Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

21.11.2019 р. [PERSON] звернулася до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування житлового будинку. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу належав на праві власності будинок [ADDRESS] . 27.08.2008 року вона уклала з відповідачами договір дарування вказаного будинку. Відповідачі є онуками позивачки, тривалий час між ними були близькі та теплі відносини і певний час вони проживали разом. Позивачка мала бажання укласти заповіт на онуків відповідачів по справі, з умовою, що вони будуть її доглядати до смерті. Відповідачі почали допомагати позивачці і вирішили оформити волю позивачки та повезли її до нотаріуса, де вона підписала якісь документи. Через деякий час [PERSON] прийшов до позивачки і сказав, що будинок їй не належить і зажадав, щоб вона виїхала з будинку. Тільки після вимоги відповідача звільнити будинок вона дізналася про наявність договору дарування будинку. Вважає, що укладений договір дарування є недійсним, оскільки відповідачі скористалися її безпорадним станом (25.08.2008 р. діагноз Золотоніської ЦРЛ про гострий тривожно-депресивний розлад) і організували укладення договору дарування, а не заповіту як вони домовлялися. У позивача було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу будинку відповідачам, також оспорюваний договір не був направлений на реальне настання обумовлених наслідків, оскільки позивач продовжує проживати у подарованому будинку. На підставі ч. 2 ст. 717 та ч. 3 ст. 203 ЦК України просила визнати недійсним договір дарування будинку [ADDRESS] № 5911 від 27.08.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Кравченок С.В. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали. При цьому позивач пояснила, що вона була опікуном відповідачів і бажала, щоб будинок їм залишився, але переживала чи її доглянуть до смерті. Позивач спочатку склала заповіт на будинок на свою доньку, потім на [PERSON] , але останній вказував, що заповіт може бути недійсним і тому треба зробити договір. Тому вона разом з відповідачами поїхала до нотаріуса, де вони уклали договір дарування, але позивач думала, що це заповіт. Під час укладення договору нотаріус з нею не балакав, а розмовляв лише з відповідачами. Будь-яких інших договорів у той день вона не укладала. Представник позивача вказала, що відповідачі шляхом обману уклали договір дарування. Натомість позивачка помилялася щодо природи правочину, оскільки вона хотіла скласти заповіт окрім відповідачів, ще й на свою доньку [PERSON] . Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що ще у 1992 році дід казав, щоб все майно належало онукові. Позивач сама казала, що потрібно договір дарування укласти на користь відповідачів. Перед днем укладення договору позивач разом з відповідачами їздили консультуватися з приводу укладення договору. Також до укладення договору всі разом (позивач та відповідачі) збирали документи, оскільки без [PERSON] деякі документи не надавали. Під час укладення договору дарування позивач все чула і розуміла, що підписує. У нотаріуса про можливість укладення заповіту мова не йшла. Під час укладення договору нотаріус роз`яснював позивачу суть договору дарування. Відповідач зазначив, що позивачці допомагав, але про догляд до смерті не домовлялися. Позивачу погрози щодо продажу будинку не робив. Продати будинок не мав наміру. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали та пояснили, що позивач спочатку оформила заповіт на будинок на користь [PERSON] , але потім сказала, що заповіт можна легко розірвати, тому вирішила оформити договір дарування. У 2008 році позивач самостійно консультувалася з нотаріусом і сказала, що вирішила подарувати будинок двом відповідачам і вони всі разом поїхали до нотаріуса оформлювати договір дарування. Деякі документи для оформлення договору дарування позивач сама збирала. При укладенні договору нотаріус пояснював позивачці умови договору дарування, їй було все зрозуміло. Позивач хотіла, щоб про договір дарування мало хто знав, бо її донька [PERSON] доглядала літніх людей, а їх будинки переоформляла і продавала і позивач боялася, що так буде і з нею, тому боялася залишитися без житла. Після укладення договору дарування вони з братом (відповідачем) допомагали позивачу грошима, продуктами, допомагали по господарству. Також 2-3 роки тому возили позивача на операцію в лікарню. Намірів будинок продавати у неї з відповідачем не має. Від представника відповідача [PERSON] адвоката Сизька Д.Б. надійшов відзив, в якому він позовні вимоги не визнав та вказував, що у 2006 році позивач склала заповіт, за яким все своє майно заповідала відповідачу [PERSON] і укладаючи у 2008 році договір дарування вона не могла не розуміти їх різниці. Також у день укладення договору дарування 27.08.2008 року позивачем було укладено три договори дарування земельних ділянок, що потребувало значного проміжку часу на їх підготовку та укладення, тому доводи позивача про поспішність є необґрунтованими. Після укладення договору дарування позивач приїхала у свій будинок і далі продовжувала там проживати, що спростовує доводи позивача про намір заволодіння відповідачами її будинком шляхом обману та зловживання довірою. Доказів обману позивача зі сторони відповідачів щодо укладення договору дарування у відповідності до ст. 230 ЦК України позивачем не надано. Під час укладення оспорюваного договору волевиявлення позивача було вільним і нею був свідомо вчинений договір дарування. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка лікар-психіатр Золотоніської БЦРЛ [PERSON] пояснив, що в 2008 році позивач була у нього на прийомі і їй були призначені ліки, які зменшують депресивний стан і мають седативний ефект. Дані ліки можуть призвести до розсіяності. Вказав, що позивач на «Д» обліку в нього не перебуває, зверталася лише один раз. Згідно з його записами в картці людина могла керувати своїми діями підсвідомо. Зазначив, що стан позивачки міг впливати або не впливати на її дії. У судовому засіданні свідок позивача [PERSON] повідомила суду, що знає позивачку більше 14 років, та проживає по сусідству з [PERSON] (донькою позивачки). З позивачкою ніхто не проживає, хоча вона потребує сторонньої допомоги. Позивачка виростила онуків (відповідачів), але вони її доглядом не займаються. В лікарню до позивачки їздила донька [PERSON] . Свідок зазначила, що [PERSON] повідомляв їй, що має у власності будинок його баби (позивачки). Відповідачі мали протиправний умисел продати будинок баби і не говорили їй, навіщо везуть її до нотаріуса. Всі обставини їй відомі зі слів дочки позивачки - [PERSON] , з якою вона дружить. Особисто з [PERSON] вона не спілкувалась. Свідок позивача [PERSON] повідомила суду, що добре знає позивачку, возить їй продукти, оскільки вона потребує стороннього догляду та допомоги. Відповідачі, які являються онуками позивачки, не допомагають бабі. [PERSON] розповідала їй, що їхала складати заповіт, але вийшло так, що уклала договір дарування на онуків. Свідку відомо, що позивач лікувалася у лікаря-психіатра. Позивачка неодноразово говорила свідку, що [PERSON] погрожує її вигнати з хати. У судовому засіданні представник позивача відмовилася від допиту свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Допитана в судовому засіданні свідок відповідача [PERSON] [PERSON] , повідомила суду, що вона являється сусідкою позивачки, добре її знає оскільки часто спілкується з нею. Від позивачки чула, що вона мала намір залишити хату онукові [PERSON] , бо він їм з дідом допомагав, тому оформила договір дарування. Позивачка ніколи не скаржилася на [PERSON] та на те, що подарувала йому хату. Свідок повідомила, що позивачка має двох дітей - [PERSON] та іншу доньку - матір онуків. Одного разу позивач розповідала їй, що пішла до доньки по продукти, а остання їй відповіла, що продукти хай дає той, кому подарувала хату. Позивачка подарувала будинок двом онукам оскільки вважала, що вони між собою помиряться. Свідок зазначила, що не чула, щоб хата позивача продавалася та що між позивачкою та відповідачами були сварки. Про намір відповідачів продати будинок їй нічого не відомо. Свідок відповідача [PERSON] - [PERSON] повідомив суду, що знає позивачку років з десять, неодноразово був у неї, оскільки возив туди [PERSON] . Останній повідомляв свідку, що будинок буде належати йому, він там порався, допомагав бабі. У судовому засіданні було допитано в якості свідка приватного нотаріуса Золотоніського районного нотаріального округу Кравченка С.В., заявленого представником відповідача [PERSON] , який пояснив, що ним було здійснено посвідчення договору дарування, укладеного 27.08.2008 року між позивачем та відповідачами. Нотаріус повідомив, що позивачка неодноразово особисто сама приходила до нього з приводу переоформлення будинку та декількох земельних ділянок на онука. Приїздила до нотаріуса позивачка з донькою. Договір дарування було здійснено виключно тим особам, які вказані у ньому. Чи було проголошено зміст правочину нотаріус не пам`ятає, але заначив, що перед підписанням надає договір для прочитання, висловлення зауважень. Позивачка підписувала договір особисто, ніхто їй не вказував де і що треба підписати. Перебувала у кабінеті нотаріуса не менше двох годин. Стан у неї був абсолютно адекватний та нормальний. По принципу опитування та реакції на поставлені питання нотаріус здійснював перевірку стану позивача, чи усвідомлювала вона свої дії. Про вживання психотропних ліків позивачка нотаріуса не повідомляла. При укладенні договору нотаріус роз`яснив відчужувачу про наслідки укладення договору. Нотаріусу не було відомо чи була «виписана» позивачка з будинку на момент укладення договору. Збором інформації та документів в інших установах (БТІ, відділ земельних ресурсів) для укладення договорів дарування будинку та земельних ділянок позивач займалася сама безпосередньо. Від допиту свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] представник відповідача [PERSON] адвокат Сизько Д.Б. у судовому засіданні відмовився. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та свідків, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 27.08.2008 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] було укладено договір дарування, згідно якого [PERSON] подарувала в рівних частках [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] . Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Кравченком С.В. та зареєстровано в реєстрі за № 5911, У договорі зазначено, що сторони, зокрема даритель [PERSON] , попередньо ознайомлена з вимогами чинного цивільного законодавства щодо недійсності угод, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добросовісно. Також у п. 6 зазначено, що даритель стверджує, що дарування здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Фактом передачі в дар жилого будинку з надвірними спорудами є передача технічної документації на нього (п. 10 договору). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 179056542 від 28.09.2019 р., право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині на підставі договору дарування № 5911 від 27.08.2008 року. Підставою визнання даного договору недійсним позивач зазначала вчинення правочину під впливом помилки та обману (ст. 229,230 ЦК України), а також те, що оспорюваний договір не був спрямований на реальне настання наслідків і не відповідає волі дарувальника (ст. 717, 203 ЦК України). Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами 1-5 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною (сторонами) в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, є підставою для визнання його недійсним (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно роз`яснень, викладених в п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою омани є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229, 230 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка та обман дійсно мали місце і має істотне значення. Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.01.2021 по справі № 754/15344/18, від 21.12.2020 по справі № 354/914/13-ц, від 13.02.2020 по справі № 756/6516/16-ц. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Під час розгляду справи позивачем не надано доказів того, що вона на момент вчинення договору дарування перебувала у такому психологічному стані, що не давав їй змоги керувати своїми діями та розуміти їх значення. Як пояснив допитаний лікар-психіатр [PERSON] , 25.08.2008 року позивач [PERSON] перебувала на прийомі і могла керувати своїми діями, їй були призначені ліки, які зменшують депресивний стан і мають седативний ефект. При цьому лікарем не було надано суду однозначної відповіді про те, що позивачка станом на час вчинення правочину не могла розуміти значення своїх дій. Допитаний в судовому засіданні приватний нотаріус Кравченок С.В. підтвердив факт того, що [PERSON] неодноразово приїздила до моменту укладення договору на консультації з приводу укладення договору дарування та збору документів необхідних для укладення договору дарування. Також пояснив, що під час укладення договору [PERSON] самостійно підписувала договір дарування і розуміла його значення. З показів позивачки та свідка [PERSON] вбачається, що [PERSON] добре ставилася до відповідачів, які є її онуками і мала бажання залишити будинок відповідачам. Про наміри позивача [PERSON] передати все своє майно відповідачу [PERSON] свідчить і складений позивачем 08.06.2006 року заповіт на користь [PERSON] . Отже, на думку суду, складаючи заповіт у 2006 році та укладаючи договір дарування у 2008 році позивач не могла не знати різницю між цими документами. Крім того, сама позивачка у судовому засіданні підтвердила, що їй було відомо про те, що укладався договір дарування. Похилий вік позивача, а саме 69 років, можливі хвороби позивача та вірогідне прийняття заспокійливих ліків (яке крім слів сторони позивача нічим не підтверджене), станом на час вчинення договору дарування, не можуть бути безумовною підставою для визнання його недійсним. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що в день укладення договору дарування будинку (27.08.2008 року), крім договору дарування будинку, позивачем [PERSON] було укладено три договори дарування земельних ділянок (для ведення особистого селянського господарства) на користь відповідачів, які позивачем не ставляться під сумнів. Це вказує на те, що позивач 27.08.2008 року вчиняла правочини, які відповідали її внутрішній волі та волевиявленню. Також стороною позивача не надано суду доказів умисних дій відповідачів щодо введення позивача в оману при укладенні спірного договору. Доводи позивача про те, що вона залишилася проживати в будинку після укладення договору дарування, що свідчить про відсутність реальних наслідків правочину не є обґрунтованими, оскільки згідно п. 10 оспорюваного договору визначено, що фактом передачі в дар житлового будинку є передача технічної документації на нього. Будь-яких умов про залишення будинку позивачем договір не містить. Власник майна має право самостійно визначати порядок користування його майном, в тому числі і щодо осіб, які мають право проживати у спірному будинку. Факт переходу права власності на будинок не є безумовною підставою для неможливості проживання в ньому попереднього власника, крім того в судовому засіданні відповідачі не висловлювали позицію щодо виселення позивача. На підставі вказаного та з урахуванням презумпції правомірності правочину, встановленої статтею 204 ЦК України, суд вважає, що підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним немає, оскільки [PERSON] розуміла значення своїх дій та спрямувала волевиявлення саме на вчинення договору дарування будинку своїм онукам відповідачам по справі. Оскільки суд у задоволенні позовних вимог відмовляє, то в відповідності до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed