Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

21 грудня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. У своїй позовній заяві [PERSON] посилався на те, що шлюб між ним та відповідачем було зареєстровано 15 лютого 2014 року Красногвардійським відділом державної РАЦС реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 109. Від шлюбу мають спільну неповнолітню дитину доньку [PERSON], [INFO]. Сімейне життя з відповідачем не склалось, сторони втратили один до одного почуття любові та поваги, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин з вересня 2017 року. Спір щодо проживання дитини відсутній, дитина після розірвання шлюбу буде проживати з відповідачем. Просив суд, розірвати шлюб укладений між ним та відповідачем 15 лютого 2014 року Красногвардійським відділом державної РАЦС реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 109. Позивач у судове засідання не з'явився, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без його участі. Також зазначив, що з вересня 2017 року з відповідачем не веде спільного господарства та не підтримує шлюбні відносини, проживають окремо, майновий спірбуде вирішуватися окремо, спір щодо проживання дитини відсутній, після розірвання шлюбу дитина буде проживати разом з відповідачем. Відповідач в судове засідання не зявилася, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі, проти розірвання шлюбу не заперечує. Також зазначила, що з вересня 2017 року з позивачем не веде спільного господарства та не підтримує шлюбні відносини, проживають окремо, майновий спір буде вирішуватися окремо, спір щодо проживання дитини відсутній, після розірвання шлюбу дитина буде проживати разом з нею. Просила суд після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «Слойко». У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, протокол судового засідання не вівся. Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги позивачки є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 9 Конституції України\~\~чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно ч. 1 ст. 13 СК України частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Статтями 51 Конституції України та 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано\~Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року) - кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до ч. 6 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обовязки у сімейних відносинах, шлюбі та сімї. Відповідно до ч. 1 ст. 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється в наслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього кодексу. З матеріалів справи судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 15 лютого 2014 року Красногвардійським відділом державної РАЦС реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації шлюбів 15.02.2014 року зроблено відповідний актовий запис за № 109, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія І-КИ № 271719 від 15.02.2014 року. /а.с. 6/ Від шлюбу мають спільну неповнолітню дитину доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія І-КИ № 502331 від 27.08.2014 року /а.с. 7/. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Сторони з вересня 2017 року не ведуть спільного господарства, проживають окремо. Сімейне життя позивача з відповідачем не склалось, сторони втратили один до одного почуття любові та поваги, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин з вересня 2017 року. Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Надання сторонам строку для примирення на думку суду є недоцільним, оскільки шлюбні відносини припиненні, сторони не бажають поновлювати стосунки, будь-яких заходів до примирення не приймають, між сторонами були втрачені почуття любові та поваги, збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Майновий спір між сторонами буде вирішуватися окремо. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Спір щодо місця проживання дитини між сторонами відсутній. Дитина після розірвання шлюбу залишається проживати з відповідачем (матір'ю). Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідач просила залишити їй прізвище «Слойко», на підставі ст. 113 СК України суд вважає за можливе залишити відповідачу після розірвання шлюбу прізвище «Слойко». Відповідно до ст. 112 СК України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує його права, свободи чи інтереси, а також не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих участниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені, їх сімя розпалася остаточно та відновлена бути не може, а подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, а також враховує визнання відповідачем позову, тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем не заявлено вимогу про стягнення з відповідача судові витрати, тому суд вважає за необхідне не стягувати з відповідача на користь позивача судові витрати.

Outcome: approved