Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

21.05.2018 р. [PERSON] через представника [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скринник Сергій Миколайович про визнання договору купівлі - продажу недійсним. Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS]. 07 квітня 2017 р. [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу для нотаріального супроводження угоди по купівлі-продажу об'єкту. Оскільки відповідач не є власником об'єкта, в зв'язку з цим не мав підтверджуючих документів, що права власності на квартиру за адресою [ADDRESS]. Отже, договір купівлі-продажу від 07.04.2017 р. був укладений продавцем, який не мав на це права, оскільки квартира не належала на праві власності відповідачу. Покупцем по даному договору було подано позов про відшкодування шкоди, оскільки про неналежного продавця стало відомо не відразу. Отже, відповідачем було знайдено нотаріуса, який знехтував детальною перевіркою документів на об'єкт та проведено реєстрацію договору купівлі-продажу від 07.04.2017 р. Таким чином, в зв'язку з тим, що відповідач являється неналежним продавцем об'єкту договір купівлі-продажу від 07.04.2017 р. є недійсним. На підставі викладеного позивач просить суд визнати вказаний договір купівлі-продажу недійсним внести до державного реєстру нерухомого майна зміни про власника квартири [ADDRESS], стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 704,80 грн. 24 травня 2018 р. ухвалою суду позовну заяву залишено без розгляду з наданням позивачу строку на усунення недоліків. 08.06.2018 р. позивач [PERSON] у встановлений суддею строк на виконання ухвали суду від 24.05.2018 р. в порядку усунення недоліків, подала суду заяву про усунення недоліків з додатком. Ухвалою суду від 12 червня 2018 р. відкрито провадження по справі з призначенням підготовчого судового засідання. Протокольною ухвалою суду від 19.09.2018 р. призначено судове засідання по суті. Позивач в судовому засідання підтримала позові вимоги та просила суд винести рішення про задоволення позову, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Зазначила про те, що в позовній заяві помилково було зазначено про те, що договір купівлі-продажу було укладено 07.03.2017 року, насправді такий договір було укладено 07.04.2017 року. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, почтові повідомлення повернулись на адресу суду з зазначенням «за закінченням строку зберігання», відзив на позов, або пояснення відповідач не подавав. Суд, відповідно до ст.ст. 223, 280, 281 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у відсутність відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечувала позивач. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скринник С.М. в судове засідання не з'явився, надіслав заяву з проханням проводити судове засідання у його відсутність. Також повідомив, що договір купівлі-продажу від 07.03.2017 р. ним не посвідчувався та подальші реєстраційні дії в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS], ним не проводились. Суд вважає, що в матеріалах справи достатньо даних для розгляду справи у відсутність третьої особи, про що не заперечувала позивач. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, а також ст.ст. 1, 2-5, 12 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право власності від 23 січня 2012 р. виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON], зареєстрованого в КП Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за р.№671-80. Згідно копії попереднього договору купівлі продажу квартири від 27.03.2017 р. посвідченого Скринником С.М. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за р.№ 465, 27.03.2017 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений даний попередній договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого сторони зобов'язалися у майбутньому в строк до 18.04.2017 року включно укласти Основний договір - Договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], де відповідач виступає продавцем, а [PERSON] покупцем. Вартість квартири було визначено в розмірі 1 944 000, 00 грн. 07.04.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Основний договір - договір купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скринником С.М. за р.№558. Згідно з даним договором [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в розмірі 1 944 000, 00 грн. Крім того, 07.04.2017 року під час внесення даних до реєстру приватним нотаріусом Скринником С.М. виявлено, що 07.04.2017 року об 11 год. 03 хв. на квартиру за адресою: [ADDRESS], був накладений арешт на підставі ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 06.04.2017 року по справі № 752/4697/17, що підтверджується витягом за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об'єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 85332501 від 19.04.2017 року квартира за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON], а не відповідачу [PERSON] Однак, право власності у [PERSON] на квартиру [ADDRESS] після укладення договору купівлі-продажу від 07.04.2017 року не виникло та не могло виникнути, оскільки приватний нотаріус Скринник С.М. був позбавлений можливості зареєструвати право власності [PERSON] на вищевказану квартиру, тому що вона належить позивачу [PERSON] та обтяжена арештом. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.01.2018 р. стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] майнову шкоду у розмірі 1 944 000, 00 грн. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Пунктом 1 ч.1 ст. 230 ЦК України передбачено, що суд визнає угоду недійсною у випадку, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу). Отже, договір купівлі-продажу квартири, щодо якого законодавством визначено обов'язкову державну реєстрацію, є не вчиненим, оскільки була відсутня відповідна реєстрація. Однак, спірний договір було укладено в письмовій формі та посвідчено нотаріально, даний правочин порушує право позивача на її власність, а отже суд прийшов до висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про визнання договору купівлі - продажу недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений нею при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved