Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

21.04.2021 року позивач звернувся до суду з даним позовом, вказуючи, що 06.11.2001 року він купив у [PERSON] будинок по [ADDRESS] , заплатив йому повністю вартість будинку в сумі 2191 грн., а той передав йому будинок та ключі від нього. Договір купівлі-продажу будинку був зареєстрований на Азовській товарній біржі за № Х-182. 06.11.2001 року Волноваським БТІ вказаний будинок був зареєстрований за ним на праві приватної власності. На теперішній час виникла необхідність отримання кадастрового номеру на земельну ділянку, на якій розташований жилий будинок. Він звернувся до відділу у Волноваському районі ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, де з`ясувалося, що він не може отримати кадастровий номер, оскільки біржовий договір не є правовстановлюючим документом, який підтверджує його право власності на будинок. Тому просив визнати за ним право власності на будинок в судовому порядку. Позивач в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив розглядати справу у його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог чинного законодавства, про причини неявки не повідомив, тому суд визнає причину неявки відповідача неповажною і вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін, із постановленням заочного рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в їх сукупності, доходить висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач 06.11.2001 року купив у [PERSON] будинок по [ADDRESS] , заплатив йому повністю вартість будинку в сумі 2191 грн., а відповідач передав йому будинок та ключі від нього. Договір купівлі-продажу будинку був зареєстрований на Азовській товарній біржі за № Х-182. Волноваським БТІ 06.11.2001 року вказаний будинок був зареєстрований за прозивачем на праві приватної власності. На теперішній час виникла необхідність отримання кадастрового номеру на земельну ділянку, на якій розташований жилий будинок. Позивач звернувся до відділу у Волноваському районі ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, де з`ясувалося, що він не може отримати кадастровий номер, оскільки біржовий договір не є правовстановлюючим документом, який підтверджує його право власності на будинок. Відповідно до ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р., який діяв на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р. нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 ст. 48 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р. по недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Відповідно до частини 2 ст.47 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 28.04.1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами згідно з постановою Пленуму Верховного Суду від 25.05.98 року № 15), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105,114 ЦК). Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р. за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. При укладенні біржового контракту усі вимоги були виконані повністю, претензій до покупця за контрактом продавець не мав. Позивач вважав, що укладений 06.11.2001 року договір є законним, оскільки згідно ст. 15 Закону України від 10.12.1991 року № 1956-XII «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, нотаріальному посвідченню не підлягають. Згідно п. 1.1, п. 1.7 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, який діє з 7 березня 2012 року, правочини щодо відчуження майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується. Крім правовстановлюючого документа на житловий будинок, квартиру, садибу та інше нерухоме майно, якщо воно підлягає реєстрації, долучається витяг із Реєстру прав власності на нерухоме майно. Будь-які перешкоди для нотаріального посвідчення договору на час його укладення були відсутні, але договір не був посвідчений нотаріально в зв`язку із неправильним тлумаченням на той час ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», згідно якої угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, що не виключало дотримання при його укладенні вимог ст. 227 ЦК УРСР 1963 р. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, який діє з 1 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Крім того, згідно ст. 328 ЦК України від 16 січня 2003 року право власності набувається на підставах, що не забороняються законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 334 ЦК України від 16 січня 2003 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. На підставі вищезазначених норм чинного законодавства, аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають з0адоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved