Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

21.09.2020 р. [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Харкова із позовом, в якому просить усунути перешкоди в здійсненні прав власності користування, розпорядження, володіння належним на праві особистої власності житловим приміщенням квартирою за адресою: [ADDRESS] , визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] , який не проживав в ньому без поважних причин більше року, зі зняттям з реєстрації. В обґрунтування позову зазначила, що їй на праві приватної власності в цілому належить квартира [ADDRESS] . Крім неї у вказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , який є її рідним сином. Однак, останній з травня 2015 року добровільно залишив своє місце проживання в м. Харкові, ніякого зв`язку з місцем свої реєстрації не підтримує та не виконує своїх обов`язків по сплаті комунальних платежів, а тому вважає, що відповідач втратив своє право користування вказаним житловим приміщенням. Ухвалою суду від 05 жовтня 2020 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. В підготовче судове засідання позивач не з`явилась, але подала заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутність, а її вимоги задовольнити. Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився, але надав суду належним чином засвідчену заяву, в якій вказує, що позовні вимоги [PERSON] визнає повністю та просить справу розглянути у його відсутність. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, перевіривши надані докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Так, у ході судового розгляду було встановлено, що позивач зареєстрована та мешкає у квартирі [ADDRESS] , яка належить їй на праві приватної власності в цілому на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 19.11.1993 р., виданого Бюро приватизації житла науково-виробничого об`єднання «Хартрон» р.№ 0320, зареєстрованому у міському Бюро технічної інвентаризації 24.11.1993 р. р.№ 4305, та на підставі Договору дарування частини квартири від 12.01.2010 р., посвідченому приватним нотаріусом ХМНО Гончаренко О.М., р.№ 2-2, зареєстрованому у міському Бюро технічної інвентаризації 26.01.2010 р. Відповідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 05.10.2020 року, зазначено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] - відповідач по справі. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з травня 2015 року залишив межі України та з цього часу виїхав зі спірної житлової площі в квартирі [ADDRESS] і до наступного часу в ній не проживає без поважних причини, що підтверджується актом, складеним мешканцями будинку [ADDRESS] від 21.09.2020 р.; довідкою Київського ВП ГУНП в Харківської області від 16.09.2020 р., а також заявою відповідача [PERSON] про визнання позову. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилається на те, що реєстрація відповідача порушує її права, створює для неї матеріальні складнощі, бо вона змушена переплачувати вартість комунальних послуг, факт реєстрації відповідача у квартирі позбавляє її можливості розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти його з реєстрації. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу України регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 386 Цивільного Кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України). Спірні правовідносини регулюються ст. 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Існування домовленості між сторонами про право користування житловим приміщенням судом не встановлено. Аналізуючи норми закону та враховуючи, що відповідач тривалий час, а саме з 2015 року за місцем реєстрації не проживає без поважних причин та приймаючи до уваги, що перешкод в користуванні житлом відповідачу не чинилося, останній дійсно добровільно залишила спірне житло, комунальні платежі не сплачував, майно та речі відповідача у квартирі відсутні, поважних причин для його відсутності у спірному житловому приміщенні не існувало, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. На підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тому, оскільки в результаті визнання судом особи такою, що втратила право користування житлом, такі наслідки передбачені ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» без додаткового ухвалення рішення суду. Тобто, рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved