Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

20.10.2015 позивач [PERSON] звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з вище зазначеним позовом про стягнення з відповідача [PERSON] на свою користь аліменти на утримання дочки [PERSON], [INFO], у розмірі ? частки усіх видів його заробітку (доходу), але не менше одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, щомісячно, починаючи від дня предявлення позов і до досягнення дитиною повноліття, а також аліменти на її утримання у розмірі ? частки усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи від дня подання позовної заяви до суду і до досягнення дитиною [PERSON], [INFO], трьох років. Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. З 02.08.2014 року вона перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, рішенням суду від 15 грудня 2014 року шлюб було розірвано. Від шлюбу вони мають доку [PERSON], [INFO], яка проживає та знаходиться на утримання позивача. Позивач стверджує, що знаходиться у відпустці по догляду за дитиною і відповідач добровільно матеріальну допомогу на її утримання та на утримання дочки не надає. В судовому засіданні позивач позов повністю підтримала, додатково пояснила, що відповідач з її слів знав про її вагітність, проте вирішив розлучитись, і вона в цьому йому не перешкоджала, на судові засідання не зявлялась. Вона народила дитину та зателефонувала відповідачу, щоб той написав заяву про відмову від батьківства, але той цього не зробив, через це відповідача зареєстрували батьком їх дитини. Вона стверджує, що відповідач є батьком їх дитини і що спочатку вона не хотіла звертатись до нього за допомогою і, якщо б він написав необхідну заяву при реєстрації народження дитини, вона б отримувала допомогу як одинока мати. На даний час вона не працює, отримує на дитину матеріальну допомогу 860 гривень щомісячно, їй також допомагали її батьки, з якими вона проживає, а відповідач від дня народження дочки матеріально їм не допомагає. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на те, що відповідач не мав жодної інформації про вагітність позивача, яка одноособово вирішила залишити родину та переїхала до своїх батьків. Оскільки позивач не погодилась розірвати шлюб в органах РАЦС, він звернувся до суду. Тривалий час позивача він не бачив, та про те, що вона народила дитину, дізнався з телефонної розмови в липні 2015 року, коли позивач вирішила зареєструвати дитину в органах РАЦС та вимагала від нього, щоб він приїхав та відмовився від дитини. Він не погодився написати заяву, оскільки не був впевнений, що дитина народжена від нього, і просив позивача зясувати це за допомогою ДНК-дослідження, але позивач відмовилась. Він вважає, що позивач не довела, що вони не змогли домовитися про розмір аліментів, оскільки позивач до нього з цього приводу не зверталась, а він, аналізуючи поведінку позивача, не впевнений, що дитина, яка народилась у позивача, є його біологічною дочкою. Він також зазначає, що не має можливості отримувати позивачку, так як половину свого заробітку він віддає своїй матері, яка є пенсіонеркою та інвалідом 3 групи, та якій він матеріально допомагає, а у разі стягнення аліментів у визначеному позивачем розмірі, він може взагалі залишитися без кошів на існування. Його середній заробіток становить від 4000 до 5000 гривень. В звязку з тим, що йому відмовили у прийнятті зустрічного позову у даній справі про виключення відомостей про його батьківство, він звернувся до суду з відповідним позовом. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що сторони з 02 серпня 2014 року по 23 січня 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ОК №167630, виданим 02 серпня 2014 року Відділом РАЦС реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області (а.с.5), та заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 грудня 2014 року, ухваленим за позовом [PERSON], яке набрало законної сили 23.01.2015 року (а.с.4). 01 червня 2015 року народилась [PERSON], батьками якої є позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], про що у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області, зроблено актовий запис №448 від 14 липня 2015 року (а.с.6). Згідно з довідкою КП «Житлово-експлуатаційна контора №1» №2082 від 21.09.2015, малолітня донька [PERSON], [INFO], з 17.07.2015 зареєстрована за місцем проживання матері [PERSON] (а.с.3). Та обставина, що малолітня дитина з народження знаходиться на утриманні позивача, відповідачем не оспорюється. Суд враховує, що відповідачем визнано той факт, що йому було відомо про те, що він зареєстрований батьком дитини позивача з дати такої реєстрації. Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини що відповідач вживав заходів з метою виключення відомостей про своє батьківство до звернення позивача з даним позовом до суду, а також належних і допустимих доказів, які б доводили, що відповідач не є біологічним батьком малолітньої [PERSON], [INFO], на дату ухвалення рішення у даній справі суду надано не було. Так, відповідно до вимог ч.1 ст.121 Сімейного кодексу України, дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини. Відповідно до ч.2 вказаної статті, дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Згідно з вимогами ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Як передбачено ч. 2 та 3 вказаної статті за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Частиною 4 ст. 84 Сімейного кодексу України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. За змістом ч.6 вказаної статті, право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Встановлено, що відповідач не надає матеріальної допомоги позивачу на утримання їх з позивачем малолітньої дочки та утримання позивача, хоч за своїм матеріальним станом має таку можливість. Так, згідно з поясненнями сторін встановлено, що відповідач є працездатним, працює, інших неповнолітніх дітей на своєму утриманні не має. Будь-яких належних доказів на підтвердження того, що на утримання відповідача знаходиться його матір непрацездатного віку суду надано не було. При цьому суд критично оцінює покази свідка [PERSON], що вона потребує матеріальної допомоги відповідача, який надає її в добровільному порядку, оскільки будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження розміру доходів свідка, а також її витрат, в тому числі на придбання ліків, та що свідок потребує такого лікування та витрат, суду надано не було. Крім того, суд враховує, що згідно з поясненнями відповідача та показаннями свідка, непрацездатна матір відповідача має можливість отримувати утримання від свого чоловіка та іншої повнолітньої дитини у разі такої необхідності. Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що непрацездатна матір відповідача зверталась до суду за отриманням аліментів із вказаних осіб та що їй було відмовлено в задоволенні позову у звязку з тим, що вони не можуть за своїм матеріальним станом надавати їй матеріальну допомогу, а також доказів щодо матеріального стану вказаних осіб, суду надано не було. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1,2 ст.80 сімейного кодексу України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Суд прийшов до висновку, що визначений позивачем розмір аліментів на малолітню дочку в розмір ? частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача не суперечить в цій частині чинному законодавству та відповідає сімейному та матеріальному стану відповідача, проте з урахуванням необхідності утримувати їх малолітню доньку, а також враховуючи, що позивачем не надано будь-яких належних доказів в обґрунтування заявленого розміру аліментів на своє утримання, визначений позивачем розмір аліментів на її утримання ? частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача є необґрунтовано завищеним та підлягає частковому задоволенню. При цьому, враховуючи відсутність будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що на утриманні відповідача перебувають інші особи, та з урахуванням визначеного судом розміру аліментів, які підлягають стягненню на користь позивача на утримання малолітньої доньки, суд прийшов до переконання, що за своїм матеріальним станом відповідач може сплачувати аліменти на утримання позивача, у розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу). Судові витрати по даній справі складає судовий збір в сумі 487 гривень 20 копійок, від сплати якого позивач звільнена при зверненні з позовом до суду. В звязку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору за позовом про стягнення аліментів, судові витрати відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави. Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 367 ЦПК України суд зобовязаний допустити негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial