Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

19 травня 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила згідно заяв від 03 жовтня 2016 року, 23 листопада 2016 року, позов подано до [PERSON], [PERSON], з урахуванням уточнення позовних вимог від 03 жовтня 2016 року, 23 листопада 2016 року позивач просить визнати договір купівлі - продажу транспортного засобу № 1247\\41, укладений між [PERSON] та [PERSON] 03.12.2015 р. за посередництвом Територіального сервісного центру 1247 Регіонального сервісного центру МВС Дніпропетровської області недійсним в 1/2 його частині, визнати за [PERSON], ІНН [NUMBER], право власності на 1\\2 частку автомобіля марки GREAT WALL, модель HAVAL 5, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Позов мотивовано тим, що в період шлюбу за рахунок спільних сумісних коштів подружжя було придбано легковий автомобіль марки «GREAT WALL», модель «HAVAL 5», 2012 року випуску, р/н [NUMBER], який був зареєстрований на чоловіка згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САО №811031 від 24.04.2013 року. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХТ 639591, виданого Територіальним сервісним центром 1247 Регіонального сервісного центру МВС Дніпропетровської області 03.12.2015р., в теперішній час сумісний з відповідачем [PERSON] автомобіль марки GREAT WALL, модель HAVAL 5, 2012р. випуску, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований за його батьком [PERSON]. Між тим до теперішнього часу автомобілем постійно користується відповідач, [PERSON] особисто. Транспортні засоби підлягають державній реєстрації, за таких обставин відповідач [PERSON] зобов'язаний був отримати згоду позивача на відчуження сумісного автомобіля відповідачу [PERSON] у письмовій формі засвідчену нотаріально, між тим порушив дані вимоги закону та права позивача, як сумісного власника майна. За таких обставин укладена відповідачами угода, а саме договір купівлі-продажу транспортного засобу № 1247\\41 від 03.12.2015р. є частково недійсною. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у добровільному порядку не бажають поновити права позивача на автомобіль, у зв'язку з чим позивач вимушена за вирішенням звернутись за вирішенням спору до суду. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено. З таким рішенням не погодилась Позивачка та звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необгрунтованості. Апеляційний суд не погоджується з таким висновком місцевого суду виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, та було встановлено судом першої інстанції, [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 04.03.1995 року. Згідно рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 30.04.2016 року. [PERSON] був власником транспортного засобу - легкового автомобіля марки «GREAT WALL», модель «HAVAL 5», 2012 року випуску, р/н [NUMBER], згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САО №811031 від 24.04.2013 року. Тобто право власності на вказаний автомобіль було зареєстровано за [PERSON] 24.04.2013 року у період шлюбу. Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №1247/41 від 03.12.2015 року [PERSON] продав [PERSON] легковий автомобіль марки «GREAT WALL», модель «HAVAL 5», 2012 року випуску, р/н [NUMBER]. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХТ 639591 від 03.12.2015 року, відомостей Територіального сервісного центру 1247 Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області Міністерства внутрішніх справ України власником транспортного засобу - легкового автомобіля марки «GREAT WALL», модель «HAVAL 5», 2012 року випуску, р/н [NUMBER], є [PERSON]. Згідно пояснень позивача їй завчасно було відомо про намір її чоловіка продати спірний автомобіль батьку чоловіка, проте вона не знала про дату здійснення продажу. Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд зазначив, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя. Проте з такими висновками колегія суддів не може погодитись, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один ;з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. ч. 13 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Посилаючись на те, що визнання договору купівлі-продажу як самостійної матеріально-правової вимоги законом не передбачено та у випадку відчуження одним з подружжя спільного майна поза волею іншого з подружжя таке майно або його вартість враховується при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя, суд першої інстанції не врахував положення ст. ст. 3, 11 ЦПК України та ст. ст. 12, 15 ЦК України щодо права на судовий захист у спосіб, обраний позивачем на власний розсуд та визначений законом, а також не звернув уваги на те, що відповідно до ст. 65 СК України дружина має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, та для укладення одним із подружжя договору стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Окрім того, місцевий суд помилково застосував правову позицію Верховного Суду України від 08.04.2015 року у справі № № 6-7цс15 до вказаних правовідносин, оскільки суд не перевірив та не дослідив, наявність чи відсутність факту виконання та передачі грошових коштів за договором купівлі продажу автомобіля. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом частини пятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вимогами статті 216 ЦК України, встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, не можуть здійснюватись та породжувати будь-які правові наслідки. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Отже судом встановлено, згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №1247/41 від 03.12.2015 року [PERSON] продав своєму батькові [PERSON] легковий автомобіль марки «GREAT WALL», модель «HAVAL 5», 2012 року випуску, р/н [NUMBER]. Як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу було укладено 03.12.2015 року в період спільного сумісного проживання подружжя, тобто відповідач не ставлячи до відома позивачку та без її згоди вчинив відчуження спірного автомобіля на користь свого батька. Тобто спірний договір укладено між близькими родичами та спрямовано на фіктивний перехід права власності на автомобіль до близького родича, з метою приховання такого майна від майбутнього можливого поділу майна подружжя та без мети його реального виконання, що не заперечували Відповідачі у судовому засіданні апеляційного суду. Вказані обставини Відповідачами не спростовано жодними належними та допустимими доказами, Враховуючи наведене, вказаний правочин є фіктивним та визнається судом недійсним, а тому, в свою чергу, відповідні вимоги позивачки є обгрунтованими та такими що підлягають до задоволення. Щодо задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на 1/2 частину автомобіля лише за Позивачкою, в подальшому унеможливить виконання судового рішення та реєстрацію за кожним із співвласників належної їм частки автомобіля, а тому апеляційний суд приходить до висновку, про необхідність визнання права власності на 1/2 частину автомобіля за кожним з подружжя у відповідності до презумпції рівності часток в спільному майні подружжя, що забезпечить право на наступну реалізацію сторонами ухваленого рішення та у своїй сукупності відповідатиме принципу правової визначеності, на необхідності додержання якого, звертає увагу практика Європейського суду. Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не повно зясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а також суд порушив та неправильно застосував норми матеріального права, у зв'язку з чим, є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з [PERSON] на користь позивачки витрати по сплаті судового збору та за подачу апеляційної скарги в сумі 2522,52 грн.

Outcome: approved