Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-08 00:00:00

20.08.2015 року [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, в якому прохає ухвалити рішення про відібрання у [PERSON], [INFO], малолітньої дитини [PERSON]»ї Андріївни, [INFO], та повернути її їй (позивачу). Мотивувала тим, що шлюб із відповідачем розірвано у судовому порядку. Рішенням Глобинського районного суду від 5 червня 2015 року визначено місце проживання спільної малолітньої доньки [PERSON] разом з матір»ю [PERSON], [INFO]. Рішення набрало законної сили, проте, відповідач дитину їй не повернув. На її неодноразові звернення відмовляє в цьому, мотивуючи тим, що дитина не хоче повертатися до неї. Проживання доньки разом з батьком негативно впливає на її розвиток. Вона позбавлена материнського тепла, любові, духовного єднання з матір»ю, гігієнічного виховання. Відповідач негативно характеризує її (матір) перед донькою, психологічно тисне на неї, задобрює подарунками. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримувала, посилаючись на підстави та обставини викладені в ньому. Пояснила, що [PERSON] не виконує рішення суду про визначення місця проживання доньки разом з нею (матір»ю). Вона змушена приходити на побачення з дитиною за місцем проживання відповідача. Юлія не приймає від неї подарунків, гостинців, говорить « ти мене отруїш», хоча погоджується гуляти разом біля двору. З цього вона зробила висновок, що колишній чоловік налаштовує дитину проти неї, що є, на її думку, помстою. Вона підтримує стосунки з класним керівником дитини, є членом батьківського комітету, бере участь у підготовці шкільних заходів, систематично відвідує школу. Дитина чоловікові не потрібна. Він проживає з вагітною співмешканкою, а за [PERSON] фактично доглядає колишня свекруха, відводить її до школи. З матір»ю колишнього чоловіка збереглися нормальні стосунки. Позивач також повідомила, що після укладення шлюбу вона з відповідачем та дитиною десь 4 роки винаймали квартиру, потім стали проживати у будинку належному свекрові. Свекри проживали з ними в одному дворі, але в іншому будинку. З 2012 року по жовтень 2014 року сімейні стосунки було припинено і вона разом з донькою проживала у своїх батьків . У жовтні 2014 року чоловік забрав дитину та її речі до себе. Вона (позивач) змушена була повернутися до нього, щоб не розлучатися з донькою. Проте, на початку 2015 року подала позов про розірвання шлюбу, оскільки сумісне проживання стало нестерпним. Чоловік фактично жив на дві сім»ї. Вже 5 років у нього інша жінка. Після розлучення остання переїхала до відповідача, в даний час чекає дитину від нього. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з»явився повторно, заперечень на позов не надіслав. Належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. В заяві, направленій до суду електронною поштою, прохав перенести розгляд справи, мотивуючи напруженим графіком роботи та сімейними обставинами. Будь-яких доказів поважності неявки у судові засідання 28.08.2015 року та 9.09.2015 року не надав, що суд розцінив, як зловживання процесуальними правами, і за згодою позивача та представника ІІІ особи провів заочний розгляд справи без участі відповідача. Представник Глобинської райдержадміністрації, як органу опіки та піклування, в особі служби у справах дітей, [PERSON] у судовому засіданні вказала, що пріоритетними у спорі між батьками мають бути інтереси дитини. Результати психологічного дослідження, які проводилося з малолітньою [PERSON] показали, що дитині потрібні і батько, і мати. В свій час і комісія з питань захисту прав дитини при Глобинській РДА і суд схилилися до того, що місце проживання дитини має бути визначене із матір»ю. Батько допускає помилку, втягуючи в «розборки» дорослих дитину. Вчора (напередодні судового засідання) він був у службі у справах дітей і пояснював, що рішення суду від 5.06.2015 року про визначення місця проживання з матір»ю [PERSON] він не порушує, оскільки позивач та донька зареєстровані за адресою його проживання, тому дитина проживає за місцем визначеним судом. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані письмові докази, встановив наступне. З 21.11.2003 року по 31.03.2015 року сторони - [PERSON] та [PERSON], перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 31.03.2015 року , що набрало законної сили, було розірвано. Від шлюбу мають спільну малолітню доньку [PERSON]»ю Андріївну, [INFO]. Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 5 червня 2015 року, яке набрало законної сили 30.06.2015 року, визначено місце проживання малолітньої [PERSON]»ї з матір»ю [PERSON], [INFO]. З часу набрання судовим рішенням законної сили минуло більше двох місяців, але воно до цього часу не виконане. Дитина проживає разом з батьком в селищі Градизьк Глобинського району Полтавської області по вул. Приморській, будинок 39, останній матері її не повертає. Відповідно до ч.1 ст. 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Частиною 2 вказаної статті встановлено, що батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Відповідно до пунктів 1,2,3 ст. 9 Конвенції про права дитини 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 вересня 1991 року і є складовою національного законодавства України, держави - учасниці Конвенції забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь - якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір»ю. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов»язковими до виконання на всій території України. Згідно ч.1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов»язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Вирішуючи спір, суд враховує, що резолютивна частина рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 5 червня 2015 року, яким визначено місце проживання малолітньої [PERSON]»ї з матір»ю, не передбачає здійснення примусових заходів виконання названого рішення, а глава 7 Закону України «Про виконавче провадження», яка має назву : « Виконання рішень, за якими боржник зобов»язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення» до таких відносить лише рішення про відібрання дитини. Таким чином, позивач в конкретному випадку обрала єдино можливий спосіб захисту свого порушеного права, оскільки відповідач своїми діями порушує та ігнорує конституційний принцип обов»язковості судового рішення. Встановивши, що місце проживання дитини [PERSON]»ї Андріївни, [INFO], визначене рішенням суду з матір»ю (позивачем у справі), вказане рішення набрало законної сили, але на даний час не виконане відповідачем, суд дійшов висновку, що останній тримає дитину у себе без законних підстав, всупереч рішенню суду. З огляду на викладене, суд вбачає законні підстави для задоволення позову про відібрання дитини та повернення її матері. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач надала квитанцію про сплату нею судового збору в сумі 243 грн. 60 коп. , яка підлягає стягненню з відповідача на її користь.

Outcome: approved