Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів. [PERSON] звернулася до суду з позовом до Фермерського господарства «Таврія» про визнання договору оренди землі недійсним та зобов'язання повернути земельну ділянку, на обґрунтування позовних вимог вказала, що на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 22 січня 2002 року вона є власником земельної ділянки земельної ділянки площею 4,7103 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. На початку жовтня 2017 року вона дізналася, що між нею та ФГ «Таврія» 01 березня 2007 року був укладений договір оренди земельної ділянки, площею 4,7103 га, строком на 10 років, зареєстрований у відділі Держкомзему у Василівському районі Запорізької області 05 травня 2011 року за №2320900004000084. При вивченні договору позивач встановила, що підписи в договорі та інших документах до нього належать не їй, а інші особі. За таких обставин, позивач [PERSON] вважає, що оскільки домовленості між нею та ФГ «Таврія» на передачу в оренду земельної ділянки не було, підписи в договорі оренди земельної ділянки вона не вчиняла, відповідно до положень п.3 ст.203, чп.1,3 ст.215 ЦК України договір оренди є недійсним з усіма правовими наслідками недійсності правочину, тому просила визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 01 березня 2007 року, укладений між [PERSON] та Фермерським господарством «Таврія», про передачу в оренду земельної ділянки, площею 4,7103 га, для ведення товарного сільськосподарського виробництва, яка знаходиться на території Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області, зареєстрований 05 травня 2011 року за №2320900004000084 відділом Держкомзему у Василівському районі Запорізької області, та зобов`язати Фермерське господарство «Таврія» повернути [PERSON] земельну ділянку площею 4,7103 га, для ведення товарного сільськосподарського виробництва, яка знаходиться на території Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області. Позивач [PERSON] і представник позивача - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити, позивач додатково пояснила суду, що в 2002 році уклала договір оренди належної їй земельної ділянки з ФГ «Таврія» строком на 5 років, і вважала, що договір оренди після закінчення строку його дії продовжив свою дію автоматично. В 2015 році після смерті її матері [PERSON] прибираючись в належному померлій будинку позивач знайшла договір оренди земельної ділянки від 01 березня 2007 року між нею та ФГ «Таврія», зі змістом якого вона ознайомилася лише в кінці 2017 року і виявила, що вона не підписувала оспорюваний правочин. Також пояснила суду, отримувала від ФГ «Таврія» орендну плату за весь час користування земельною ділянкою, в 2013 році у зв'язку з потребою в лікуванні вона дійсно зверталася із заявою про видачу їй грошових коштів в рахунок орендної плати за орендовану земельну ділянку наперед на 5 років, на підставі якої ФГ «Таврія» виплатило їй відповідну суму грошових коштів. При цьому вона вважала, що отримує орендну плату в рахунок попередньо укладеного нею договору оренди землі. На запитання представника відповідача чи належить їй підпис в Списку орендодавців ФГ «Таврія» на отримання договорів оренди про отримання 23.05.2011 року договору оренди, відповіла, що дійсно підпис в графі 18 [PERSON], а також в графі 19 [PERSON] належить їй, проте вона не отримувала договору оренди земельної ділянки, можливо зазначені підписи вона поставила під час отримання орендної плати. Представник відповідача Кириченко В.М. в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що [PERSON] достовірно знала про укладення договору оренди земельної ділянки, 23 травня 2011 року особисто отримала екземпляр договору оренди земельної ділянки і розписалася в Списках орендодавців на отримання договорів оренди. В цей період ніякої видачі зерна в рахунок орендної плати не здійснюється, а вручення договорів було проведено після їх реєстрації в Управлінні Держгеокадастру у Василівському районі. Крім того, за весь час дії договору позивач отримувала орендну плату за землю. Тому просив відмовити позивачу у зв'язку із пропуском строку позовної давності для звернення до суду. Представник відповідача - адвокат Кара Р.Т. в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Так, 01 березня 2007 року між [PERSON] і Фермерським господарством «Таврія» укладено договір оренди земельної ділянки площею 4,7103 га, яка розташована на території Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області, на строк 10 років, який зареєстрований 05 травня 2011 року в відділі Держкомзему у Василівському районі Запорізької області за №232090004000084. Під час укладення договору між сторонами додержано усіх необхідних вимог чинного законодавства України. ФГ «Таврія» належним чином виконує умови взятих на себе договірних зобов'язань, належним чином проводиться нарахування та виплата орендної плати в строки та спосіб передбачений умовами договору, про що свідчать надані відповідачем списки на отримання в рахунок орендної плати натуральної оплати. Крім того, за заявою позивача [PERSON] від 19 січня 2013 року їй наперед було виплачено орендну плату в сумі 7998,85 грн. в рахунок майбутньої орендної плати за 5 років. 23 травня 2011 року [PERSON] особисто отримала свій екземпляр договору оренди земельної ділянки після його реєстрації 05.05.2011 року в Управлінні Держгеокадастру у Василівському районі. Враховуючи наведене, позивачу [PERSON] було відомо про укладення договору оренди земельної ділянки, договір оренди виконувався належним чином і орендодавцем отримувалася орендна плата, а відтак відповідно ст.267 ЦК України, просила суд про застосування строків позовної давності для звернення позивача з позовом до ФГ «Таврія» про визнання недійсним договору оренди землі. Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Управління Держгеокадастру у Василівському районі подано заяву про розгляд справи без участі третьої особи з вирішенням питання на розсуд суду. 2. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 21 листопада 2017 року відкрито провадження у цивільній справі. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIІІ. Відповідно до п.9 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу Українисправи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності Цивільного процесуального кодексу Українив редакції Закону від 03 жовтня 2017 року №2147-VIІІ, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. З урахуванням вищезазначеного, подальший судовий розгляд цивільної справи проводився за правилами, що діють після набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року №2147-VIІІ. Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 03 січня 2017 року повернута заява позивача [PERSON] про забезпечення позову. 26 січня 2018 року по справі призначено судово-почеркознавчу експертизу та провадження у справі зупинено. 03 липня 2018 року після надходження висновку експертизи провадження у справі відновлено, справа призначена до судового розгляду. 3. Фактичні обставини встановлені судом, застосовані судом норми права. Судом встановлено, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 21 лютого 2002 року Кам`янською сільською радою Василівського району Запорізької області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №3791, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 4,7103 га, яка розташована на території Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 01 березня 2007 року між [PERSON] і Фермерським господарством «Таврія» укладено договір оренди земельної ділянки площею 4,7103 га, яка розташована на території Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області, на строк 10 років. 05 травня 2011 року зазначений договір був зареєстрований в відділі Держкомзему у Василівському районі Запорізької області за №232090004000084. 01 березня 2007 року між [PERSON] та головою Фермерського господарства «Таврія» Кириченко В.М. складено акт про передачу та прийом земельної ділянки в натурі, а 04 вересня 2008 року також акт про визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). До початку розгляду справи до суті за клопотанням сторони позивача, призначено почеркознавчу експертизу, згідно з висновком експерта №912-18 від 18 червня 2018 року встановлено, що два підписи від імені [PERSON]: - в графі «Орендодавець» у розмірі 17 Юридичні адреси сторін Договору оренди земельної ділянки від 01 березня 2007 року, зареєстрованого 05.05.2011 року за №232090004000084 у відділі Держкомзему у Василівському районі Запорізької області, укладеним між [PERSON] і Фермерським господарством «Таврія» в особі голови господарства Кириченко Віктора Михайловича про передачу в оренду строком на 10 років земельної ділянки, площею 4,7103 га (кадастровий номер [NUMBER]), яка розташована на території Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; - в графі «Орендодавець» - в Акті прийому-передачі земельної ділянки від 01 березня 2007 року виконані не [PERSON], а іншою особою. Клопотань про призначення додаткової або повторної експертизи від сторін не надходило. Інших належних та допустимих доказів, які б спростовували висновок експертизи відповідачем не надано. Оскільки належних та допустимих доказів, які б свідчили про волевиявлення позивача на укладення спірного договору представник відповідача суду не надав, а висновок судової почеркознавчої експертизи свідчить про те, що [PERSON] не підписувала оскаржуваний договір оренди землі, факт відсутності волевиявлення на укладання цього договору є доведеним. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем (ч.4 ст.124 ЗК України). Відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) набирає чинності з моменту його державної реєстрації (статті 14, 17 Закону). Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи (ч.1 ст.4 ЗУ «Про оренду землі»). Положеннями ч.1 ст.16 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до п.2 ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Згідно зі ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Ч.1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Спірний договір, укладений від імені [PERSON], підписаний не нею, а іншою особою. Отже, враховуючи те, що оспорюваний договір [PERSON] не підписувала, повноваження на це іншій особі в установленому законом порядку не надавала, суд приходить до висновку, що відсутність волевиявлення власника земельної ділянки є підставою для визнання договору недійсним з моменту його укладання (ст.ст.203,215 ЦК України). Одночасно з цим, під час розгляду справи судом представник відповідача ФГ «Таврія» звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має декілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Такий же висновок застосування норм права викладено в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року в справі № 6-17цс17. Позивачем [PERSON] не доведено, що лише в жовтні 2017 року вона дізналася про існування оспорюваного договору оренди землі. Матеріали справи містять докази, що свідчать про обізнаність позивача про укладення 01 березня 2007 року договору оренди земельної ділянки з моменту її укладання, оскільки позивач отримувала орендну плату за земельну ділянку в натуральному вигляді починаючи з 2007 року, особисто розписувалася в відомостях на видачу зерна соняшника, пшениці, ячменю в рахунок орендної плати. 19 січня 2013 року позивач [PERSON] особисто зверталася з заявою до ФГ «Таврія» про виплату їй у зв'язку із хворобою орендної плати за орендовану земельну ділянку наперед на 5 років і отримала за цієї заявою згідно видаткового касового ордеру від 21 січня 2013 року орендну плату за 5 років грошовими коштами в сумі 7998,85 грн. Крім того, згідно Списку орендодавців ФГ «Таврія» на отримання договорів оренди 23 травня 2011 року [PERSON] особисто отримала екземпляр договору оренди земельної ділянки. В судовому засіданні позивач [PERSON] погодилася, що підписи в вищезазначених відомостях на отримання орендної плати, заяві, видатковому касовому ордері, списку на отримання договору оренди належать їй, проте посилалася на те, що вважала продовженим попередній договір оренди від 01.03.2002 року зі строком дії 5 років. Оскільки позивач після закінчення попереднього договору оренди землі від 01 березня 2002 року, укладеного на 5 років, позивач реально могла довідатися про порушення свого права, погоджувалася на фактичну оренду її земельної ділянки відповідачем і отримувала за її використання орендну плату як в натуральній формі так і в грошовій формі, усвідомлювала існування між нею і відповідачем орендних відносин і вказувала про це в своїй заяві про виплату їй орендної плати, особисто отримала екземпляр договору оренди у відповідача після його державної реєстрації, суд приходить до висновку, що початком перебігу трирічного строку позовної давності для позивача за правилами ст.261 ЦК України слід вважати 02 березня 2007 року, коли сплинув п'ятирічний строк дії попереднього договору оренди землі від 01 березня 2002 року. Отже, суд приходить до висновку, що незважаючи на те, що відсутнє волевиявлення позивача [PERSON] на укладання оспорюваного договору оренди землі, яка перебуває в її власності, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України позивач звернулася до суду з позовом після спливу позовної давності.

Outcome: dismissed