Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

19 серпня 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшли позовні заяви [PERSON] , для розгляду якої визначено суддю у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано, згідно з протоколами автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справах. Так, 19 серпня 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява представника [PERSON] - адвоката Пилипенка Є. В. за вих. № 1908/12 від 19 серпня 2019 року до АТ «СІТІБАНК» про визнання незаконним та скасування рішення про припинення повноважень, наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вказана позовна заява зареєстрована судом 19 серпня 2019 року за вх. № 115020 та їй присвоєно єдиний унікальний номер судової справи № 757/44003/19-ц. Також, 19 серпня 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява представника [PERSON] - адвоката Безмаля Д. І. за вих. № 1908/14 від 19 серпня 2019 року, котра у подальшому була уточнена адвокатом Безмалем Д. І. шляхом подання до суду уточненого позову за вих. № 2008/2 від 20 серпня 2019 року, до АТ «СІТІБАНК» про: - визнання незаконним та скасування рішення Наглядової ради АТ «СІТІБАНК», оформленого протоколом № 226 від 18 липня 2019 року про припинення повноважень [PERSON] , - визнання незаконним та скасування наказу начальника Департаменту по роботі з персоналом Акціонерного товариства «СІТІБАНК» [PERSON]. № к-190719-1 від 19 липня 2019 року про звільнення [PERSON] , у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи, згідно з пунктом 5 частини першої ст. 41 Кодексу Законів про працю України; - поновлення [PERSON] на посаді начальника Департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій АТ «СІТІБАНК» з 19 липня 2019 року; - стягнення з АТ «СІТІБАНК» на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 223 077, 24 грн; - стягнення з АТ «СІТІБАНК» на користь [PERSON] судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи. Зазначена позовна заява за вих. № 1908/14 зареєстрована судом 19 серпня 2019 року за вх. № 115024 та їй присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 757/44007/19-ц. Ухвалою суду від 22 серпня 2019 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 757/44003/19-ц з цивільною справою № 757/44007/19-ц, надавши об`єднаному провадженню спільний єдиний унікальний номер справи № 757/44003/19-ц /т. І а. с. 136-137/. Також, 22 серпня 2019 року, після об`єднання цивільних справ в одне провадження, судом винесено ухвалу про залишення позовної заяви [PERSON] у цивільній справі № 757/44003/19-ц без руху, надавши позивачу строк, визначений законом, для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду оригіналу платіжного документу про сплату судового збору, відповідно до частини четвертої статті 177 ЦПК України /т. ІІ а. с. 42-44, 55-56/. 23 серпня 2019 року представником позивача - адвокатом Скок В.С. подано до суду заяву за вих. № 2308/3 від 23 серпня 2019 року про усунення недоліків позовної заяви у цивільній справі № 757/44003/19-ц з оригіналом платіжного документу про сплату судового збору. Ухвалою суду від 27 серпня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі № 757/44003/19-ц за позовом [PERSON] до АТ «СІТІБАНК» про визнання незаконним та скасування рішення про припинення повноважень, наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу /т. ІІ а. с. 59-60/. В обґрунтування позову зазначено, що відповідачем незаконно звільнено [PERSON] з посади начальника Департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій АТ «СІТІБАНК», оскільки дана посада не відноситься до переліку посадових осіб в розумінні пункту 15 частини першої ст. 2 Закону України «Про акціонерні товариства», а тому позивач не міг бути звільнений на підставі пункту 5 частини першої ст. 41 КЗпП України, бо не є спеціальним суб`єктом щодо якого вказана норма підлягає застосуванню. Окрім того, в обґрунтування позову, позивачем зазначено, що Наглядова рада відповідача, у силу положень Закону України «Про акціонерні товариства» та статуту відповідача, не була уповноважена приймати рішення про припинення повноважень позивача як начальника Департаменту. Також, до позовної заяви представником позивача було додано клопотання про витребування від відповідача доказів, а саме належним чином завірених копій документів, які пов`язані з прийняттям позивача на посаду начальника Департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій АТ «СІТІБАНК», призначенням позивача членом Правління АТ «СІТІБАНК», припиненням повноважень та звільненням позивача, посадових інструкцій позивача, а також Статуту відповідача та положень про органи управління та контролю відповідача. 23 вересня 2019 року до суду надійшов від відповідача відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви останнього. В обґрунтування своїх доводів відповідачем зазначено, що 15 грудня 2015 року позивача було прийнято на посаду начальника Департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій АТ «СІТІБАНК». У подальшому, 21 грудня 2018 року протокольним рішенням Наглядової ради позивача призначено членом Правління АТ «СІТІБАНК». Зважаючи на викладене, після призначення позивача членом Правління, його роль у діяльності відповідача зазнала значних змін, а саме позивач почав виконувати управлінську роль. У свою чергу, такий новий статус позивача, як вбачається із його посадової інструкції, передбачав включення його функціональних обов`язків за посадою начальника Департаменту до нового широкого кола функціональних обов`язків члена Правління. Таким чином, на думку відповідача, позивач з огляду на призначення його членом виконавчого органу, набув статусу посадової особи у розумінні частини третьої ст. 65 Господарського кодексу України та пункту 15 частини першої ст. 2 Закону України «Про акціонерні товариства». У зв`язку з цим, Наглядова рада відповідача була уповноважена прийняти рішення про припинення повноважень позивача як посадової особи та його звільнення /т. ІІ а. с. 63-78/. 22 жовтня 2019 року до суду надійшла відповідь позивача, в якій останній заперечував проти доводів відповідача, викладених у відзиві /т. ІІІ а. с. 27-47/. Також, 22 жовтня 2019 року до суду надійшла заява позивача про збільшення розміру позовних вимог. В даній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 990 365, 44 грн, інші позовні вимоги позивачем не уточнювалися /т. ІІІ а. с. 44-47/. 12 листопада 2019 року до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь позивача, які за змістом є аналогічними тим, що наведені у відзиві на позовну заяву /т. ІІІ а. с. 52-58/. У підготовчому судовому засіданні 18 листопада 2019 року представник відповідача [PERSON] надав оригінал довіреності від 15 квітня 2019 року, якою АТ «СІТІБАНК» в особі Голови правління Мак Уортер Александр Грант уповноважував [PERSON] на здійснення визначених дій /т. ІІІ а. с. 16/. Ухвалою від 18 листопада 2019 року у справі закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті /т. ІІІ а. с. 68/. 17 грудня 2019 року до суду надійшла заява відповідача про застосування строків позовної давності. В обґрунтування даної заяви відповідачем зазначено, що позивача було звільнено 19 липня 2019 року, а тому згідно з частиною першою ст. 233 КЗпП України позивач мав право звернутись з позовом до суду за захистом своїх порушених прав у місячний строк з моменту прийняття наказу про його звільнення, а саме до 19 серпня 2019 року. Однак, позивач звернувся з позовом до суду лише 20 серпня 2019 року, тобто вже після спливу строку позовної давності. У зв`язку з цим, відповідач просив суд застосувати строки позовної давності до позовних вимог позивача у цивільній справі № 757/44003/19-ц та відмовити позивачу у позові /т. ІІІ а. с. 76-79/. 05 лютого 2020 року до суду надійшли заперечення позивача на заяву відповідача про застосування строків позовної давності. В обґрунтування своїх заперечень, позивачем зазначено, що з метою належного захисту прав та законних інтересів позивача, Адвокатським об`єднанням «Правова та економічна безпека» 19 серпня 2019 року, у межах передбаченого законом строку, подано до суду позовну заяву до АТ «СІТІБАНК» вих. № 1908/14 від 19 серпня 2019 року про визнання незаконним та скасування рішення про припинення повноважень, наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У зв`язку з тим, що при складанні зазначеної позовної заяви було допущено технічні помилки в прохальній частині, Адвокатським об`єднанням 20 серпня 2019 року подано до суду уточнену позовну заяву № 2008/2 від 20 серпня 2019 року. Враховуючи те, що позовна заява була подана до суду у межах строків, встановлених законом, позивач просив суд відмовити відповідачу у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності /т. ІІІ а. с. 84-87/. Також, 05 лютого 2020 року до суду надійшли письмові пояснення від позивача, в яких останній, з урахуванням положень частини другої ст. 235 КЗпП України, а також практики Верховного Суду, викладеної у постанові від 29 липня 2019 року у справі № 761/538/17-ц, звертав увагу суду на те, що середній заробіток підлягає стягненню з відповідача за весь час вимушеного прогулу позивача по день ухвалення рішення суду про поновлення на роботі. Станом на 05 лютого 2020 року розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 2 135 475, 48 грн /т. ІІІ а. с. 88-90/. У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги та доводи, наведені у позовній заяві, просив суд задовольнити позовну заяву у повному обсязі. Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти позову та просили суд відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. 15 грудня 2015 року між ПАТ «СІТІБАНК» як роботодавцем та [PERSON] як працівником укладено безстроковий трудовий договір /т. І а. с. 49-60/. Згідно з пунктом 1.2 трудового договору, позивач призначається на посаду: начальника Департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій. Товариство (ПАТ «СІТІБАНК») вважається основним місцем роботи позивача. Пунктом 5.1 трудового договору визначено, що за виконання обов`язків, передбачених цим договором, позивачу встановлюється заробітна плата у розмірі 183 334, 00 грн на місяць, що виплачуватиметься у строк та у порядку, затвердженому відповідачем згідно законодавства України. На підставі вищевказаного трудового договору від 15 грудня 2015 року та заяви [PERSON] наказом Голови Правління ПАТ «СІТІБАНК» Стівена Аллана Фішера № к-151215-1 від 15 грудня 2015 року прийнято [PERSON] на посаду начальника Департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій ПАТ «СІТІБАНК». 18 січня 2018 року між відповідачем та позивачем укладено додаткову угоду до трудового договору від 15 грудня 2015 року. За умовами даної додаткової угоди сторони дійшли згоди, що з 01 січня 2018 року [PERSON] встановлюється посадовий оклад у розмірі 241 667 грн. на місяць, що виплачуватиметься у строк та у порядку, затвердженому відповідачем згідно законодавства України /т. І а. с. 62/. На підставі протоколу № 40 Річних Загальних Зборів акціонерів ПАТ «СІТІБАНК» від 26 квітня 2018 року Публічне акціонерне товариство «СІТІБАНК» перейменовано в акціонерне товариство «СІТІБАНК». 21 грудня 2018 року Наглядовою радою АТ «СІТІБАНК» прийнято рішення, оформлене протоколом № 163 від 21 грудня 2018 року, яким призначено [PERSON] , начальника Департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій, членом Правління АТ «СІТІБАНК» з 21 грудня 2018 року. На підставі вищевказаного рішення Наглядової ради АТ «СІТІБАНК», оформленого протоколом № 163 від 21 грудня 2018 року, наказом начальника Департаменту по роботі з персоналом АТ «СІТІБАНК» [PERSON]. № к-211218-3 від 21 грудня 2018 року призначено [PERSON] на посаду члена Правління АТ «СІТІБАНК» з 21 грудня 2018 року. У зв`язку з тим, що з 21 грудня 2018 року [PERSON] одночасно займав дві посади, а саме посаду начальника департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій та члена Правління, в АТ «СІТІБАНК» розроблено та затверджено головою Правління Мак Уортером Александром Грантом та начальником Департаменту по роботі з персоналом [PERSON] нову посадову інструкцію для позивача - «Член Правління, Начальник департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій АТ «СІТІБАНК». Позивач під підпис ознайомлений з даною посадовою інструкцією /т. І а. с. 64-69/. Як вбачається з матеріалів справи, після призначення позивача членом Правління, трудовий договір від 15 грудня 2015 року, укладений сторонами у справі, на підставі якого позивача призначено на посаду начальника Департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій, не припинявся та не розривався сторонами. Наказ про звільнення позивача із вказаної посади, відповідачем не приймався. Підтвердженням цього є відсутність запису в трудовій книжці позивача про його звільнення з посади начальника Департаменту. Відповідач у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив не заперечував той факт, що після призначення позивача членом Правління, трудовий договір від 15 грудня 2015 року, укладений сторонами, не припинявся та не розривався. Також, у судових засіданнях під час розгляду судом даної справи представниками відповідача не заперечувалися вказані обставини. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що з 21 грудня 2018 року позивач одночасно виконував посадові обов`язки начальника Департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій АТ «СІТІБАНК» та члена Правління АТ «СІТІБАНК». 18 липня 2019 року Наглядовою радою АТ «СІТІБАНК» прийнято рішення, оформлене протоколом № 226 від 18 липня 2019 року, про припинення повноважень посадової особи члена Правління АТ «СІТІБАНК» [PERSON] та звільнення його з посади начальника Департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій 19 липня 2019 року (останній день роботи) /т. І а. с. 70/. Також, даним рішенням надано [PERSON] повноваження на підписання від імені АТ «СІТІБАНК» наказу про звільнення у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи, договору про припинення трудових відносин (з можливістю виплати компенсації не більше річного розміру зарплати звільненого) та відповідного наказу про звільнення, а також всіх інших документів, пов`язаних із звільненням, та необхідних для його звільнення і належного оформлення відповідно до законодавства України. На підставі вищевказаного рішення Наглядової ради АТ «СІТІБАНК», оформленого протоколом № 226 від 18 липня 2019 року наказом начальника Департаменту по роботі з персоналом АТ «СІТІБАНК» [PERSON]. № к-190719-1 від 19 липня 2019 року звільнено [PERSON] , у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи, згідно з пунктом 5 частини першої ст. 41 КЗпП України. Згідно з пунктом 3 вказаного наказу, при звільненні позивача останньому передбачена виплата вихідної допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітку - 1 856 935, 20 грн /т. І а. с. 70/. Як зазначено позивачем у позові, що не заперечувалось відповідачем, 19 липня 2019 року, о 10:00 год, відбулась відеоконференція, у якій брали участь голова Правління Мак Уортер Александр Грант, начальник Департаменту по роботі з персоналом [PERSON] , інші працівники даного Департаменту, на відеозв`язку регіональний начальник по лінії бізнесу Єбру Пакан, а також запрошений на відеоконференцію позивач. Під час відеоконференції головою Правління повідомлено позивачу, що Наглядовою радою прийнято рішення про припинення укладеного з ним трудового договору. Після цього, начальником Департаменту по роботі з персоналом [PERSON] оголошено в голос наказ по особовому складу від 19 липня 2019 року про звільнення позивача у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи, згідно з пунктом 5 частини першої ст. 41 КЗпП України. Як підставу для прийняття даного наказу зазначено протокол Засідання Наглядової Ради № 226 від 18 липня 2019 року. Під час вищевказаної відеоконференції позивачу надавалась копія наказу начальника Департаменту по роботі з персоналом АТ «СІТІБАНК» [PERSON]. від 19 липня 2019 року № к-190719-1 про звільнення позивача та копія розрахункового листа. 12 серпня 2019 року позивачем отримано в приміщенні АТ «СІТІБАНК» копію наказу про його звільнення від 19 липня 2019 року № к-190719-1, оригінал трудової книжки та рекомендаційний лист АТ «СІТІБАНК» від 12 серпня 2019 року, яким відповідач підтверджує той факт, що в період з 15 грудня 2015 року по 19 липня 2019 року позивач працював на посаді начальника Департаменту, а з 21 грудня 2018 року також (окрім начальника Департаменту) був членом Правління. Вважаючи незаконними протокол засідання Наглядової ради АТ «СІТІБАНК» № 226 від 18 липня 2019 року про припинення повноважень позивача, та наказ начальника Департаменту по роботі з персоналом АТ «СІТІБАНК» [PERSON]. від 19 липня 2019 року № к-190719-1 про звільнення позивача у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи, згідно з пунктом 5 частини першої ст. 41 КЗпП України, позивач звернувся з позовом до суду за захистом своїх порушених прав. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з пунктом 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Статтею 43 Конституції України передбачено, що Конституцією України кожному громадянину гарантовано право на працю. Реалізація цього права починається з моменту укладання трудового договору та після чого, гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до частини першої ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Положеннями статті 41 КЗпП України визначено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов. Частину першу статті 41 КЗпП України було доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року N 1255-VII. Зазначений закон набрав чинності 01 червня 2014 року, метою його прийняття було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. Як гарантію дотримання трудових прав працівників, що підлягають звільненню з вказаних підстав, передбачено виплату вихідної допомоги в розмірі не менше, як шестимісячний середній заробіток (стаття 44 КЗпП України). Відповідно до пункту 5 частини першої ст. 41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб. Розірвання трудового договору за вказаним пунктом 5 частини першої ст. 41 КЗпП України можливе за наявності попереднього припинення повноважень посадової особи, тобто рішення вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників. Тому для звільнення за вказаною нормою мають бути існувати обставини (факти): звільнений працівник повинен бути посадовою особою товариства та повинно заздалегідь відбутись припинення його повноважень (окреме рішення вищого органу управління), що в наступному є підставою для розірвання з ним трудового договору у порядку, передбаченому чинним законодавством України та статутними документами господарського товариства. Викладена в пункті 5 частини першої статті 41 КЗпП України норма характеризується юридичною невизначеністю, внаслідок чого неможливо встановити коло таких посадових осіб, а також випадки та підстави (причини) припинення їх повноважень. Формулювання цього положення є загальним та не містить посилань, як щодо змісту та обсягу поняття «посадових осіб», так і типу та організаційно-правових форм юридичних осіб, яких вони стосуються. Відповідно до частини першої статті 80 Господарського кодексу України та частини другої ст. 113 Цивільного кодексу України, до господарських товариств належать: акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства. Частиною другою статті 80 Господарського кодексу України передбачено, акціонерним товариством є господарське товариство, яке має статутний капітал, поділений на визначену кількість акцій однакової номінальної вартості, і несе відповідальність за зобов`язаннями тільки майном товариства, а акціонери несуть ризик збитків, пов`язаних із діяльністю товариства, в межах вартості належних їм акцій, крім випадків, визначених законом. Поняття «посадові особи органів акціонерного товариства» визначено в пункті 15 частини першої статті 2 Закону України «Про акціонерні товариства». Це фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що термін «посадові особи органів акціонерного товариства» законодавцем вжито в значенні - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства. А тому, додаткова підстава припинення трудового договору, визначена у пункті 5 частини першої статті 41 КЗпП України підлягає застосуванню саме до зазначених осіб, перелік яких є вичерпним, оскільки такі особи, крім того, що являються найманими працівниками, одночасно виступають органами управління та контролю товариства, та є єдиною категорією працівників, які призначаються та оформлюють трудові відносини з товариством на підставі рішення засновників/наглядової ради, тоді як з рештою працівників товариства трудовий договір укладає його керівник або уповноважений орган. Рішенням річних Загальних Зборів Акціонерів ПАТ «СІТІБАНК», оформленого протоколом від 26 квітня 2018 року № 40, затверджено Статут Акціонерного товариства «СІТІБАНК» в новій редакції, який також погоджено Національним Банком України 04 червня 2018 року /т. І а. с. 73-111/. Відповідно до п. 9.1 статті 9 Статуту, органами управління Банку є Загальні Збори Акціонерів та Правління Банку. Відповідно до п. 9.2 статті 9 Статуту, органами контролю Банку є Наглядова Рада Банку, Ревізійна комісія (у разі її створення) та внутрішній аудит Банку. Відповідно до абз. 1, 3 п. 10.1 статті 10 Статуту, вищим органом управління Банку є Загальні збори. Загальні збори можуть вирішувати будь-які питання діяльності Банку, крім тих, що віднесені до виключної компетенції Наглядової ради Банку законом або статутом. Згідно з п. 11.1 статті 11 Статуту, Наглядова Рада Банку є органом, що здійснює захист прав Акціонерів Банку, і в межах компетенції, визначеної чинним законодавством України та цим Статутом, контролює та регулює діяльність Правління. Відповідно до п.п. 11, 32, 33 п. 11.3 статті 11 Статуту, до виключної компетенції Наглядової Ради належить: - призначення та звільнення голови та членів Правління, керівника підрозділу внутрішнього аудиту; - прийняття рішення про відсторонення Голови Правління або члена Правління Банку від виконання його повноважень та обрання особи, яка тимчасово здійснюватиме повноваження Голови Правління; - обрання та припинення повноваження голови і членів інших органів Банку. Пунктом 12.1 статті 12 Статуту передбачено, що виконавчим органом Банку є Правління, яке здійснює управління поточною діяльністю Банку. Відповідно до п. 12.2 статті 12 Статуту, до складу Правління входять Голова Правління та члени Правління, які призначаються безстроково на посаду та звільняються з посади за рішеннями Наглядової Ради Банку. Підпунктом 18 пункту 12.9 статті 12 Статуту передбачено, що до компетенції Правління належить прийняття рішень про призначення на посаду та звільнення з посади керівників філій, представництв, дочірніх підприємств Банку, інших працівників згідно з переліком посад, затвердженим Правлінням Банку. Відповідно до п.п. 5 п. 12.12 статті 12 Статуту, Голова Правління призначає на посади і звільняє працівників Банку, встановлює посадові оклади, заохочує працівників, які відзначились, накладає дисциплінарні стягнення. Відповідно до положень Статуту АТ «СІТІБАНК», не передбачено утворення товариством інших органів, аніж ті, які зазначені в Статуті. З урахуванням вищенаведеного, суд погоджується з доводами позивача, що останній як начальник Департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій, не є посадовою особою АТ «СІТІБАНК» в розумінні пункту 15 частини першої ст. 2 Закону України «Про акціонерні товариства», а отже його посада не відноситься до кола суб`єктів трудових правовідносин, до яких може застосовуватись додаткова підстава звільнення, яка передбачена пунктом 5 частини першої ст. 41 КЗпП України. Тобто, позивач не може бути звільнений з підстав, наведених у даній нормі. З аналізу матеріалів справи судом встановлено, що трудовий договір від 15 грудня 2015 року, укладений сторонами у справі, відповідно до якого позивача призначено на посаду начальника Департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій АТ «СІТІБАНК», до 19 липня 2019 року не припинявся та не розривався. Дані обставини підтверджуються трудовою книжкою позивача. Також, судом встановлено, що протоколом засідання Наглядової ради АТ «СІТІБАНК» № 226 від 18 липня 2019 року та наказом начальника Департаменту по роботі з персоналом АТ «СІТІБАНК» [PERSON] від 19 липня 2019 року № к-190719-1 припинено повноваження позивача саме як начальника Департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій АТ «СІТІБАНК». Зазначене не тільки не заперечувалось відповідачем, а й навпаки, у судових засіданнях представники відповідача підтвердили той факт, що оскаржуваним наказом від 19 липня 2019 року № к-190719-1, на підставі протоколу засідання Наглядової ради № 226 від 18 липня 2019 року, припинено повноваження позивача як начальника Департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у відповідача були відсутні підстави для звільнення позивача з посади начальника Департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій АТ «СІТІБАНК» на підставі пункту 5 частини першої ст. 41 КЗпП України, а тому застосування відповідачем цієї норми для звільнення позивача із займаної посади є неправомірним. За таких обставин, оскаржуваний наказ начальника Департаменту по роботі з персоналом АТ «СІТІБАНК» [PERSON] . від 19 липня 2019 року № к-190719-1 про припинення повноважень позивача згідно пункту 5 частини першої ст. 41 КЗпП України є незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 753/1150/17 та від 25 вересня 2019 року у справі № 753/1604/17, в яких зазначено, що положення пункту 5 частини першої ст. 41 КЗпП України застосовуються до посадових осіб органів акціонерного товариства, вичерпний перелік яких (посадових осіб) наведено в статті 2 Закону України «Про акціонерні товариства». Відповідно до положень частини четвертої ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення Наглядової ради АТ «СІТІБАНК», оформленого протоколом № 226 від 18 липня 2019 року, про припинення повноважень [PERSON] , то з цього приводу суд зазначає наступне. Аналізом положень Статуту Акціонерного товариства «СІТІБАНК», затвердженого рішенням річних Загальних Зборів Акціонерів ПАТ «СІТІБАНК», оформленого протоколом від 26 квітня 2018 року № 40, а також положень ст. 52 Закону України «Про акціонерні товариства» (компетенція наглядової ради), судом встановлено, що до компетенції Наглядової ради АТ «СІТІБАНК» не відноситься прийняття рішень про обрання та припинення повноважень начальників структурних підрозділів Акціонерного товариства, у тому числі й начальника Департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій. Таким чином, суд дійшов висновку, що Наглядова рада АТ «СІТІБАНК», приймаючи рішення, оформлене протоколом № 226 від 18 липня 2019 року, про припинення повноважень позивача, як начальника Департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій, діяла за межами повноважень, встановлених Статутом АТ «СІТІБАНК» та Законом України «Про акціонерні товариства». За таких обставин, оскаржуване рішення Наглядової ради АТ «СІТІБАНК», оформлене протоколом № 226 від 18 липня 2019 року, про припинення повноважень [PERSON] , є незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Доводи відповідача стосовно того, що оновленою посадовою інструкцією позивача «Член Правління, Начальник департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій», яка була розроблена та введена в дію після призначення позивача членом Правління, а саме після 21 грудня 2018 року, з якою позивач ознайомлений під підпис, уповноважено Наглядову раду приймати рішення про призначення на посаду та звільнення з посади члена Правління, начальника Департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій, не заслуговують на увагу суду, оскільки такі положення посадової інструкції суперечать положенням Статуту АТ «СІТІБАНК», який затверджений вищим органом управління товариства - Загальними зборами, а також положенням Закону України «Про акціонерні товариства». Окрім того, суд зазначає, що посадова інструкція (навіть підписана з боку позивача) не може змінювати компетенцію Правління та Голови Правління стосовно призначення та звільнення найманих працівників, яка визначена в Статуті АТ «СІТІБАНК». Щодо доводів відповідача, що після призначення [PERSON] членом Правління (виконавчого органу), останній, як начальник Департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій, набув статусу посадової особи у розумінні частини третьої ст. 65 Господарського кодексу України та пункту 15 частини першої ст. 2 Закону України «Про акціонерні товариства», у зв`язку з чим, така трансформація статусу позивача призвела і до зміни порядку його звільнення, то такі не заслуговують на увагу суду з огляду на наступне. Положеннями пункту 15 частини першої статті 2 Закону України «Про акціонерні товариства» передбачено, що посадовими особами органів акціонерного товариства є - фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства. Зазначений перелік осіб, які віднесені до посадових осіб органів акціонерного товариства, є вичерпним, з чим у судовому засіданні, яке відбулось 05.02.2020, погодились й представники відповідача [PERSON] та [PERSON] . З викладеного чітко вбачається, що у переліку посадових осіб, який наведений у пункті 15 частини першої ст. 2 Закону України «Про акціонерні товариства», відсутня така посада, як начальник Департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій. У зв`язку з цим, суд дійшов висновку, що позивач, як начальник Департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій, не відносився до кола посадових осіб АТ «СІТІБАНК», а тому його не могло бути звільнено із вказаної посади, з підстав, передбачених пунктом 5 частини першої ст. 41 КЗпП України. Суд зазначає, що положеннями діючого законодавства України не передбачено процедури зміни статусу посадової особи, а саме набуття працівником, що займає посаду яка не передбачена переліком, наведеним у пункті 15 частини першої ст. 2 Закону України «Про акціонерні товариства», статусу посадової особи. Відповідачем у своїх заявах по суті, поданих до суду, не наведено норм законодавства, на яких ґрунтувалися б його доводи щодо можливості набуття позивачем, як начальником Департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій, статусу посадової особи. Також, у судовому засіданні, яке відбулось 05 лютого 2020 року, представники відповідача не змогли пояснити суду, якими нормами законодавства передбачений такий порядок зміни статусу працівника на посадову особу. Доводи представників відповідача, наведені у судовому засіданні, що діючим законодавством не заборонена зміна статусу працівника на посадову особу у такий спосіб, як наведений вище, також не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки, як вже зазначалося вище, перелік осіб, наведений у пункті 15 частини першої ст. 2 Закону України «Про акціонерні товариства», які віднесені до посадових осіб органів акціонерного товариства, є вичерпним, а тому позивач, займаючи посаду начальника Департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій, не міг набути статусу посадової особи акціонерного товариства. Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити на наступне. Так, зі змісту протоколу № 226 від 18 липня 2019 року вбачається, що за результатами засідання Наглядової ради АТ «СІТІБАНК», вказаним органом АТ прийнято рішення про припинення повноважень посадової особи (відсторонення) члена Правління АТ «СІТІБАНК» Сауляка М. О. та звільнення [PERSON] з посади начальника департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій. Наведене повністю спростовує доводи відповідача, викладені у заявах по суті, а також доводи представників відповідача, на які вони посилались у судових засіданнях, що нібито позивач після призначення його на посаду члена Правління набув статусу одночасно посадової особи, як член Правління, та як начальник Департаменту, оскільки у такому разі у вищевказаному протоколі Наглядової ради було б зазначено про припинення повноважень [PERSON] як члена Правління та як начальника Департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій. Той факт, що у вищевказаному протоколі Наглядовою радою АТ «СІТІБАНК» зазначено про припинення повноважень [PERSON] , як члена Правління, та звільнення його з посади начальника Департаменту, є свідченням того, що сам відповідач розмежовує ці посади на такі, що відносяться та не відносяться до кола посадових осіб Акціонерного товариства. Суд також зазначає, що заява відповідача від 17 грудня 2019 року про застосування позовної давності до позовних вимог позивача у даній справі № 757/44003/19 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 19 серпня 2019 року до суду надійшла позовна заява представника [PERSON] - адвоката Безмаля Д. І. за вих. № 1908/14 від 19 серпня 2019 року до АТ «СІТІБАНК» про визнання незаконним та скасування рішення про припинення повноважень, наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зазначена позовна заява за вих. № 1908/14 була зареєстрована 19 серпня 2019 року за вх. № 115024 та їй присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 757/44007/19-ц. 20 серпня 2019 року представником позивача - адвокатом Безмалем Д. І. подано до суду заяву за вих. № 2008/3 від 20 серпня 2019 року про усунення недоліків позовної заяви по цивільній справі № 757/44007/19-ц. В обґрунтування даної заяви, представником позивача зазначено, що при складанні позовної заяви за вих. № 1908/14 від 19 серпня 2019 року було допущено технічні помилки в прохальній частині позовної заяви, у зв`язку з чим представником позивача до вказаної заяви додано уточнену позовну заяву за вих. № 2008/2 від 20 серпня 2019 року у межах цивільної справи № 757/44007/19-ц. Як вже зазначалося вище, ухвалою суду від 22 серпня 2019 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 757/44003/19-ц з цивільною справою № 757/44007/19-ц, надавши об' єднаному провадженню спільний єдиний унікальний номер справи № 757/44003/19-ц. Таким чином, днем подання позивачем позовної заяви за вих. № 1908/14 від 19 серпня 2019 року до суду, яка в подальшому була уточнена шляхом подання до суду уточненої позовної заяви № 2008/2 від 20 серпня 2019 року - є саме 19 серпня 2019 року. Вищенаведене в сукупності вказує на незаконність рішення Наглядової ради АТ «СІТІБАНК», оформлене протоколом № 226 від 18 липня 2019 року, про припинення повноважень [PERSON] , та наказу начальника Департаменту по роботі з персоналом АТ «СІТІБАНК» [PERSON]. № к-190719-1 від 19 липня 2019 року про звільнення [PERSON] , у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи, згідно з пункту 5 частини першої ст. 41 КЗпП України, що є безумовною підставою для їх скасування. Відповідно до частини першої ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Враховуючи те, що звільнення позивача відбулось із порушенням вимог трудового законодавства, позивач повинен бути поновлений на посаді начальника Департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій АТ «СІТІБАНК». Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу Законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розрахованого по день ухвалення рішення суду, а саме за період з 19 липня 2019 року по 05 лютого 2020 року. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.07.2019 по справі № 761/538/17-ц. Відповідно до положень п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується серед іншого у випадках вимушеного прогулу. Пунктом 2 Порядку № 100 від 08 лютого 1995 року передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 5 Порядку № 100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно пункту 8 Порядку № 100 від 08 лютого 1995 року нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається із довідки АТ «СІТІБАНК» № 190172/1607-2 від 21 серпня 2019 року сума заробітної плати [PERSON] на посаді начальника Департаменту міжнародного банківського обслуговування комерційних операцій за травень та червень 2019 року становить 618 978, 44 грн. При цьому, середньоденна заробітна плата [PERSON] , з розрахунку на один робочий день, складає 15 474,46 грн. Кількість робочих днів за час вимушеного прогулу 138 робочих днів (період з 20 липня 2019 року по 05 лютого 2020 року). Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача по даній цивільній справі становить: 15 474, 46 грн. (середньоденна заробітна плата) х 138 (робочі дні в період вимушеного прогулу) = 2 135 475, 48 грн. Судом враховано, що відповідачем, при звільненні позивача, у відповідності до вимог статті 44 КЗпП України, нараховано для виплати останньому вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку, яка становить 1 856 935, 20 грн. Дана обставина підтверджується наказом начальника Департаменту по роботі з персоналом АТ «СІТІБАНК» [PERSON] . № к-190719-1 від 19 липня 2019 року про звільнення позивача та розрахунковим листом працівника від 19 липня 2019 року. З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20 січня 2020 року по 05 лютого 2020 року (13 робочих днів) у розмірі 201 167, 97 грн. Відповідно до частини першої ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої - третьої ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Указане правило діє, якщо в нормах матеріального права не має вказівки про перерозподіл обов`язків доказування. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до частин третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). В свою чергу, під час розгляду даної справи, відповідачем, у порядку статті 81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів на спростування обставин, що стали підставою для позову. Тобто, відповідачем не доведено перед судом належними та допустимими доказами, що позивача було звільнено на законних підставах. Відповідно до положень частини першої ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, а також те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 5 779, 24 грн. На підставі встановлених обставин, що мають юридичне значення,

Outcome: partial