Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

20.07.2021 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням посилаючись на те, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . З 1999 року позивач з відповідачкою зареєстрували шлюб, та з 2001 року була зареєстрована в будинку за даною адресою. Так як спільне життя у сторін не склалося, то в 2008 році їх шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу, в квітні 2008 року відповідач забрала всі свої речі і остаточно виїхала з будинку [ADDRESS] , її постійне місце проживання, перебування або місце роботи позивачеві не відоме, так як будь-яке спілкування між ними відсутнє. Ухвалою судді від 08 серпня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено до підготовчого провадження. Ухвалою суду від 07 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив задовольнити. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] , яка належним чином повідомлена про відкриття провадження по справі в порядку загального позовного провадження,що підтверджується розміщеним оголошенням на офіційному веб-порталі Фастівського міськрайонного суду Київської області про її виклик до суду, не скористалася своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, покази свідка [PERSON] , вивчивши письмові матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Правовідносини, що виникли між сторонами щодо права користування жилим приміщенням, регулюються положеннями статей 71 і 72 Житлового кодексу України. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що позивачеві [PERSON] відповідно до Договору дарування незакінченого будівництвом будинку, посвідченого державним нотаріусом Фастівської державної нотаріальної контори від 14.10.2000 року, зареєстрованого в реєстрі за №2073 на праві власності належить незакінчений будівництвом жилий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 липня 1999 року, що підтверджено копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (а.с.7) та згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 08 квітня 2008 року (а.с.8). В належному позивачеві будинку, з 2001 року зареєстрована відповідачка [PERSON] , [INFO] (на той час дружина позивача), що підтверджено будинковою книгою на домоволодіння [ADDRESS] (а.с.10-13). Відповідно до Довідки Борівської селищної ради №286 встановлено, що відповідач [PERSON] , 1974 р. народження за адресою: [ADDRESS] , не проживає з 08.04.2008 по теперішній час (а.с.18). Аналогічна довідка є в матеріалах справи і станом на 27.07.2021 (а.с.19). Згідно Акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 07.09.2021, речі колишньої дружини [PERSON] , [INFO] , в будинку [ADDRESS] - відсутні (а.с.28). Факт не проживання відповідачки [PERSON] в будинку позивача [PERSON] з 2008 року та відсутність її особистих речей, підтвердила в судовому засіданні свідок [PERSON] . Відповідно до п. 34 Постанови ПВССУ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежувати правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини 1 статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Згідно статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Пленум Верховного Суду України в пункті 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають у практиці застосування судами Житлового кодексу України», висловив правову позицію, відповідно до якої у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач [PERSON] перешкоджає проживанню відповідачки [PERSON] в даному будинку, а також будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідач до суду із заявою про продовження строку збереження за ним житлового приміщення не зверталася, не надала доказів поважності причин відсутності в будинку понад встановлений строк. У статті 6 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Таким чином, судом належними доказами встановлено, що відповідач [PERSON] у зв`язку з обраним нею способом життя, за власною ініціативою і у добровільному порядку залишила будинок [ADDRESS] . Протягом тривалого часу вона не робила спроб самостійно прийти та вселитися до нього, таких вимог у встановленому законом порядку не ставила. Під час своєї відсутності в будинку, відповідач плату за житло, комунальні послуги не вносила. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що право [PERSON] на користування житлом зі сторони позивача [PERSON] порушено не було, відповідач відсутня в даному будинку понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратила право користування ним, у зв`язку з чим вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved