Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

21.07.2021 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначила, що вона разом із [PERSON] в період з 24.11.2007 року по 11.06.2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого ними у 2015 року було придбано автомобіль BMW 525D, д.н.з. [NUMBER] . Даний транспортний засіб був зареєстрованим за нею, однак фактично ним користувався її чоловік. Разом з тим, як їй стало відомо, належний їй автомобіль BMW 525D, д.н.з. [NUMBER] , без її відома та згоди було переоформлено на відповідачку [PERSON] (теперішня дружина [PERSON] ), на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 0741/2018/1154877 від 20.10.2018 року. Згідно оскаржуваного правочину, ціна автомобіля визначена в сумі 205300 грн., однак жодних коштів вона не отримувала. У зв`язку з цим, вона звернулася до правоохоронних органів та за її відповідною заявою 27.12.2019 року було відкрито кримінальне провадження № 12019030130001444, в ході здійснення якого призначено судову почеркознавчу експертизу. Згідно висновку експерта, її підпис у договорі купівлі-продажу транспортного засобу № 0741/2018/1154877 від 20.10.2018 року, укладеному між нею, як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, виконано іншою особою. За наведених обставин, просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 0741/2018/115477 від 20.10.2018 року та застосувати наслідки недійсності правочину, зобов`язавши відповідача повернути їй транспортний засіб BMW 525D, д.н.з. [NUMBER] , а також стягнути з [PERSON] на свою користь 2053 грн. судового збору. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав суду заяву, в якій просив справу слухати в його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про день, час, місце слухання справи повідомлялися належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи, відзив на позов від них на адресу суду не надходили. Статтею 280 ЦПК України закріплена можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі належним чином повідомленого відповідача про дату, час та місце судового засідання. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.11.2014 року за [PERSON] 11.11.2014 року було зареєстровано автомобіль марки BMW 525D, д.н.з. [NUMBER] , 2003 р.в., кузов № [NUMBER] , на підставі довідки-рахунка серії [NUMBER] . 14.11.2014 року за заявою [PERSON] - [PERSON] було видано тимчасовий реєстраційний талон серії ДАР № 023877 на право керування вищевказаним транспортним засобом. Вищевказані обставини підтверджуються інформаційною довідкою РСЦ МВС у Волинській області № 31/3-4163 від 06.12.2019 року (а.с. 4). 20.10.2018 року між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 0741/2018/1154877 від 20.10.2018 року, за умовами якого позивачка відчужила в користь відповідачки автомобіль марки BMW 525D, д.н.з. [NUMBER] , 2003 р.в., кузов № [NUMBER] , вартість якого за даним Договором була визначеною сторонами в розмірі 205300 грн. (а.с. 5). Із даного правочину також слідує, що продавець [PERSON] діяла особисто та підпис від її імені у відповідній графі здійснювався нею самостійно (не через уповноважено особу). Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Разом з тим, у своєму позові [PERSON] зазначає, що вищевказаний правочин було укладено від її імені без її відома та згоди, у зв`язку з чим вона була змушена звернутися до правоохоронних органів. Як вбачається із висновку експерта Волинського НДЕКЦ МВС України № СЕ-19/103-21/2549-ПЧ від 12.04.2021 року, виготовленого на виконання постанови ст. дізнавача СД ВП № (м. Луцьк) Луцького РУП ГУНП у Волинській області Ляшук Т.М. від 01.04.2021 року, винесеної у кримінальному провадженні № 12019030130001444 від 27.12.2019 року, за наслідками проведення судово-почеркознавчої експертизи було встановлено наступне: «Підпис в графі «Продавець: [PERSON] » в Договорі купівлі-продажу транспортного засобу № 0741/2018/1154877 від 20.10.2018 року, укладеному між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, - виконаний не [PERSON] , а іншою особою» (а.с. 7-20). Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Така позиція відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19). Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і у ст. ст. 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. До такого висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 29.09.2021 року в справі № 359/11306/15-ц (провадження № 61-6185св20). Встановлені в ході розгляду справи обставини, з урахуванням вищевикладених норм чинного законодавства, беззаперечно свідчать про обгрунтованість доводів [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу № 0741/2018/115477 від 20.10.2018 року. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до вимог ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Як зазначено у п. 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - Постанова ВССУ), - застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений Згідно п. 22 Постанови, - якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (ст. ст. 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені ст. ст. 387, 388 ЦК України. У зв 'язку із цим, суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Згідно положення п. 26 Постанови ВССУ, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. Судом в ході розгляду справи було достовірно встановлено, що транспортний засіб марки BMW 525D, д.н.з. [NUMBER] , 2003 р.в., кузов № [NUMBER] вибув із власності [PERSON] не з її волі (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України) та станом на день розгляду даної справи вказаний автомобіль продовжує перебувати у власності відповідачки [PERSON] . Доказів іншого суду надано не було. За наведених обставин, суд вважає за необхідне застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину шляхом витребування у [PERSON] автомобіль марки BMW 525D, д.н.з. [NUMBER] , 2003 р.в., кузов № [NUMBER] у власність [PERSON] . Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про задоволення позову. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача. Таким чином, із [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 2961 грн. понесених витрат зі сплати судового збору. На підставі ст. ст. 203, 215, 388, 389 ЦК України,

Outcome: approved