Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

20.10.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання акту погодження та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що на підставі рішення Заводського районного суду від 16.11.2011 року їй та відповідачу [PERSON] на праві спільної часткової власності належить житловий будинок з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться по [ADDRESS]. За позивачем було визнано право власності на 3/4 частини. Рішенням Заводського суду м. Миколаєва від 04.10.2012 року проведено розподіл житлового будинку [ADDRESS]. Позивачу у власність виділено 73\\100 частки житлового будинку [ADDRESS], що складається з наступних приміщень в житловому будинку літ «А»: 2-1 коридора площею 13,1 кв.м.; 2-2 жилої кімнати площею 11,3 кв.м.; 2-5 жилої кімнати площею 12,8 кв.м.; 1-4 жилої кімнати площею 8,8 кв.м., всього площею 46,0 кв.м., а також надвірні господарські приміщення: 3/4 частки №8 водяної колонки; 3/4 частки №1 замощення; №3/4 частки № 2,3,4,7,9 огорожі. У власність [PERSON] 27/100 часток житлового будинку [ADDRESS], що складається з наступних приміщень в житловому будинку літ «А»: 1-3 жилої кімнати площею 15,7 кв.м., а також надвірні господарські приміщення: літ. «В» - вбиральню; 1/4 частку №8 - водяної колонки; 1/4 частку №1 - замощення; 1/4 частку № 2,3,4,7,9 огорожі. Також Рішенням Заводського суду м. Миколаєва від 04.10.2012 року визначено порядок користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. В подальшому рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 17.12.2012 року було змінено рішення Заводського суду м. Миколаєва від 04.10.2012 року. Згідно зазначеного рішення, на виділеній позивачу в користування земельній ділянці, в правій боковій частині, знаходиться гараж літ. «Г». в теперішній час його повністю займає [PERSON], як і житлову кімнату, що була виділена їй в житловому будинку літ. «А». Неодноразові прохання позивача, як в усному вигляді так і шляхом направлення листів поштою, з проханням визволити гараж, від її речей, відповідачем ігнорувалися. Оскільки споруди будувалися ще батьком позивача, який залишив позивачу Заповіт, в якому зазначено, що на випадок його смерті належна йому на праві власності частина домоволодіння [ADDRESS], все належне йому майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому належити на день смерті на що він за законом мав право, заповів [PERSON], то вважає, що позивач має право, як на 3/4 частки житлового будинку літ. «Е-1» так і на гараж літ. «Г».Також, оскільки [PERSON] не виконала своїх зобов'язань за актом погодження від 03.11.2015р., то такий акт підлягає розірванню, у зв'язку з невиконанням однією стороною своїх зобов'язань. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Позивач та її представник до судового засідання з'явились, заявлені вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на задоволенні позову. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, суду пояснили, що вважають позовні вимоги позивача необґрунтованими та безпідставними. Так, об'єкти, на які просить визнати право власності позивач, є самозабудовою, а відтак, вони не можуть бути об'єктами права власності на нерухоме майно згідно чинного законодавства. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 14.03.2017 року, по [ADDRESS] знаходиться лише житловий будинок, право власності на який у розмірі 1/4 частки зареєстровано за [PERSON] та на 3/4 частки - за [PERSON] Крім того, [PERSON] виконані всі вимоги акту погодження, що зафіксовано в акті виконаних робіт згідно акту погодження від 23.03.2017 року, який засвідчено підписами свідків та підтверджено печаткою КСН ЗС. А тому, позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, просила суд в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що, згідно рішення Заводського районного суду від 16.11.2011 року по справі №2-2551/11 [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить житловий будинок з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться по [ADDRESS]. Рішенням Заводського суду м. Миколаєва від 04.10.2012 року по справі № 2/1412/2469/12 проведено розподіл житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до другого варіанту висновку судової будівельно-технічної експертизи Миколаївської регіональної торгово-промислової палати № 125-0058 від 30.08.2012 року.Зазначеним рішенням [PERSON] у власність виділено 73\\100 частки житлового будинку [ADDRESS], що складається з наступних приміщень в житловому будинку літ «А»: 2-1 коридора площею 13,1 кв.м.; 2-2 жилої кімнати площею 11,3 кв.м.; 2-5 жилої кімнати площею 12,8 кв.м.; 1-4 жилої кімнати площею 8,8 кв.м., всього площею 46,0 кв.м., а також надвірні господарські приміщення: 3/4 частки №8 водяної колонки; 3/4 частки №1 замощення; №3/4 частки № 2,3,4,7,9 огорожі. А у власність [PERSON] виділено 27/100 часток житлового будинку [ADDRESS], що складається з наступних приміщень в житловому будинку літ «А»: 1-3 жилої кімнати площею 15,7 кв.м., а також надвірні господарські приміщення: літ. «В» - вбиральню; 1/4 частку №8 - водяної колонки; 1/4 частку №1 - замощення; ? частку № 2,3,4,7,9 огорожі. Також Рішенням Заводського суду м. Миколаєва від 04.10.2012 року по справі № 2/1412/2469/12 проведено розподіл цього житлового будинку та виділено у власність [PERSON] 73/100 частки та [PERSON] 27/100 частки житлового будинку [ADDRESS]. А щодо спірних об'єктів (житловий будинок літ. «Е-1», житловою площею 22,9 кв.м., загальною площею 49,9 кв.м., гараж літ. «Г», сарай літ. «Л», навіс літ. «К», огорожі № 3, 7) вказаним рішенням встановлено порядок користування сторонами, оскільки вони не є самостійними об'єктами нерухомості та входять до складу житлового будинку [ADDRESS] та визначено порядок користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до другого варіанту висновку судової будівельно-технічної експертизи Миколаївської регіональної торгово- промислової палати № 125-0058 від 30.08.2012 року, [PERSON] виділено у користування земельну ділянку, яка розташована у лівій боковій частині ділянки площею 357,49 кв.м., у тому числі під часткою житлового будинку площею 51,3 кв.м., а також в правій боковій частині від фасадної межі з демонтажем самовільно-збудованих будівель: гаража літ. «Г», сараю літ. «Л» та навісу літ. «К». [PERSON] виділено у користування земельну ділянку, яка є прилеглою до правої бокової межі ділянки площею 119,16 кв.м., у тому числі під частиною житлового будинку 21,13 кв.м. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 17.12.2012 року по справі № 22-ц/1490/3355/2012 рішення Заводського суду м. Миколаєва від 04.10.2012 року змінено, виключивши з нього висновок суду про демонтаж гаражу літ. «Г», сараю літ. «Л» та навісу літ. «К». В іншій частині рішення залишено без змін. 03.11.2015 року сторонами укладений акт погодження, відповідно до якого сторони дійшли згоди про поділ між ними господарських споруд та житлових будинків. В обґрунтування своєї позовної вимоги про розірвання акту погодження від 03.11.2015 року [PERSON] зазначає про невиконання відповідачем умов цього акту, у тому числі начебто ненадання відповідачем доступу до її каналізаційної труби. Проте, [PERSON] було здійснено оплату послуг КП ММБТІ з перерахунку спадкових часток, а такий перерахунок та варіант розподілу земельної ділянки був заздалегідь узгоджений з позивачем. Зокрема, на виконання умов акту погодження від 03.11.2015 року [PERSON] в обумовлені строки було здійснено наступні дії (копії доказових матеріалів, у тому числі фотокарток, додаються): -Передано [PERSON] раніше займані [PERSON] кімнати в будинку, прибрано звідти належні останній речі та зайвих мотлох; -Прибрано сміття біля вигрібної ями, вичищено її та записано; -Надано згоду на підключення [PERSON] до міської каналізації; -Замовлено та оплачено виготовлення проекту каналізації; -Виведено каналізаційну трубу для [PERSON] перед гаражем. (виконання відповідачем вказаних умов зафіксовано в акті виконаних робіт згідно акту погодження від 23.03.2017 року, який засвідчено підписами свідків та підтверджено печаткою КСН ЗС), -Замовлено та оплачено виготовлення проекту водопроводу; -Замовлено та оплачено експертну оцінку спільного спадкового майна; -Здійснено оплату послуг нотаріуса та частково (50 %) послуг адвоката по справі щодо розподілу земельної ділянки також сплачені судовий збір та витрати на правов допомогу у складані позовної заяви; -Здійснено замовлення та оплачено технічну інвентаризацію. Тобто, [PERSON] виконані всі вимоги акту погодження. Позивач посилається на свою незгоду із актом погодження, посилаючись на некоректність його складення, однак при підписанні цього акту позивач не мала заперечень. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 3 ЦК України передбачає, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Вказані норми законів, а також ст. 6 ЦК України, передбачають добровільність в укладенні угод. Ст. 628 ЦК визначає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що 03.11.2015 року сторони уклали акт погодження, з умовами якого були ознайомленні та який було підписано сторонами. Як встановлено судом з пояснень сторін, укладаючи акт погодження від 03.11.2015 року, сторони діяли вільно, на власний розсуд та визначаючи його умови, погодили, що з його укладенням вони досягли згоди з усіх його істотних умов та не існує будь-яких умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом цього акту погодження. Правові наслідки зміни або розірвання договору застережені ст. 653 ЦК України. Згідно ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Отже, відповідно до частини другої статті 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно чотирьох умов, передбачених п. п. 1-4 вказаної норми закону. Частина четверта цієї статті визначає, що зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом. Позивачем не доведений факт одночасного існування всіх чотирьох умов, необхідних для внесення змін до спірного акту у зв'язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися під час укладення договору, передбачених частинами другою та четвертою статті 652 ЦК України, та наявності додаткової умови, а тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для розірвання ату погодження від 03.11.2015 року. За такого, позовні вимоги [PERSON] є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, позивач просить визнати за нею право власності на 3/4 частки житлового будинку літ. «Е-1» (житловою площею 22,9 кв.м., загальною площею 49,9 кв.м.), навіс літ. «К» розміром 3,93x2,00 м., сарай літ. «Л» розміром 2,78x1,72 м., гараж літ. «Г» розміром 4,10x6,30 м., огорожі № 3, 7 по [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], який помер [INFO] року. При цьому, як зазначає сама позивач, вказані об'єкти є самозабудовою, а відтак, вони не можуть бути об'єктами права власності на нерухоме майно в розумінні чинного законодавства. Вказане підтверджується, зокрема, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових праз на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 14.03.2017 року, з якої вбачається, що по [ADDRESS] знаходиться лише житловий будинок, право власності на який у розмірі 1/4 частки зареєстровано за [PERSON] та на 3/4 частки - за [PERSON]. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. У позовній заяві позивач зазначає, що спірні об'єкти у 2015 році були введені відповідачем в експлуатацію. Так, позивач зазначає, що відповідач «провела нову технічну інвентаризацію, якою закріпила за собою житловий будинок літ. «Е-1», житловою площею 22,9 кв.м., загальною площею 49,9 кв.м., гараж літ. «Г», сарай літ. «Л», навіс літ. «К», огорожу № 3, 7». Тобто мова йде про здійснення саме технічної інвентаризації споруд ( а саме було виконано роботи по виготовленню тільки технічного паспорту) , а не про введення їх в експлуатацію. Так, процедура введення об'єкта самочинного будівництва в експлуатацію включає декілька етапів: 1.проведення технічної інвентаризації (що власне і було зроблено відповідачем); 2.звернення до компетентного державного органу з питань будування та архітектури (наразі до органів Державної архітектурно-будівельна інспекція України) та подання декларації про готовність об'єкту до експлуатації; 3.звернення до державного реєстратора за реєстрацією права власності на такий об'єкт та реєстрація права власності в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Лише вказані дії у своїй сукупності будуть свідчити про реальне введення об'єкта в експлуатацію та визнання його об'єктом нерухомого майна у правовому полі. Не кажучи вже, що для введення в експлуатацію забудов необхідно мати у власності земельну ділянку. Питання по земельній ділянці за цією адресою ніколи сторонами не вирішувалось, документи про право власності на неї не виготовлялись. Враховуючи те, що таких дій ні відповідачем по справі, ні померлим [PERSON] за життя не вчинялося, житловий будинок літ. «Е-1», житловою площею 22,9 кв.м., загальною площею 49,9 кв.м., гараж літ. «Г», сарай літ. «Л», навіс літ. «К», огорожі №3,7 були і залишаються об'єктами самочинного будівництва у розумінні ст. 376 ЦК України. Згідно п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Разом з тим, відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону. Позивач не надала суду доказів того, що вона зверталася до компетентних органів по цьому питанню, і їй було відмовлено. Та в такому разі потрібно відмовити позивачці в задоволенні її вимоги про визнання права власності на 3/4 частки житлового будинку літ. «Е-1», гараж літ. «Г», навіс літ. «К», сарай літ. «Л» по [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON].

Outcome: dismissed