Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

20.08.2013 року позивач звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою [ADDRESS], шляхом зобов'язання [PERSON] перенести паркан на ширину пішохідної дороги 1 м. 80 см, знести гараж та парковочне місце з проїжджої частини дороги, а також стягнути з відповідача судові витрати. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є членом товариства садівників «Зелений мис». На підставі рішення садового товариства № 47 від 27.06.2009 року їй надана земельна ділянка [ADDRESS]. Позивач стверджує, що на 1994 рік в'їзд на земельну ділянку [ADDRESS] з вулиці проходить через прохід-пішоходну догору шириною 1 м. 80 см. та повз земельних ділянок [ADDRESS], [ADDRESS]. Однак позивач зазначає, що у 2009-2010 роках користувач земельної ділянки [ADDRESS] без відповідних дозволів та погоджень самочинно переніс паркан, штучно звузивши розмір проходу та вторгнувся на територію пішоходної доріжки. Внаслідок цього прохід звузився майже у три рази. Крім того позивач вказує на те, що відповідач самочинно побудував гараж та встановив парковочне місце на частині проїжджої дороги. Внаслідок цього транспортні засоби що рухаються, рухаються досить близько до парковки та гаражу відповідача, створюють загрозу життю та здоров'ю пішоходам. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Представники позивача [PERSON] - [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі, вказуючи на його безпідставність. Представник третьої особи Товариства садівників «Зелений мис» у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлявся належним чином, звернувся до суду з заявою, в якій проти задоволення позову заперечував, просив розглянути справу у його відсутність. Розглянувши поданий позов, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] у 1966 році стала членом садового товариства «Зелений мис», що вбачається з членської книжки № 163 СТ «Зелений мис» та 16 грудня 1966 року на підставі рішення виконкому Київської райради депутатів трудящих м. Одеси № 827 отримала земельну ділянку [ADDRESS], площею 200 кв.м., яка знаходиться на території товариства садівників «Зелений мис». В 2009 році земельна ділянка [ADDRESS] площею 267 кв.м. була переоформлена на внучку [PERSON] - позивача [PERSON], що підтверджується рішенням садового товариства №47 від 27.06.2009 року. На підставі рішення Товариства садівників «Зелений мис» № 103 від 03 серпня 2003 року дозволено передачу садової ділянки [ADDRESS] площею 606 кв.м. [PERSON]. 07 листопада 2003 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на садові будівлі, які складаються з садового будинку під літ. «А», загальною площею - 83,2 кв.м, гаража «Б», санблока «В» (а.с. 57). 23 грудня 2003 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір дарування, згідно умов якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар садовий будинок під номером [ADDRESS], що складається в цілому з садового будинку під літ. «А», загальною площею - 83,2 кв.м, гаража «Б», санблока «В», № 1-5 - огородженя, 1 - мостіння, ІІ, ІІІ - підп.стін. Після чого рішенням Товариства садівників «Зелений мис» № 111 від 20.07.2004 року прийнято [PERSON] в члени товариства та надано йому дозвіл на передачу ділянки [ADDRESS] площею 606 кв.м. Відповідно до ст.ст. 91, 96, 103 Земельного кодексу України власники та землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення права на землю кожного з них. Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть коли ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. У судовому засіданні позивач пояснила суду, що у 2009-2010 роках користувач земельної ділянки [ADDRESS] без відповідних дозволів та погоджень самочинно переніс паркан, штучно звузивши розмір проходу та вторгнувся на територію пішохідної доріжки. Внаслідок цього прохід звузився майже у три рази. З листа Центру інженерних досліджень від 30.07.2013 року за № 2635 вбачається, що згідно виконаної топографічної зйомки М 1:2000 площадки товариства «Зелений мис», в жовтні 1994 року, відстань між огороджувальним парканом ділянки [ADDRESS] та парканом ділянки [ADDRESS] по всій довжені складала 1 м. 80 см. 07 червня 2013 року Київським районним відділом Одеського міського управління головного управління державної служби з надзвичайних ситуацій України в Одеській області на ім'я голови правління товариства садівників «Зелений мис» Заводного С.В. було видано припис № 102 про усунення порушень вимог законодавства у сферах пожежної, техногенної безпеки та цивільного захисту. В приписі зазначено порушення, яке необхідно усунути, а саме: забезпечити нормативну ширину пішохідної доріжки по всій довжині між ділянками [ADDRESS]; [ADDRESS] до ділянки [ADDRESS] згідно норм ДБН 360-92 **, а також прохід до будівлі на ділянці [ADDRESS] утримувати завжди вільним та нічим не захаращувати. З виписки протоколу № 99 засідання правління ТС «Зелений мис» від 17.08.2013 року вбачається, що користувача ділянки [ADDRESS] [PERSON] зобов'язано не перешкоджати користувачу ділянки [ADDRESS] [PERSON] в виконанні робіт по переносу паркана на старе місце для забезпечення нормальної ширини проходу до ділянки [ADDRESS] не менше 1,5 м. по всій довжені проходу. Зазначені Припис управління ДСНС та Протокол були виконані та розширено доріжку до ширини 1.5 м., таким чином відповідачем забезпечено нормативну ширину пішохідної доріжки по всій довжині між ділянками [ADDRESS], [ADDRESS] до ділянки [ADDRESS] згідно норм ДБН 360-92** п. 7.36 таблиця 7.3., згідно якої нормативна ширина смуги пішохідної дороги складає 0, 75 м. Вищевказане підтверджується заявами Товариства садівників «Зелений мис» від 05.10.2013 року та 30.11.2013 року. Також Рішенням зборів Товариства садівників «Зелений мис»: Протоколом № 15 від 19 жовтня 2013 року підтверджується, що прохідна доріжка до моря між ділянками [ADDRESS] та [ADDRESS] в первісному відводі не була передбачена, та була створена як технологічний прохід за рахунок території ділянок [ADDRESS] та [ADDRESS] та ніколи не мала ширину 1,8 м. Таким чином, можливо зробити висновок, що на сьогоднішній день відсутній предмет спору, та більш того з вказаною вимогою, на думку суду, мала право б звернутись Одеська міська рада або саме Товариства садівників «Зелений мис». Що стосується позовних вимог, щодо знесення гаражу та парковочного місця з проїжджої частини слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 376 ч.ч.1,2,7 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Тобто, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Як роз'яснено в п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК). Твердження позивача про те, що відповідач самочинно побудував гараж, не відповідає дійсності, так як вбачається з свідоцтва про право власності від 13 серпня 2001 року, виданого Управлінням земельних ресурсів Одеської міської ради та свідоцтва про право власності від 07 листопада 2003 року, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім'я [PERSON], вищевказаний гараж входив до переліку господарських будівель, а від так є приватизованим. Крім того, згідно технічних паспортів від 18.05.2001 року, 27.11.2003 року та Договору дарування від 23 грудня 2003 року садовий будинок під номером [ADDRESS], що складається в цілому з садового будинку під літ. «А», загальною площею - 83,2 кв.м, гаража «Б», санблока «В», № 1-5 - огородженя, 1 - мостіння, ІІ, ІІІ - підп.стін. Таким чином зазначені документи підтверджують той факт, що гараж не був самочинно збудований, а був подарований відповідачу [PERSON] разом із садовим будинком [ADDRESS] відповідно до договору дарування від 23 грудня 2003 року. Крім того, Рішенням зборів Товариства садівників «Зелений мис»: Протоколом № 15 від 19 жовтня 2013 року підтверджується, що розміри ділянки [ADDRESS] повністю відповідають технічному паспорту, а гараж та паркувальне місце знаходиться на території ділянки [ADDRESS] та ніяким чином не заважає руху транспорту по дорозі. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд вважає, що позивач не довела чим порушені її права, так як твердження щодо самовільно побудованого гаражу та вторгнення на територію пішоходної доріжки з боку відповідача не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи. Таким чином, розглянувши позовні вимоги ретельно та неупереджено, суд доходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі, так як позивачем не було доведено порушення її прав та охоронюваних законом інтересів. На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Також при винесенні рішення суд бере до уваги, що про порушення свого права позивачу стало відомо ще у 2009 році коли вона отримала вищевказану ділянку у користування, що не заперечувалось представником позивача у судовому засіданні, однак з вимогою до відповідача позивач звернулась лише в серпні 2013 року, чим порушила строк звернення до суду. Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якої пов'язано його початок. Тобто, починаючи з 27.07.2009 року позивач протягом 3-х років до 27.07.2012 року могла звернутися з відповідним позовом до суду. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється у три роки. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за завою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed