Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

21 жовтня 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. 26 жовтня 2020 року провадження у справі відкрито з призначенням її до розгляду в загальному позовному провадженні у підготовче засідання на 23 листопада 2020 року з закриттям підготовчого провадження та призначенням справи до розгляду по суті на 17 грудня 2020 року. За клопотанням позивача у зв`язку із хворобою розгляд справи відкладено на 28 січня 2021 року. За клопотанням представника відповідача через відпустку розгляд справи знову відкладено на 10.03.2021 року . Позовні вимоги позивач обґрунтував таким: рішенням 12 сесії ІІІ скликання Первомайської міської ради від 12.08.1999 року йому було надано у користування земельну ділянку площею 396 м2 по вулиці Залізничній біля привокзального майдану станції Ліхачово м. Первомайського Харківської області, реєстраційний номер 021. На дану земельну ділянку було укладено договір від 12.08.1999 року на користування землею терміном дії у 10 років. У 2009 році, після закінчення терміну дії цього договору, він автоматично був пролонгований на той же термін, згідно зі ст. 33 ЗК України, яка діяла на той час, так як жодна із сторін не подала у місячний строк письмових заперечень про припинення дії цього договору. В серпні 2019 року другий термін користування землею закінчився. Оскільки позивач більше 20 років добросовісно, відкрито і безперервно користувався земельною ділянкою, платив орендну плату, але не мав документів, які б свідчили про наявність у нього прав на цю земельну ділянку, він тричі звертався з клопотаннями до Первомайської міської ради Харківської області про передачу вище зазначеної земельної ділянки у власність, але йому було відмовлено. Тому, вважає, що може ставити питання перед судом про визнання за ним права власності за набувальною давністю на спірну земельну ділянку в порядку ст. ст. 116, 119 ЗК України. В судове засідання позивач не прибув, надавши письмову заяву про розгляд справи без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягає. Представник відповідача, також до судового засідання не прибув, відзив на позов не надав, проте надав заяву про розгляд справи без його участі, заперечує проти задоволення позовних вимог через їх безпідставність та незаконність. Враховуючи неявку сторін, суд ухвалив розглянути справу без їхньої участі на підставі наявних доказів та відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України - без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши та проаналізувавши письмові матеріали справи, встановив обставини та відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. В судовому засіданні було встановлено та не оспорюється сторонами, що рішенням 12 сесії ІІІ скликання Первомайської міської ради від 12.08.1999 року [PERSON] було надано у користування земельну ділянку площею 396 м2 по вулиці Залізничній біля привокзального майдану станції Ліхачово м. Первомайського Харківської області, реєстраційний номер 021. На підставі вказаного рішення відносно земельної ділянки між сторонами у справі було укладено 12.08.1999 року договір довгострокової її оренди для комерційного використання строком на 10 років (а.с.5). Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про оренду землі», у редакції, що діяла на час укладення договору, після закінчення строку, на який було укладено договір, орендар, який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У разі продовження договору оренди на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У 2009 році, після закінчення терміну дії договору, він автоматично був пролонгований на той же термін, тобто до 12.08.2019 року відповідно до положень ст. 33 ЗУ «Про оренду землі», в редакції, чинній на час поновлення договору оренди. 11.04.2017 року між сторонами у справі укладено додаткову угоду про продовження строку дії договору оренди до 12.08.2019 року у відповідності до положень ст. 33 ЗУ «Про оренду землі», в редакції, чинній на час її укладення Проте, з 12.08.2019 року [PERSON] продовжує і до теперішнього часу користуватися землею. Відповідно до положень ч. 6 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі», в редакції, чинній на час закінчення терміну дії договору, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності). На разі, сторонами не надано доказів укладення додаткової угоди, але це не позбавляє права [PERSON] користуватися нею, хоча укладення додаткової угоди є обов`язковою. Таким чином, суд робить висновок, про наявність орендних відносин між сторонами і на сьогодні, бо вони цього факту не спростовують. Посилання позивача на його право набути право власності на спірну земельну ділянку за набувальною давністю за рішенням суду, оскільки він нею вже користується відкрито, безперервно та добросовісно більше 20 років, судом, як належне обґрунтування своєї правової позиції, не приймається. Так, чинним законодавством, а саме ст. 119 ЗК України, передбачено таку підставу набуття права власності на землю як набувальна давність. Зокрема, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу, в даному випадку, місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. За певних умов особа, яка протягом тривалого часу володіє майном, може оформити на нього законне право власності. Такими умовами є: - добросовісність заволодіння чужим майном - тобто відсутність порушення закону при отриманні майна у володіння; - відкрите, неприховане користування; - безперервність володіння протягом визначеного законом строку - для земельної ділянки - 15 років. При цьому оформити право власності на нерухоме майно за набувальною давністю можна лише за рішенням суду. Звертаючись із відповідним позовом, потрібно довести дотримання володільцем вищенаведених умов у їх сукупності. У користувача не має бути жодного документа, який надавав би будь-яке право на ділянку - неможна 20 років використовувати землю за договором оренди і після цього заявити про набувальну давність. Після того, як користувач земельної ділянки позитивно відповість для себе на питання про дотримання ним усіх вимог, встановлених законом для оформлення права власності на землю за набувальною давністю, він може звернутися до відповідного органу державної влади чи місцевого самоврядування з заявою про виділення йому земельної ділянки у власність або надання у користування у загальному порядку, передбаченому законом. У межах норм безоплатної приватизації (визначені окремо за різними видами використання) та з дотриманням, за загальним правилом, порядку проведення конкурсних процедур (для набуття ділянки в оренду). Верховний Суд, аналізуючи положення статті 119 Земельного кодексу України, також доходить висновку, що вказаною нормою не передбачено жодних переваг для осіб, зазначених у частині першій цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не призводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118, 123 ЗК України). Ця норма надає лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів. Тому, не має значення для вирішення спору факт звернення [PERSON] до Первомайської міської ради Харківської області із заявами від 23.09.2019 року, 02.10.2019 року та 25.11.2019 року про визнання за ним права власності на земельну ділянку, оскільки він просив у відповідача визнати за ним саме право власності на землю, а не виділити йому у власність її у загальному порядку. Таким чином, суд доходить однозначного та негативного для позивача висновку, про те, що, фактично, механізму реалізації набуття права власності на землю за набувальною давністю чинним законодавством не передбачено і у задоволенні позову слід відмовити. Посилання позивача на норму п.2 розділу VІІ Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про Державний земельний кадастр» правового значення для вирішення даного спору, також, значення не має. Тому, суд вважає позовні вимоги позивача передчасними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позові, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed