Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

21 листопада 2013 року позивач звернувся до Березнегуватського районного суду Миколаївської області з позовом до відповідача про стягнення процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання та безпідставне збереження грошових коштів. В позові зазначив, що 15 серпня 2002 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за яким він передав відповідачу 962 500,00 грн. зі строком повернення до 31 грудня 2002 року, однак останній грошові кошти в зазначений строк не повернув. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 22 квітня 2013 року з відповідача стягнуто 962500,00 грн. завданої шкоди та 1 357 125,00 грн. інфляційних витрат. Вважав, що відповідач крім іншого повинен сплатити на його користь 312 812,5 грн. як три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 01 січня 2003 року до 01 листопада 2013 року та 824 747,26 грн. як проценти за безпідставне збереження грошових коштів за період з 01 січня 2003 року до 13 листопада 2013 року. В судове засідання позивач не з'явився, направив заяву про розгляд справи у його відсутність та підтримання позовних вимог в повному обсязі. Представники відповідача в судове засідання також не з'явилися, однак направили заперечення на позовну заяву, в яких проти задоволення позову заперечували, оскільки вважали, що грошовими коштами позивача не користувалися через їх заволодіння [PERSON], що встановлено вироком Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 16 серпня 2012 року, а кошти, які стягнуті за рішенням апеляційного суду Миколаївської області є не грошовим зобов'язанням, а майновою шкодою спричиненою працівником підприємства. Дослідивши докази у справі суд дійшов до наступного. Вироком Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 16 серпня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 27листопада 2012 року, [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КК України, а саме в тому, що він, працюючи директором державного підприємства дослідне господарство «Реконструкція», зловживаючи своїм службовим становищем, заволодів грошовими коштами позивача, в розмірі 962 500,00 грн., спричинивши останньому майнову шкоду в зазначеному розмірі (а.с.29-30). Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 22 квітня 2013 року, відповідно до положень ст.441 ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року, з відповідача на користь позивача стягнуто 962 500,00 грн., як матеріальна шкода, заподіяна [PERSON] як працівником підприємства відповідача під час виконання ним трудових обов'язків та стягнуто 1 357 125,00 грн. збитків в зв'язку із знеціненням стягнутих коштів за 2004 - 2012 роки (а.с.6-7). Частина 2 ст.625 ЦК України передбачає, що саме боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, зобов'язаний сплатити борг, а також три проценти річних від простроченої суми. Враховуючи, що грошові кошти, в розмірі 962 500,00 грн. стягнуті з відповідача за рішенням апеляційного суду не як борг за договором позики від 15 серпня 2002 року, як про те в позові вказує позивач, а як майнова шкода, завдана працівником підприємства під час виконання ним трудових обов'язків, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 312 812,5 грн. як три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 01 січня 2003 року до 01 листопада 2013 року, є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Крім того, відповідно до вимог ч.1 ст.536 та ч.2 ст.1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними. Частина 4 ст.61 ЦПК України передбачає, що вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Враховуючи, що вироком Березнегуватського районного суду від 16 серпня 2012 року встановлено, що саме [PERSON] заволодів грошовими коштами позивача, відповідач зазначені кошти безпідставно не зберігав, а тому не повинен сплачувати на користь позивача проценти за їх користування згідно з вимогами, передбаченими ст.1214 ЦК України. До того ж, посилання позивача на ст.1048 ЦК України як на підставу визначення розміру процентів за користування коштами є безпідставним, оскільки зазначена норма регулює правовідносини щодо позики, які між сторонами не виникли. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовна заява позивача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed