року до дня поновлення на роботі, відшкодування спричиненої моральної шкоди у розмірі 67000 гривень. Відповідачем подані письмові заперечення на позов, мотивовані тим, що звільнення позивача є законним, адже в результаті перевірки у вагоні № 8 було виявлено перевезення пасажирів із вагону № 11 без доплати. Вказане стало можливим внаслідок порушення провідником пасажирського вагону [PERSON] п. 3.9.5 Інструкції ЦЛ-0038 та п. 18 контракту № 6935 від 29 липня 2011 року. Наказом № 1088ОС від 25 липня 2013 року [PERSON] звільнена з роботи на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України, з підстав, передбачених контрактом. В судовому засіданні позивачка [PERSON] участі не брала про час і місце розгляду повідомлена належним чином. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності,в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі і надали пояснення, аналогічні тим, що містяться в позовній заяві. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідач [PERSON], який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні заперечував проти позову, надав суду пояснення, аналогічні тим, що містяться в письмових запереченнях. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 3 ст. 10 та ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна із сторін зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 58 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета спору. З трудової книжки [PERSON] судом встановлено, що позивач 07 липня 1995 року прийнятий на роботу провідником пасажирських вагонів. 29 липня 2011 року позивача переведено на посаду провідника пасажирського вагону резерву провідників дільниці 1 групи на умовах контракту, а 25 липня 2013 року звільнено за п. 8 ст. 36 КЗпП України на підставі, передбаченій контрактом. Правовідносини між сторонами врегульовані також Контрактом з працівником № 6935 від 29.07.2011 р. Частиною 3 ст. 15 Закону України «Про залізничний транспорт» встановлено, що працівники залізничного транспорту загального користування, які здійснюють обслуговування пасажирів, працевлаштовуються на підприємства пасажирського залізничного транспорту загального користування за контрактною формою трудового договору. Перелік категорій та посад працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 1997 року № 764. Серед інших категорій працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, цим переліком віднесено і провідників пасажирських вагонів. Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці працівників, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підстави, передбачені контрактом, є самостійними підставами припинення трудового договору. У пункті 18 укладеного між сторонами контракту сторони визначили додаткові підстави припинення та розірвання контракту, не передбачені чинним законодавством, зокрема встановлення факту перевезення безквиткових пасажирів та надлишкової ручної поклажі. Зазначена підстава дострокового припинення трудового договору з ініціативи уповноваженого органу управління роботодавця є додатковою і самостійною підставою, встановленою угодою сторін, яка не передбачена нормами трудового законодавства (ст.ст. 40,41 КЗпП України) і на дані правовідносини норми ст.ст. 40, 41, 148-149 КЗпП України не поширюються, а тому суд приходить до висновку про те, що для звільнення працівника за порушення умов контракту не передбачене надання згоди профспілковою організацією. Актом № 007081, складеним 20 травня 2013 року, встановлено, що під час ревізії поїзда № 37 сполученням Донецьк-Київ, на ділянці Шевченко-Київ, в вагоні № 8 на місцях №№ 17, 18 виявлено перевезення двох пасажирів з вагону № 11, які їхали без доплати різниці вартості квитка у розмірі 701 грн. 98 коп. 21 травня 2013 року [PERSON] надала письмові пояснення на ім’я начальника Вагонного депо Донецьк, де зазначила, що в вагоні № 8 відбувалось святкування дня народження одного з пасажирів, куди зібрались пасажири з інших вагонів, зокрема й ті, що мали білети в вагон № 11, виявлені під час ревізії. Згідно наказу № 1088/ОС від 25 липня 2013 року по особовому складу провідник пасажирського вагону резерву провідників дільниці 1 групи [PERSON] звільнена 25 липня 2013 року за п.8 ст. 36 КЗпП України з підстав, передбачених контрактом. Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змін. і доп.) роз'яснив, що вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п. 8 ст. КЗпП, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Разом з цим, представником відповідача не доведено в судовому засіданні факт допущення позивачем у вагон № 8 безквіткових пасажирів, водночас, встановлено, що у період ревізії у вагоні № 8 тимчасово перебували особи з числа пасажирів вагону № 11, які мали належним чином оформлені проїзні документи, що не заперечується сторонами. Крім того, судом встановлено, що в порушення ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення застосоване до позивача поза межами місячного строку з дня його виявлення. Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення працівника без законної підстави останній повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Проаналізувавши зібрані докази, співставивши їх із правовідносинами, що склались між сторонами спору, суд приходить до висновку про те, що відповідачем належним чином не встановлено, факту порушення позивачем контракту та інструкції провідника пасажирського вагону в частині перевезення безквиткових пасажирів, внаслідок чого наказ про звільнення № 1088/ОС від 25 липня 2013 року є незаконним. За цих обставин позивач підлягає поновленню на посаді провідника пасажирського вагону резерву провідників дільниці 1 групи на умовах контракту № 6935 від 29 липня 2013 року. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На підставі досліджених матеріалів справи, суд приходить до висновку, що відповідач повинен сплатити на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 5 розділу IV зазначеного Порядку передбачається, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Порядок обчислення середньої заробітної плати у п. 8 розділу IV встановлює, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Середньомісячна заробітна плата позивача, визначена згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затв. Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 (зі змін. та доп.) складає 3954 гривень 00 копійок, середньоденна заробітна плата - 129 гривень 64 копійок, середньочасова заробітна плата - 26 гривень 36 копійок. Згідно з абзацом п’ятим пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов’язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов’язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Виходячи з графіку роботи позивачки за період з 26 липня 2013 року по день винесення рішення – 08 січня 2014 року, позивачка мала б відпрацювати 115 виходів. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з дня звільнення 26 липня 2013 року по 08 січня 2014 року складає 14908 гривень 60 копійок = (129 грн. 64 коп. х 115 вихід), податок з доходів фізичних осіб 14908,6 х 15% / 100% = 2236 гривень 29 копійок і з урахуванням податку з доходів фізичних осіб складає 12672 гривні 31 копійка яка підлягає стягненню з відповідача. Середньомісячний заробіток позивачки за час затримки розрахунку з урахуванням податку з доходів фізичних осіб складає 12672 гривень 31 копійок. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для її відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров’я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Згідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року (зі змін. та доп.) розмір моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань.... Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров’я потерпілого тяжкість заподіяної травми, наслідки тілесних ушкоджень. Достовірність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Суд зазначає, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Встановлені у судовому засіданні обставини, які свідчать про те, що з вини роботодавця – Державного підприємства «Донецька залізниця» в особі Вагонного депо Донецьк Державного підприємства «Донецька залізниця», порушене гарантоване Конституцією України право [PERSON] на працю, що привело до її душевних страждань. Позивачка була вимушена прикладати додаткові зусилля для організації свого життя та членів сім’ї. Відсутність засобів для проживання та задоволення своїх щоденних потреб, завдавало їй моральні страждання. Відповідач при цьому не вчиняв жодних дій, спрямованих на припинення чи мінімізацію негативного впливу на позивача його дій (рішень). Враховуючи приписи ст. 41 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, суд повинен керуватися засадами розумності, виваженості ти справедливості, з урахуванням глибини причинених моральних страждань та представлених суду доказів, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенню. Розмір відшкодування моральної шкоди суд оцінює у 500 гривень. Вимоги щодо стягнення з відповідача недоплаченої заробітної плати за липень 2013 року у розмірі 2160 гривень 00 копійок не знайшли свого сутнісного та законодавчого підтвердження у судовому засідання, тож вони підлягають відхиленню. При вирішенні питання щодо стягнення витрат пов’язаних на оплату юридичної допомоги при складанні позовної заяви та інших дій, одночасно суд вважає необхідним відмовити у задоволенні вимог позивача щодо відшкодування йому відповідачем 4000 гривень 00 копійок у зв’язку з тим, що позивачка не надала доказів стосовно суми, а також сутнісного та законодавчого підтвердження у судовому засіданні. Складання позовної заяви та ознакомлення з матеріалами згідно до ст. 84, 88 ЦПК України не підлягають відшкодуванню, оскільки складання позовної заяви та ознкаомлення з матеріалами не відноситься до представництва інтересів в суді. Відповідно до вимог статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору при розгляді справи, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Приймаючи до уваги той факт, що позивачка звільнена від сплати судового збору суд покладає на відповідача його сплату на користь держави у розмірі 229 гивень 40 копійок. Рішення суду в частині поновлення на роботі згідно із положенням статті 367 ЦПК України підлягає негайному виконанню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial