Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

21.12.2017 року позивач [PERSON] звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за розпискою від 07.03.2015 року, яка станом на 19.11.2018 року становить: 5\~000 доларів США борг по тілу позики, 505,48 доларів США 3% річних від простроченої суми по курсу в гривні на день ухвалення рішення, 3\~411,96 доларів США проценти за користування коштами; стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором процентної позики від 02.11.2016 року, яка станом на 19.11.2018 року становить: 100\~577,00 доларів США заборгованість за зобов`язанням, 3\~214,89 доларів США 3 % річних від прострочення суми по курсу в гривні на день ухвалення рішення, 38\~232,82 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань; та стягнути з відповідача на користь його користь витрати на правову допомогу в сумі 7\~000 грн. та судовий збір у сумі 8\~000 грн. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначив, що 07.03.2015 року він позичив відповідачу кошти в сумі 5\~000 доларів США. Про отримання коштів відповідачем було написано розписку, в якій вона зобов`язалася повернути гроші через три місяці, але не пізніше 07.07.2015 року. У строк, обумовлений в розписці, відповідач кошти не повернула. Окрім цього, 02.11.2016 року між сторонами був укладений договір процентної позики, відповідно до умов якого відповідач отримала від позивача грошові кошти в сумі 79\~715 доларів США строком не більше 727 днів, який закінчився 20.10.2018 року. Про отримання коштів відповідачем було написано розписку. 20.11.2017 року на адресу відповідача була надіслана вимога про дострокове повернення коштів. Відповідач позику не повернула, тому позивач за захистом своїх прав та інтересів звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 07.02.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження. Ухвалою суду від 07.02.2018 року задоволено заяву представника позивача\~ [PERSON] про забезпечення позову. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 частину будинку загальною площею 265,80 кв. м., житловою площею 42,7 кв. м., що розташований за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] Постановою апеляційного суду Київської області від 26.04.2018 року скасовано ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 07.02.2018 року про забезпечення позову та передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою судді від 20.07.2018 року прийнято до свого провадження справу, призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження. Ухвалою суду від 20.07.2018 року задоволено заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову. Вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль Mazda 6, 2008 року випуску, чорного кольору, тип легковий седан-В, об`єм двигуна 1999 куб.см., кузов [NUMBER] . Ухвалою суду від 16.01.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні. Представник позивача позовні вимоги підтримала, та просила задовольни з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача заперечив щодо задоволення позовних вимог та вказує на те, що відповідачка в повному обсязі розрахувалась з позивачем по розписці від 07.03.2015 року, та по договору від 02.11.2016 року, сплатила окрім суми вказаної у позовній заяві також суму в розмірі 35\~910 доларів США. Отже, відповідачка сплатила на користь позивача основну суму боргу в розмірі 61\~150 доларів США. Крім того, відповідач особисто не отримувала письмової вимоги про дострокове повернення позики. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судом встановлено, що 07.03.2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 5\~000 доларів США на строк три місяця, але не пізніше 07.07.2015 року. На підтвердження укладення між сторонами договору позики було укладено та підписано відповідачем розписку про отримання нею від позивача грошових коштів. 02.11.2016 року між сторонами був укладений договір процентної позики, відповідно до якого позивач [PERSON] надав відповідачу [PERSON] у власність грошові кошти в розмірі 79\~715 доларів США, що на дату підписання цього договору еквівалентно 2\~072\~590 грн. 00 коп. за курсом 26,00 грн. за 1 долар США. Відповідно до п.2.1. договору процентної позики термін, на який надавалася позика відповідачу, становить не більше 717 календарних днів з моменту укладення договору та закінчується 20.10.2018 року. Відповідно до п.3.1. договору процентної позики відсотки за користування позикою становлять 40\~724 доларів США, що на дату підписання цього договору еквівалентно 1\~058\~824,00 грн. за курсом 26,00 грн. за 1 долар США за весь строк користування позикою протягом періоду до 20.10.2018 року включно. Відповідно до п.3.2. договору процентної позики відсотки за позикою нараховуються з дати укладення цього договору та нараховуються щомісячно за кожний календарний день користування позикою до повного погашення позики в повному розмірі. Відповідно до п.3.3. договору процентної позики у випадку несвоєчасного, або неповного повернення позики та відсотків за позикою додатково сплачується штраф, який розраховується на всю суму несвоєчасно (або неповністю) сплачених відсотків та тіла позики за ставкою 42% річних в доларах США за кожен календарний день прострочення. Штраф сплачується додатково до суми нарахованих відсотків та основної суми позики. Відповідно до п. 4.1. договору процентної позики позичальник зобов`язаний повернути позику та всі нараховані відсотки за позикою в повному розмірі в грошовій готівковій формі в доларах США згідно з графіком, що наведений у додатку 1 до цього договору. Графіком передбачено, що повернення коштів та відсотків за користування коштами має відбуватися 20 числа кожного місяця. Відповідно до п.4.6. договору процентної позики, якщо позичальник 2 або більше раз прострочив сплату (або сплатив не в повному обсязі) за цим договором (штрафу, або відсотків, або тіла позики), то позикодавець має право в будь-який час після такої прострочки (або неповної сплати) вимагати від позичальника повного дострокового повернення позики. У такому випадку позикодавець надає свою письмову вимогу про дострокове повернення позики особисто позичальнику або (в разі неможливості особистого вручення) надсилає позичальнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Позичальник зобов`язаний достроково повернути позику та всі нараховані відсотки за позикою в повному розмірі не пізніше 60 календарних днів з дати отримання такої письмової вимоги від позикодавця особисто або (якщо позикодавець не мав можливості особисто передати свою вимогу позичальнику) не пізніше 20 календарних днів з дати відправки позикодавцем рекомендованого листа позичальнику. 02.11.2016 року відповідачем [PERSON] було підписано розписку про отримання коштів в розмірі 79\~715 доларів США за договором процентної позики. 20.11.2017 року на адресу відповідача [PERSON] позивачем [PERSON] було надіслано вимогу про дострокове повернення коштів за договором процентної позики від 02.11.2016 року, яка була отримана відповідачем 22.11.2017 року, що підтверджується витягом із сайту Укрпошти. Частиною першою\~статті 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій\~статті 627 ЦК України\~визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою\~статті 1046 ЦК України\~передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої\~статті 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до\~статті 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею\~193, частиною четвертою статті\~524 ЦК України,\~Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність»,\~Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»\~(далі Декрет № 15-93),\~Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93\~встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення\~\~валютного законодавства. У\~статті 1 Декрету\~№ 15-93\~визначено, що терміни, які використовуються в цьому\~Декреті, мають таке значення: «валютні цінності»: валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Для цілей цього\~Декрету\~надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України; «іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті\~\~або банківських металах; «валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; «резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без\~\~громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном; «нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України. У\~статті 2 цього Декрету\~вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим\~Декретом\~та іншими актами валютного законодавства України. У\~статті 5 Декрету № 15-93\~визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний\~\~для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком: вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ; вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах; платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій; вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів; переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції; б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2\~статті 3 цього Декрету; в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком: відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном; відкриття кореспондентських\~\~рахунків уповноваженими банками; відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5\~статті 1 цього Декрету; відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами\~\~іноземних\~\~інвесторів\~\~за\~\~угодами про розподіл продукції; е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину. У частині четвертій\~статті 5 Декрету № 15-93\~наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію.\~Декретом № 15-93\~не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Статтею 524 ЦК України\~визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України\~встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому\~як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. З огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника\~є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вказані висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 14-446цс18. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Враховуючи викладене, а також зміст договору позики, яка вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок\~(частина третя\~статті 1049 ЦК України). У постанові від\~04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18, Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Частиною другою\~статті 1047\~ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі\~статтею 1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі\~статтею 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, посилання відповідача у своєму відзиві, що вона сплатила на користь позивача основну суму боргу в розмірі 61\~150 доларів США не підтверджено належними доказами, тому є правові підстави для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у валюті, визначеній договором та розпискою, з стягненням 3% річних та процентів за користування позикою. В порядку\~ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню судовий збір, що був сплачений позивачем при звернені до суду у розмірі 8 000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 7\~000 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: approved