Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

21.08.2017 р. представник [PERSON] за довіреністю [PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою, у якій просив суд визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на житлову кімнату літ. «В» 10-2 площею 14,0 кв.м. у кв. [ADDRESS] Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [PERSON] за договором купівлі-продажу від 05.11.1963 р. придбала у [PERSON] та [PERSON] 6/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. 01.06.1979 р. був затверджений перерахунок часток у домоволодінні та надано право на оформлення права власності на 1/25 частку за [PERSON] У 1973 р. [PERSON] за договором купівлі-продажу, який не був зареєстрований у нотаріальному порядку, придбала у [PERSON] житлову кімнату площею 14,0 кв.м., яка примикала і була суміжна до її частини житлового будинку. У 1985 р. [PERSON] звернувся до Іллічівського районного суду м. Одеси з позовною заявою про виселення [PERSON] з зазначеної кімнати, однак рішенням Іллічівського районного суду м. Одеси у позовних вимогах [PERSON] було відмовлено. Розпорядженням виконкому Іллічівської районної адміністрації м. Одеси № 619 від 26.08.1999 р. прийнято рішення видати [PERSON] свідоцтво про право власності на 1/20 частину спірного домоволодіння, з врахуванням користування нею кімнатою площею 14,0 кв.м. Факт користування позивачем спірною кімнатою підтверджується технічним паспортом. Крім того, позивач сплачує усі комунальні платежі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав зазначені позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду пояснив зайнятістю на роботі, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник третьої особи - Одеської міської ради у задоволенні позовних вимог просила відмовити, оскільки позивачами не доведено добросовісність та безперервність володіння спірним майном, та до складу майна входить майно, яке є самочинним. Дослідивши матеріали справи, суд задовольняє позовні вимоги, виходячи з наступних міркувань. Ухвалою Народного суду Іллічівського району м. Одеси від 07.06.1963 р. затверджено мирову угоду між сторонами, за якою визнано за [PERSON] право власності на 1/20 частину будинку за спірною адресою, за [PERSON] на 1/8 частину, за [PERSON] на 1/8 частину, [PERSON] на 3/16 частин, [PERSON], на 1/6 частину, за [PERSON] на 1/10 частину, [PERSON] на 1/200 частину. При цьому [PERSON] передано приміщення № 3-1, 3-2, 3-3, 3-4, загальною площею 22,93 кв.м., в житловому будинку «А» та інше. [PERSON] передано приміщення № 2-1, 2-2, 2-3, загальною площею 44,92 кв.м., в житловому будинку «А». [PERSON] передано приміщення сараїв «И», «М» і частка виробничої будови «В». (а.с. 7-8) Згідно довідки, виданої 30.10.1963 р. БТІ в реєстраційній книзі домоволодіння під реєстровим № 26 на стор. 71 книга 64, на праві особистої власності за громадянами зареєстровано за [PERSON] 7/20, [PERSON] 1/10, [PERSON] 1/20, [PERSON] 1/16, [PERSON] 3/16, [PERSON] 1/8, [PERSON] 1/8. (а.с. 6) Відповідно до договору купівлі-продажу від 05.11.1963 р. [PERSON], та [PERSON] продали, а [PERSON] купила 6/100 частин домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] та складається з двох кам'яних одноповерхових житлових будинків на тринадцять кімнат з надвірними спорудами. Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом П'ятої одеської державної нотаріальної контори Колесниченко И.Б. 05.11.1963 р., за реєстром № 7744. (а.с. 5 звор., 9) Рішенням Виконавчого комітету від 01.06.1979 р. № 496 про перерахунок часток домоволодіння вирішено затвердити перерахунок часток та переоформити право власності на 1/25 за [PERSON], 1/25 за [PERSON], 1/25 за [PERSON] та іншими. (а.с. 10) Зі Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 22.06.1979 р. [PERSON] є власником 1/25 частин домоволодіння по провулку [ADDRESS]. Це Свідоцтво зареєстровано під № [NUMBER] на стор. 115 книга 164. (а.с. 13) Рішенням Іллічівського районного народного суду м. Одеси від 05.08.1986 р. у позові [PERSON] до [PERSON] про виселення з кімнати площею 14,0 кв.м. будинку [ADDRESS] відмовлено. Вказаним рішенням також встановлено та сторонами не заперечувався той факт, що спірну кімнату передано у користування [PERSON] у 1973 р. (а.с. 14-15) Частиною четвертою ст. 82 ЦПК передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно розпорядження № 619 від 26.08.1999 р. про затвердження розрахунку ідеальних часток між співвласниками в домоволодінні № [ADDRESS], встановлено, що [PERSON], на підставі Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого ЖКО Іллічівського району м. Одеси 22.06.1979 р., належить 1/25 часток домоволодіння. В фактичному користуванні [PERSON] знаходиться в житловому будинку літ. «В»: 10-1 житлове площею 14,5 кв.м., в тамбурі «в-2»: 10-4 веранда площею 5,0 кв.м., сарай «Ж», що складає 1/20 частин домоволодіння. [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.11.1990 р. належить 1/25 часток домоволодіння, в фактичному користуванні [PERSON] серед іншого в літ. «В» 10-2 житлова кімната площею 14,0 кв.м., що складає 11/50 часток домоволодіння. За рішенням Іллічівського районного суду м. Одеси від 05.08.1986 р. в житловій кімнаті «В» 10-2 площею 14,0 кв.м. проживає [PERSON] У Розрахунок не увійшли самочинні побудови: прибудови «а-6», «а-7», тераса «б-3», сарай «О», прибудова «в-1», тамбур «в-3», що належать [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Таким чином видано свідоцтво [PERSON] на 1/20 часку спірного домоволодіння. (а.с. 11-12) Відповідно до довідки (виписка з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію) від 01.08.2017 р. та від 10.07.1989 р. у [ADDRESS] у квартирі, площею 34,00 кв.м., яка складається з двох житлових кімнат проживає [PERSON] з 19.02.1964 р., [PERSON] з 13.08.1963 р., [PERSON] з 07.09.1988 р., [PERSON] з 13.10.1986 р. (а.с. 16, 55-59) Особові рахунок на комунальні послуги, а саме газопостачання, електропостачання, водопостачання на квартиру № [ADDRESS] площею 34,4 кв.м. відкрито на ім'я [PERSON], яка сплачувала відповідні комунальні платежі у 2006 р., 2007 р., 2009 р. (а.с. 18-20) Згідно акту щодо підтвердження факту проживання від 04.08.2017 р., засвідченого начальником КП «ЖКС «Хмельницький», мешканцями будинку за спірною адресою [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вказано, що [PERSON] мешкає у квартирі [NUMBER] З Інформаційної довідки № 110679315 від 16.01.2018 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається відсутність інформації про реєстрацію права власності у [ADDRESS] Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 16.01.2018 р., постановленою без виходу до нарадчої кімнати, витребувано з П'ятої одеської державної нотаріальної контори завірені належним чином свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], померлого [INFO] р. і після смерті [PERSON], померлої [INFO] р. З отриманої на запит суду копії спадкової справи вбачається наявність виданого П'ятою одеською державною нотаріальною конторою Свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.11.1990 р., зареєстрованого за № 3С-2310, відповідно до якого спадкоємцем [PERSON] є його дружина [PERSON], спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається з 1/25 частини домоволодіння з надвірними побудовами, що знаходиться у [ADDRESS] (а.с. 94) Таким чином [PERSON] успадкувала частку свого чоловіка [PERSON] Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.10.2011 р. та від 27.08.2012 р., виданих державним нотаріусом П'ятої одеської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 2-1733 та № 2-951 відповідно, спадкоємцями [PERSON], яка померла [INFO] р., є на ? частку її син [PERSON] та на ? частку її син - [PERSON] Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з грошових вкладів з належними відсотками, які зберігаються в філії Одеського міського відділення ВАТ «Державний ощадний банк України». (а.с. 95) Крім того, листом від 17.08.2011 р. № 1814/02-14 [PERSON] повідомлено про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину за законом на частку домоволодіння, яка належала [PERSON], померлої [INFO] р., у зв'язку з тим, що відбувся перерахунок ідеальних часток, який затверджений Іллічівською районною адміністрацією від 26.08.1999 р., в результаті поділу 1/25 частки домоволодіння, яка належала [PERSON], змінилась на 11/50 часток домоволодіння. (а.с. 98) Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом України. Згідно із п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання цим Кодексом. Враховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 року (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно (ч. 4 ст. 344 ЦК України) може мати місце з 01 січня 2001 року. З цих приписів закону випливає, що для набуття особою права власності на нерухоме майно за набувальною давністю встановлений склад певних юридичних фактів, а саме: добросовісне заволодіння чужим майном, продовження відкритого і безперервного володіння протягом десяти років таким майном. Наявність цих фактів доведені позивачем у змагальному процесі шляхом надання суду своїх доказів, які суд визнає переконливими. Основними доводами у запереченнях сторони відповідача є недоведеність добросовісності заволодіння позивачем спірним майном та фактична належність вказаного будинку до відумерлої спадщини. Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю (ст. 3 ЦК України). Терміно-поняття цієї категорії у ЦК України та інших законах, які відносяться до актів цивільного законодавства України, відсутнє. У п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року, зокрема зазначається. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. З урахуванням конкретних обставин справи суд вважає, що позивач [PERSON] заволоділа добросовісно спірною кімнатою у 1973 р., вселившись до неї з дозволу власника [PERSON] Заволодіння кімнатою в літ. «В» 10-2 площею 14,0 кв.м. у кв. [ADDRESS] [PERSON] відбулося без обману, насильства, умислу завдати будь-кому шкоду. Володіння [PERSON] вказаною кімнатою визнається судом відкритим, тому що позивач не приховувала факт знаходження спірного майна у її володінні. Таке володіння визнається судом безперервним, тому що воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Таким чином, позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірною кімнатою у квартирі близько 45 років, постійно мешкає у квартирі, до якої ця кімната приєднана. Спірна кімната належить відповідачам [PERSON] та [PERSON], які прийняли її у спадок разом з банківськими вкладами після смерті матері [PERSON], при цьому вони не заявляють до позивача вимоги щодо повернення вказаного нерухомого майна і позивач продовжує відкрито та безперервно володіти спірною квартирою. Посилання представника Одеської міської ради, що до складу майна входить майно, яке є самочинним, суд не приймає до уваги. Спірна кімната не є самочинним будівництвом, на інші приміщення, які є самочинними, суд не визнає право власності за [PERSON] Зазначення в цьому рішенні прізвищ «[PERSON] або [PERSON]», «[PERSON] або [PERSON]» пояснюється наявністю в матеріалах справи правовстановлюючих та інших документів з різним їх написанням цих прізвищ. Судом достовірно встановлено, що спірна кімната належала батькам відповідачів і саме вони прийняли відповідну спадщину. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. У рішенні Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 р. у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 2 березня 2011 p., визнано, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). У рішенні від 8 квітня 1976 р. у справі «Габріель Дефренн проти Бельгійської авіакомпанії «Сабена» Європейський суд з прав людини вказав на необхідність враховувати практичні наслідки будь-якого судового рішення. Наслідки, спричинені судовим рішенням у справі за позовом [PERSON], у разі його задоволення будуть свідчити про справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішив спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) Таке рішення буде відповідати положенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ поняття майно розуміється і як фактичне майно, і як майнові цінності, в тому числі боргові вимоги. Питання про майно виникає тоді, коли особа може претендувати на відповідну власність, тобто мати на неї право. У п. 124 рішення від 30 листопада 2004 р. у справі «Онер'їльдиз проти Туреччини» ЄСПЛ наголосив, що поняття майно у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке охоплює не лише право власності на матеріальні речі, і воно не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: питання, яке при цьому потребує вирішення, полягає в з'ясуванні наявності підстав вважати, що обставини даної справи, ураховані в цілому, надають заявникові титул щодо матеріально-правового інтересу. Поняття майно охоплює не лише існуюче майно, але також може стосуватися засобів праводомагання, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні законне сподівання щодо ефективного здійснення права власності. Рішення суду про задоволення позову [PERSON] буде свідчити про дію в Україні принципу верховенства права, яким здійснюючи правосуддя, керується суд. (ст.ст. 8 і 129 Конституції України) Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі зазначеного, суд визнає за [PERSON] право приватної власності за набувальною давністю на житлову кімнату в літ. «В» 10-2 площею 14,0 кв.м. у кв. [ADDRESS]

Outcome: approved