Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

20.07.2016 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, в якому просить суд визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] на суму 11 900,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер чоловік позивачки - [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина - одноособово приватизовану ним однокімнатну квартиру [ADDRESS] . За повідомленням державного нотаріуса, мати та син померлого - [PERSON] та [PERSON] від прийняття спадщини відмовились на користь [PERSON] шляхом подачі заяв від 17.02.2016 та 25.03.2016 відповідно. Позивачка зазначає, що після знайомства з [PERSON] він запропонував сестрі позивачки - [PERSON] , переїхати в його квартиру, щоб він переїхав до дружини для сімейного проживання, на що [PERSON] погодилась. Позивачка вказує, що в період 2002-2011 років, розпочинаючи з окремого проживання сестри, позивачка з дозволу чоловіка проводила ремонт в його квартирі. За її словами, у 2005 році були замінені вхідні двері на більш надійні. Вартість дверей з демонтажем старих дверей та монтажем нових складає 3 500,00 грн. Зазначає, що були замінені шпалери на якісніші. Вартість всього комплексу робіт включно із зняттям старих шпалер, вирівнюванням стін та поклейки нових шпалер становить 900,00 грн. У 2007 році замінили ванну. Загальна вартість робіт з демонтажем старої ванни та монтажем нової складає 4 000,00 грн. У 2010 році змінили вікна на пластикові, про що свідчить договір від 09.08.2010 року, загальна вартість - 3000,00 грн. Встановили домофон та підключили стаціонарний телефон. За ці роботи позивачкою сплачено 300,00 грн. Також провели Інтернет та кабельне телебачення, що в сумі коштувало 200,00 грн. Наголошує, що вказані ремонтні роботи неможливо відділити від квартири без втрати цільового призначення та пошкодження приміщення, а тому квартира відносно вчиненого ремонту є неподільною річчю. Позивачка також зазначає, що загальна вартість затрат на покращення стану квартири, що здійснювалось виключно за кошти позивачки, складає 11 900 грн. Такі затрати, на її думку, істотно збільшують вартість квартири, а отже є спільною сумісною власністю подружжя. Посилається на приписи п. 37 Постанови № 5 від 07.02.2014 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в правах про захист права власності та інших прав» відповідно до яких, з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Крім того вказує, що відповідно до ст. 62 Сімейного кодексу України (далі - СК України), якщо майно чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ухвалою суду від 26.07.2016 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 08.08.2016 позивачка на виконання ухвали суду від 26.07.2016 надала заяву про усунення недоліків, в якій викладено всі обставини, які вказані в позовній заяві від 20.07.2016 з уточненнями, доповненнями та усуненням недоліків. [PERSON] наголошує, що [PERSON] належить 3/4 частини, а позивачці - 1/4 частина спадкового майна. Позивачка не погоджується з таким розподілом спадкового майна, оскільки вважає, що вартість квартири збільшилась за рахунок її особистих витрат. Також зазначає, що через те, що ціни вказані на момент проведення робіт не відповідають реальній вартості покращення стану квартири в результаті ремонту, був залучений фахівець. Він надав аналітичну довідку, в якій вказано, що на момент подачі позову вартість такого ремонту складає 17 210,00 грн. Таким чином, позивачка вважає обгрунтованим просити суд прийняти рішення при визнанні права спільної сумісної власності на вартість ремонту в розмірі 17 210,00 грн. і визначити частку для неї в розмірі 3/4 частки від спільного сумісного майна, враховуючи викладені в позовних заявах обгрунтування та правові підстави. Ухвалою суду від 08.08.2016 відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 02.11.2016. Ухвалою суду від 08.08.2016 відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. 03.10.2016 відповідачка надала відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що з правовою позицією [PERSON] , викладеною у позовних заявах, повністю не погоджується. Посилається на те, що приватизація квартири була здійснена особисто [PERSON] ще до укладення шлюбу із позивачкою. Тому, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п. 4 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України є особистою приватною власністю [PERSON] . Стверджує, що в підтвердження доказу своїх витрат на придбання дверей позивачка надає договір № 3-75 від 01.11.2005 року укладений між СПД [PERSON] та [PERSON] - сестрою позивачки, при цьому зазначає, що договір не містить печаток, а лише підписи. Відповідачка вказує на те, що витрати на придбання та монтаж дверей склали 3 500 грн., проте позивачем не надається жодного платіжного документу, який би підтвердив, ким була здійснена оплата витрат, адже сам договір не є документом, який підтверджує здійснення оплати за придбаний товар. Позивачка також не надає жодних доказів понесених нею витрат стосовно придбання та заміни ванни, зняття старих шпалер, вирівнювання стін та поклейки нових шпалер. Відповідачка звертає увагу суду на те, що витрати на проведення в квартиру кабельного телебачення, Інтернету, домофону та стаціонарного телефону спрямовані виключно на поліпшення умов проживання тих осіб, які користуються даними послугами. [PERSON] зазначає, що доказом витрат на придбання та встановлення пластикових вікон позивачка надала лише замовлення № К708/2 від 09.08.2010 та квитанції. Всі ці документи містять підпис [PERSON] , а не позивачки. 03.10.2016 [PERSON] надала зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, в якій просить суд визнати за [PERSON] право власності на спадщину за законом, що відкрилась після смерті [PERSON] на 3/4 частини квартири [ADDRESS] та на 3/4 частину транспортного засобу - автомобіля Ауді 1.8, держ. номер - [NUMBER] , 1990 року випуску. Свої вимоги обгрунтовує тим, що [INFO] помер її батько - [PERSON] [INFO] , про що в книзі реєстрації актів про смерть 06.02.2016 соку зроблено відповідний запис за № 2405. При житті померлий заповіт не складав. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на приватизовану ним однокімнатну квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] та автомобіль Ауді 1.8, держ. номер [NUMBER] , 1990 року випуску. Право власності на квартиру померлого на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації Жовтневої держадміністрації м. Києва згідно з розпорядженням (наказом) від 28.11.1997 № 2610, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі за № 6080 від 09.12.1997. Право власності на автомобіль підтверджується свідоцтвом про реєстрацію ТЗ серія [NUMBER] . [PERSON] стверджує, що вона є спадкоємцем першої черги за законом. Крім [PERSON] спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , а також дружина покійного - [PERSON] . Усі спадкоємці звернулись до нотаріальної контори у встановлений законом строк, із заявами про прийняття спадщини. Своїми заявами [PERSON] від 17.02.2016 та [PERSON] від 25.03.2016 року відмовились від спадкового майна на користь [PERSON] . А тому, позивачка за зустрічним позовом вважає, що вона є спадкоємицею всього виявленого після смерті [PERSON] майна, що йому належало у розмірі 3/4, посилаючись на ст. 1261 ЦК України. Ухвалою суду від 04.10.2016 відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. 29.03.2017 представник позивачки надав заяву про збільшення позовних вимог, у якій просить суд визнати право власності в грошовому еквіваленті на частину квартири [ADDRESS] , за [PERSON] на суму 1 075,62 грн., стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму вартості судового збору у розмірі 551,20 грн. та повернути [PERSON] переплачений судовий збір у розмірі 6 338,80 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у разі визнання права спільної сумісної власності на частину спадкової квартири, що у грошовому еквіваленті складає 17 210,00 грн., вказана спільна власність розподіляється між подружжям. При цьому позивач просить визнати за ним право спільної часткової власності на суму 12 907,50 грн. Зазначає, що за законом підлягає поділу між спадкоємцями і спільна часткова власність спадкодавця, а вона заїї підрахунками складає 4 302,50 грн. Позивачка наголошує, що ціна позову складає 17 210,00 грн. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання позову майнового характеру складає 1 відсоток від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який складав на момент подачі в 2016 році 551,20 грн. Ухвалою суду від 11.05.2017 прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності. 16.02.2018 [PERSON] подала до суду уточнену позовну заяву. Зі змісту уточненої позовної заяви вбачається, що позивач фактично ставить питання про зменшення позовних вимог та просить суд: - визнати право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] , на суму вартості ремонту в розмірі 17 210,00 грн.; - визнати право спільної часткової власності в грошовому еквіваленті на частину квартири [ADDRESS] , за [PERSON] на суму 12 907,50 грн. від спільної сумісної власності майна подружжя; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму частини спільної часткової власності в грошовому еквіваленті в мірі 8 605,00 грн.; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] частину вартості спільної часткової власності спадкодавця в грошовому еквіваленті на частину квартири [ADDRESS] , у сумі 717,08 грн.; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму вартості судового збору в розмірі 551,20 грн. та 600,00 грн. послуг спеціаліста. Суд, вислухавши пояснення сторін, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, вважає, що позовні вимоги за первісним позовом не підлягають задоволенню, тоді як вимоги за зустрічним позовом підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. Норми ст. 57 та ст. 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до ст. 62 СК України право спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові виникає якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. А також якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 18.09.2002, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с. 8 т. 1). [INFO] помер чоловік [PERSON] - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] [PERSON] (а.с. 9 т. 1). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на майно - одноособово приватизована ним однокімнатна квартира [ADDRESS] та автомобіль Ауді 1.8, держ. номер [NUMBER] , 1990 року випуску. Позивач [PERSON] стверджує, що за її кошти протягом 2002-2011 років у квартирі [ADDRESS] було проведено ремонт вартістю 21 786,09 грн., що з урахуванням зносу на момент подачі позовної заяви становить 17 210,00 грн., відповідно до аналітичної довідки від 05.08.2016. На думку позивача, вказані кошти мають бути враховані при поділі спірної квартири та відповідної частки у спадковому майні, після смерті [PERSON] . Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд вважає, що [PERSON] не надала належних доказів у відповідності до норм, зазначених у ст. 77 ЦПК України, для підтвердження того, що зазначені ремонтні роботи здійснювались за її особисті кошти. В позовній заяві позивачка стверджує, що за її кошти в квартиру [ADDRESS] були придбані та встановлені вхідні двері, загальна вартість робіт - 3 500,00 грн. В підтвердження своїх витрат на придбання та монтаж вхідних дверей позивачка надає договір № 3-75 від 01.11.2005, укладений між СПД [PERSON] та [PERSON] . Тобто, даний договір підписаний особою, яка є відмінною від позивача . Крім того, згідно договору № 3-75 від 01.11.2005 вартість дверей складає 3 000,00 грн., а вартість монтажу зазначених дверей у договорі взагалі відсутня. Позивачка зазначає, що у квартирі [ADDRESS] були замінені шпалери, а вартість всього комплексу робіт включно із зняттям старих шпалер, вирівнюванням стін та поклейки нових шпалер становить 900,00 грн. Крім того вказує, що у 2007 році замінили ванну. Загальна вартість робіт, зі слів позивачки, з демонтажем старої ванни та монтажем нової складає 4 000,00 грн. Проте, жодних доказів в підтвердження здійснення особисто позивачем витрат стосовно заміни шпалер та ванни, суду не надано. [PERSON] наголошує, що у 2010 році за її кошти, а саме - 3 000,00 грн., були замінені вікна на пластикові, у доказ чого надає договір № К708/2 від 09.08.2010. Проте, зі змісту даного договору встановлено, що замовником за даним договором є [PERSON] . Жодних доказів сплати коштів позивачкою даний договір не містить. Такі докази відсутні і в матеріалах справи. Позивачка також стверджує, що за її кошти у квартиру [ADDRESS] було встановлено домофон та підключено стаціонарний телефон, за що [PERSON] було сплачено 300,00 грн. А також було проведено Інтернет та кабельне телебачення, що в сумі коштувало позивачці 200,00 грн. Разом з тим, жодних належних доказів щодо сплати зазначених послуг позивачем [PERSON] суду не надано та таких доказів судом не встановлено в ході розгляду справи в суді. За вказаних вище обставин, аналізуючи матеріали справи, суд вважає, що позивачем за первинним позовом не доведено позовні вимоги, а тому приходить до висновку про відмову у задоволенні первинного позову [PERSON] . Щодо зустрічного позову [PERSON] слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Стаття 1222 ЦК України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Судом встановлено, що [PERSON] є донькою померлого [INFO] [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , Свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] , Свідоцтвом про одруження [NUMBER] (а.с. 26-28 т. 2). 18.02.2016 року [PERSON] звернулася до П`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] (а.с. 21 т. 2). Також, 06.04.2016 року до П`ятої Київської державної нотаріальної контори звернулася [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка [PERSON] (а.с. 31 т. 2). Крім того, 06.04.2016 року до П`ятої Київської державної нотаріальної контори Мельниченко Н.М. (матері померлого) та [PERSON] (сина померлого) було подано заяви, якими останні від належної їм частки спадщини за законом після смерті [PERSON] відмовляються на користь [PERSON] (а.с. 29-30 т. 2). Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною 2 статті 1274 ЦК України встановлено, що спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Таким чином вбачається, що спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є його мати - [PERSON] , яка протягом встановленого законом строку відмовилася від належної їй частки на користь [PERSON] , дружина - [PERSON] , яка протягом встановленого законом строку звернулася із заявою про прийняття спадщини, донька - [PERSON] , яка протягом встановленого законом строку звернулася із заявою про прийняття спадщини, а також син - [PERSON] , який протягом встановленого законом строку відмовився від належної йому частки на користь [PERSON] . Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 28.11.1997 року № [NUMBER] [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] (а.с. 35 т. 2). Крім того, [PERSON] на праві власності належав транспортний засіб марки AUDI, модель 100 1.8, кузов № [NUMBER] , 1990 року випуску, державний номер [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію ТЗ (а.с. 36 т. 2). 17.09.2016 року [PERSON] звернулася до П`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 48 т. 2). Листом завідувача П`ятої Київської державної нотаріальної контори Коробової О.В. № 2635/02-14 від 17.09.2016 р. [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину щодо майна померлого [PERSON] у зв`язку із зупиненням вчинення нотаріальних дій до вирішення Солом`янським районним судом м. Києва цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] (а.с. 51 т. 2). У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи те, що між позивачем та відповідачем-1 виник спір про право на спадщину, суд вважає, що [PERSON] має право на звернення до суду із позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Статтею 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видасться кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Щодо наявної у матеріалах справи наявна заяви [PERSON] від 16.12.2017 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Манелюком М.І., та відповідно до якої [PERSON] належну їй частку спадщини після смерті сина - [PERSON] приймає, суд зазначає наступне (а.с. 203 т. 1). Встановлено, що дана заява була складена через два роки після смерті спадкодавця, тобто з пропуском встановленого законом строку, а також до П`ятої Київської державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини подана не була. Крім того, відповідно до ч. 5-6 ст. 1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Як пояснила у судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] , із позовом про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини [PERSON] до суду не зверталася, заяву про відкликання заяви про відмову від частки на спадщину на користь [PERSON] до нотаріальної контори не подавала у визначений законом строк. Таким чином заява [PERSON] від 06.04.2016 року, якою остання від належної їй частки спадщини за законом після смерті [PERSON] відмовляється на користь [PERSON] , на думку суду, є чиною та [PERSON] у встановленому законом порядку не відкликаною. З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку, що [PERSON] має право на спадкування за законом після смерті [PERSON] в розмірі саме ѕ частки спадкового майна та приходить до висновку про задоволення зустрічного позову. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 6 673,50 грн.

Outcome: approved