Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-15 00:00:00

20 вересня 2017 року [PERSON] звернулася до суду із вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником земельної ділянки загальною площею 3,48 га, яка розташована на території Грінченківської сільської ради, Охтирського району, Сумської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 01.02.2009 року між [PERSON] та Приватним сільськогосподарським підприємством Агрофірма «Десна» укладено договір оренди землі, на підставі якого дана земельна ділянка була передана відповідачу. Однак, порушуючи умови договору та земельне законодавство України, а саме ст. 22 Земельного кодексу України, відповідач не виконав обовязок щодо розроблення проекту землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь щодо земельної ділянки, не сплатив орендну плату, яка за період з 2009 по 2016 роки складає 13401,91 грн. Враховуючи неналежне виконання орендарем взятих зобовязань, а також те, що протиправна бездіяльність відповідача загрожує збереженню стану орендованої земельної ділянки, просить розірвати договір оренди землі, стягнути заборгованість по орендній платі з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, що складає 19943,39 грн., три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 3216,46 грн. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не зявилися, в письмовій заяві представник позивача просить справу розглядати без їх участі. Представник відповідача ПСП Агрофірма «Десна» в судове засідання не зявився, в письмовій заяві просить судове засідання проводити без участі представника. 15.11.2017 року представником відповідача надано письмові заперечення, згідно яких зазначила, що земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, власником яких є [PERSON] перебувають в обробітку ПСП Агрофірми «Десна» за договором оренди землі, зареєстрованим у Охтирському районному реєстраційному відділі Сумської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України», про що у Державному реєстрі земель вчинено записи від 28.07.2011 року за №592030004001833. Стосовно проектів еколого економічного обґрунтування сівозмін, хоча на сьогодні норма закону про обовязкову наявність проектів виключена, але позивач наполягає на тому, що вона була обовязковою на етапі укладення договору. Однак, як вбачається із вступної частини розпорядження голови райдержадміністрації від 14.12.2012 року №636 «Про надання приватному сільськогосподарському підприємству Агрофірма «Десна» дозволу на розробку проекту землеустрою на території Грінченківської сільської ради», для подачі заяви про надання дозволу на розробку проектної документації, передував процес підготовки документів відділом Держкомзему. Згідно із заявою від 15.04.2013 року №9 укладено договір на виконання робіт із землеустрою №31 від 03.02.2014 року. Роботу в межах договору виконано. Окрім цього, підприємством здійснюється агрохімічне обстеження сільськогосподарських угідь, що є однією із складових збереження стану ґрунтів, в тому числі і в рамках протиерозійної організації території. Позивачем не надано доказів, які б свідчили про занедбання земельної ділянки, порушення екологічної безпеки. Також зазначила, що період з 2009 року по 2013 рік не входить до терміну позовної давності, а період з 2009 року по 2010 рік відноситься до договірних відносин, які виникли на підставі укладеного договору оренди в 2005 році терміном на 5 років, який був зареєстрований в 2007 році, договірні відносини по спірному договору виникають з 2011 року. Відповідач добросовісно виконував обовязок щодо сплати орендної плати, але починаючи з 2012 року він не отримував пропоновані виплати та на рахунку орендодавця обліковуються залишкові кошти. Оскільки позивач не визначив шлях чи спосіб розрахунку з ним, 13.11.2017 року на домашню адресу [PERSON], за наявними реквізитами із договору оренди, згідно розрахунків зазначених у позовній заяві та із врахуванням індексів інфляції згідно позовних вимог в повному обсязі, за винятком штрафних санкцій, був здійснений переказ коштів, за весь період. Зважаючи на добросовісне виконання договірних зобовязань, що підтверджуються включенням до згрупованих відомостей на виплату орендної плати позивача, штрафні санкції застосовані бути не можуть, так як невиплата орендної плати в установлені строки спричинена іншими умовами, відмінними від ухилення орендаря від виконання своїх обовязків. В звязку з чим просила позов залишити без задоволення. Сторони в судове засідання не зявилися, в зв'язку з чим справа розглядається відповідно до ст.ст. 223, 247 Цивільного процесуального кодексу України за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії РЗ №726748 від 30.08.2002 року належить земельна ділянка площею 3,48 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Грінченківської сільської ради Охтирського району (а.с. 9). 01 лютого 2009 року між [PERSON] та ПСП Агрофірмою «Десна» був укладений договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 10 років, який 28.07.2011 року був зареєстрований у Охтирському районному реєстраційному відділі Сумської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України за № 592030004001833 (а.с. 6-7, 8). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оренду землі», відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. За ч. 1 ст. 6 Закону України «Про оренду землі», орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно ч.ч. 1, 2, ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ч.ч. 3, 4, ст. 31 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Частиною 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі», визначено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оренду землі», орендодавець має право вимагати від орендаря, серед іншого, дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил; своєчасного внесення орендної плати. Пунктом 28 договору оренди землі визначено, що орендодавець має право вимагати від орендаря використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням згідно з цим договором; дотримуватись екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів; своєчасного внесення орендної плати. Згідно п. «г» ч. 1, ст. 141 Земельного кодексу України, підставою припинення права користування земельною ділянкою є використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам. До використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам, можна віднести, зокрема, невикористання прогресивних технологій, порушення технологічних режимів застосування мінеральних та органічних добрив, заростання сільськогосподарських угідь чагарниками, забруднення земель відходами виробництва, хімічними та радіоактивними речовинами, випадки використання земельних ділянок способами, які ведуть до зниження родючості ґрунтів, а також погіршення екологічної обстановки, що призвело до зменшення врожайності сільськогосподарських культур відносно кадастрових оцінок. Однією з підстав розірвання договору оренди [PERSON] зазначає невиконання відповідачем вимог ч. 4 ст. 22 Земельного кодексу України, не розроблення проекту землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь і передбачає заходи з охорони земель, що являється істотним порушенням договору, адже наслідком такої бездіяльності є різке зниження родючості ґрунтів орендованої земельної ділянки. Відповідно до ч. 4 ст. 22 Земельного кодексу України, яка діяла на час укладення сторонами договору оренди землі та була виключена з 05.10.2016, земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва використовуються відповідно до розроблених та затверджених в установленому порядку проектів землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь і передбачають заходи з охорони земель. Пунктом 18 Перехідних положень Земельного Кодексу України передбачено, що на період до 1 січня 2015 року вимоги ч. 4 ст. 22 цього Кодексу поширюються лише на тих власників та користувачів, які використовують земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею більш як 100 гектарів. Площа орендованої ПСП Агрофірмою «Десна» земельної ділянки у позивача становить 3,48 га. Тобто загальна площа земельної ділянки, яка передана в оренду, є значно меншою від площі, визначеної в законодавстві, використання якої потребувало розроблених та затверджених в установленому порядку проектів землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь. Умови ж договору оренди не містять обов'язку орендаря надавати орендодавцю зазначений проект землеустрою. Крім того, порядок розроблення проектів землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь, був затверджений лише 02.11.2011 постановою Кабінету Міністрів України №1134, що набрала чинності 11.11.2011 року, тобто після укладення між сторонами договору оренди. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1, 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, у порушення вказаних вимог процесуального закону, [PERSON] не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували не дотримання відповідачем екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам, тощо, а тому з цієї підстави оспорюваний договір оренди землі не може бути достроково розварний. Вирішуючи спір в частині заявлених [PERSON] позовних вимог про розірвання договору оренди землі з підстав систематичної несплати відповідачем орендної плати, стягнення боргу, інфляційних збитків та 3% річних, суд виходить з наступного. Відповідно до пункту «д» ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України, підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати. За змістом ст. 21 Закону України «Про оренду землі» розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Таким чином, в розумінні вищевказаної норми підставою для розірвання договору оренди може бути лише систематична несплата орендної плати. Пунктами 9-12 договору оренди землі передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 1338,82 грн., що становить 3 % від грошової оцінки землі, в тому числі: грошова, натуральна, відробіткова - за погодженням сторін. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексації. Орендна плата вноситься щорічно до закінчення календарного року. Передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформляється відповідними актами. Відповідно до положень ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. На підтвердження виплати орендної плати стороною відповідача надані копії бухгалтерських документів, а саме: аналіз рахунка по субконто 672 контрагента [PERSON] за 2009 рік, 2010 рік, 2011 рік, копії відомостей та витягів з відомостей видачі в рахунок паю, списки згрупованих поштових переказів за 2012 2016 роки, а також копію платіжного доручення від 13.11.2017 № 997. Представником відповідача в наданих запереченнях на позовну заяву визнано факт неотримання [PERSON] орендної плати з 2012 по 2016 роки, тобто визнано систематичну несплату орендної плати у визначені договором строки, тому ця обставина доказуванню не підлягає. При цьому суд критично відноситься до тверджень представника відповідача про те, що орендар не відмовляв позивачу у виплаті орендної плати, бо [PERSON] із цього приводу до підприємства не зверталася, оскільки обов'язок по сплаті орендної плати покладається на орендаря, а тому не є підставою вважати, що провина за неотримання орендної плати покладається на позивача. Таким чином, суд дійшов до висновку про істотне порушення ПСП Агрофірмою «Десна» умов договору оренди землі, наслідком якого є його розірвання, оскільки сам факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для його розірвання, незважаючи на те, чи виплачена заборгованість в подальшому. У зв'язку з викладеним, не мають значення доводи представника відповідача про те, що [PERSON] поштовим переказом виплачено 13.11.2017 року борг за період з 2012 по 2016 роки. Неотримання позивачем надісланих ПСП Агрофірмою «Десна» 13.11.2017 року коштів на поштове відділення не звільняє відповідача від сплати орендної плати, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за спірний період. Крім того, перерахунок боргу, тобто відновлення порушених прав позивача, відбувся після звернення позивача до суду. Згідно з умовами укладеного між сторонами договору оренди землі передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформляється відповідними актами (п. 12 договору оренду землі), однак відповідачем не надано суду першої інстанції відповідних актів передання позивачу у рахунок орендної плати кукурудзи в зерні, пшениці. Таким чином, враховуючи, що суду не надано належних та допустимих доказів того, що позивачу вчасно та в повному обсязі виплачувалася орендна плата, або того, що відповідач намагався вчасно виконати свій обов'язок по сплаті орендної плати, суд дійшов висновку, що права та законні інтереси позивача порушені, в зв'язку з чим договір оренди підлягає розірванню. Також підлягає стягненню заборгованість по орендній платі з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми підлягає задоволенню. Як зазначалося вище, умовами договору оренди землі визначено, що орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 1338,82 грн., що становить 3 % від грошової оцінки землі. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексації. Орендна плата вноситься щорічно до закінчення календарного року (пункт 9, 10, 11 договору оренди землі). Таким чином, заборгованість по орендній платі за період з 2009 року по 2016 рік включно складає 13 401,91 грн. (за 2009 рік - 1338,82 грн., за 2010 рік - 1338,82 грн., за 2011 рік - 1338,82 грн., за 2012 рік - 1338,82 грн., за 2013 рік - 1338,82 грн., за 2014 рік - 1338,82 грн. х 124,9% = 1672,19 грн., за 2015 рік - 1672,19 грн. х 143,3% = 2396,24 грн., за 2016 рік - 2396,24 грн. х 112,4% = 2693,38 грн.). За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Інфляційні збитки за час прострочення зобов'язання (з 01.01.2010 по 20.09.2017) складають 19943,39 грн., при цьому: за 2009 рік - 2058,43 грн. (1338,82 х 109,1% х104,6% х 99,8% х 100,5% х 124,9% х 143,3% х 112,4% х 110,2% - 1338,82); за 2010 рік - 1775,10 грн. (1338,82 х 104,6% х 99,8% х 100,5% х 124,9% х 143,3% х 112,4% х 110,2% - 1338,82); за 2011 рік - 1638,16 грн. (1338,82 х 99,8% х 100,5% х 124,9% х 143,3% х 112,4% х 110,2% - 1338,82); за 2012 рік - 1644,12 грн. (1338,82 х 100,5% х 124,9% х 143,3% х 112,4% х 110,2% - 1338,82); за 2013 рік - 1629,28 грн. (1338,82 х 124,9% х 143,3% х 112,4% х 110,2% - 1338,82); за 2014 рік - 1295,92 грн. (1672,19 х 143,3% х 112,4% х 110,2% - 1672,19); за 2015 рік - 571,86 грн. (2396,24 х 112,4% х 110,2% - 2396,24); за 2016 рік - 274,72 грн. (2693,38 х 110,2% - 2693,38). Три відсотка річних від простроченої суми (з 01.01.2010 по 20.09.2017) складають 1416,63 грн., при цьому: за 2009 рік - 310,07 грн. (1338,82 х 7,72 х 3%); за 2010 рік - 269,90 грн. (1338,82 х 6,72 х 3%); за 2011 рік - 229,74 грн. (1338,82 х 5,72 х 3%); за 2012 рік - 189,57 грн. (1338,82 х 4,72 х 3%); за 2013 рік - 149,41 грн. (1338,82 х 3,72 х 3%); за 2014 рік - 136,45 грн. (1672,19 х 2,72 х 3%); за 2015 рік - 98,99 грн. (2396,24 х 1,72 х 3%); за 2016 рік - 32,50 грн. (2693,38 х 0,72 х 3%). Отже, на користь позивача підлягають стягненню 25706,13 грн., з яких 13401,91 грн. - заборгованість з орендної плати, 10887,59 грн. - інфляційні збитки, 1416,63 грн. три відсотка річних від простроченої суми. Разом з цим, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 264 Цивільного процесуального кодексу України, під час ухвалення рішення суд вирішує, серед іншого, питання чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Статтею 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 3, ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Проте стороною відповідача ані письмово, ані усно в судовому засіданні не було зроблено заяви про застосування позовної давності, лише в тексті заперечення від 14.11.2017 року, відповідач послався на те, що період 2009-2013 років не входить до терміну позовної давності, а також на те, що 13.11.2017 на адресу позивача був здійснений поштовий переказ коштів в рахунок орендної плати, нарахований за весь період, в не в межах терміну позовної давності. Таке зазначення в тексті заперечення на позовну заяву не можна розцінювати як заяву про застосування строку позовної давності, а тому підстави для застосування строку позовної давності відсутні. Враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов до висновку про те, що права позивача порушені, а тому підлягають захисту у обраний [PERSON] спосіб. Враховуючи наявність підстав для задоволення позову, з відповідача підлягають стягненню судові витрати, відповідно до положень ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі викладеного,

Outcome: approved