Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

20.04.2015 року [PERSON] звернувся до Шаргородського районного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Мотивуючи позовні вимоги [PERSON] зазначив, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 20.11.2007 року. Від шлюбу він та відповідачка дітей не мають. [PERSON] просить шлюб розірвати, зсилаючись на те, що спільне життя в шлюбі з відповідачкою не склалося через різні погляди на сімейне життя, через що між ними постійно виникали сварки. Однією сімєю він з відповідачкою не проживає приблизно сім років. Вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе. На примирення з відповідачкою він не згоден. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, зсилаючись на ті самі обставини. Суду пояснив, що на розірванні шлюбу наполягає, має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, так як в шлюбі з відповідачкою не проживає з 2008 року. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов визнала, щодо розірвання шлюбу з [PERSON] не заперечує. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 20.11.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-АМ № 050338 (а.с.4). Від даного шлюбу позивач та відповідачка дітей не мають. Розлучатися через органи ДРАЦСу сторони не бажають. Сторони не бажають миритися, позивач має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу. Причиною розладу в сімї стали різні погляди на сімейне життя, суперечки та непорозуміння між сторонами. Подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам позивача, оскільки сторони не проживають однією сімєю приблизно сім років. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст.105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно зі ст.112 СК України, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що сторони наполягають на розлученні, позивач має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а також, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам позивача, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved