Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

20.11.2017 року позивач звернулась в суд з цим позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь на утримання сина аліменти в розмірі 1/3 частини від всіх видів його доходів щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Позов аргументувала тим, що з відповідачем по справі перебувала у зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення суду від 25.04.2012 року було розірвано. Від шлюбу мають двох спільних дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Син [PERSON] проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. З відповідача відповідно до рішення суду стягуються аліменти на утримання сина [PERSON], з позовом про стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] позивач не зверталась. В добровільному порядку сплачувати аліменти на утримання дитини позивач не бажає. За станом здоров'я позивач та дитина здорові. На даний час позивач ніде не працює, в звязку з чим їй одній матеріально важко забезпечувати сина, якому необхідно купувати продукти харчування і гігієни, одяг та інші необхідні речі, відповідач, який працює в ПАТ «Укрзалізниця» РФ «ПЗЗ» Виробничий підрозділ Жмеринська дистанція захисних лісонасаджень на посаді лісоруба, не допомагає їй матеріально забезпечувати дитину. А тому просить стягувати з відповідача аліменти на її користь на утримання сина [PERSON]. 01.12.2017 ухвалою судді відкрито провадження в справі. Суд у відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 19, п. 9 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року, продовжив розгляд справи за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 29.01.2018 року проведено підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 22.02.2018 позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась, надавши заяву, в якій позов підтримала, просила справу розглянути у її відсутність. Не заперечувала проти винесення заочного рішення в разі неявки відповідача, а тому справа, відповідності до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, розглянута у її відсутність. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи судовою повісткою, що підтверджується поштовим повідомленням наявним в матеріалах справи (а.с.21,25) в судове засідання не з'явився, клопотання про розгляд справи у його відсутність, відкладення розгляду справи не надав, позов не оспорив, відзив на позовну заяву не надав. Згідно із ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно із ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно ч.ч. 1, 2, 3, 4, 10 ст.130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сімї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сімї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не зявилися в судове засідання без поважних причин. А тому слід вважати, що відповідач належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, свій обовязок повідомити суд про причини неявки у судове засідання не виконав. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд не вбачається. Відповідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене за умов існування усіх підставі суд прийшов до висновку про ухвалення заочного рішення. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. В судовому засіданні відповідно до матеріалів справи встановлено, що відповідно до копії свідоцтв про народження серії I АМ № 093422, виданого Жмеринським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Вінницької області від 15.09.1999 року, та 1- АМ № 152686, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Жмеринці Жмеринського міськрайонного управління юстиції Вінницької області від 04.11.2009 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] являються батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.4,5). Відповідно до копії трудової книжки [PERSON] серії АС № 686766 вона перебуває на обліку в Жмеринському міськрайонному центрі зайнятості та отримує допомогу по безробіттю з 16.10.2017 року (а.с.6-8). Як вбачається із копії паспорту позивача, шлюб між позивачем [PERSON] та відповідач [PERSON] розірвано на підставі рішення суду від 12.09.2011, що підтверджується відповідним штампом (а.с.2). Згідно довідки виданої Комунальним підприємством «Жмеринкакомунсервіс» від 16.11.2017 №1572, [PERSON] проживає та зареєстрована за адресою: [INFO], на її утриманні знаходяться син [PERSON], [INFO] (а.с.9). Відповідно до довідки № 590 від 08.11.2017 вих. № 3369 виданої Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» Виробничий підрозділ Жмеринська дистанція захисних лісонасаджень, заробітна плата [PERSON], який працює на посаді лісоруба в ПАТ «Українська залізниця» РФ «ПЗЗ» Виробничий підрозділ Жмеринська дистанція захисних лісонасаджень, за останні 6 місяців 2017 року становить 20924 грн. (а.с.10). Вказані правовідносини регулюються Сімейним кодексом України. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття та згідно з ч.3 ст.181 цього Кодексу, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно із ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до ч.1 ст.183 СК України,частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначені для присудження розміру аліментів, суд виходить також з того, що відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2017 рік» та Закону України «Про Державний бюджет на 2018 рік» прожитковий мінімум дітей віком від 6 до 18 років з 1 грудня 2017 до даного часу складає 1860 грн.. Суд звертає увагу, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також зобов'язані забезпечити необхідні умови життя, навчання та виховання дитини, готувати її до самостійного життя, на що, в тому числі, необхідні й фінансові витрати. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, відповідно до ч. 1 ст.155 СК України. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (частина 7 статті 7 СК України). Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають із вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, в межах, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи зазначене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в інтересах дитини, відповідач зобовязаний та може сплачувати на утримання дитини аліменти в розмірі 1/3 частини від усіх його доходів, щомісяця, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття. Дана сума є необхідною та достатньою, законною та такою, що відповідає потребам дитини на даний час. Встановлений даним рішенням суду розмір аліментів на утримання дитини, буде гарантією прав дитини, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини. Проживання батьків окремо від дитини не повинно впливати на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Обставин, які б доводили необхідність звільнення відповідача від обовязків утримувати дитину судом не встановлено. Також не встановлено судом обставин, які б давали суду підстави для задоволення позову у меншому, ні ж заявлено позивачем, розмірі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача в дохід держави 640 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved