Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

21 квітня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що [INFO] року помер його батько [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме: на 1/3 частину квартири [ADDRESS]. Відповідно до заповіту, посвідченого 10 грудня 1996 року державним нотаріусом Другої Івано-Франківської державної нотаріальної контори, [PERSON] заповів належну йому частину квартири позивачу. 20 травня 2003 року позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте оформити спадкові права не має можливості у зв'язку з відсутністю оригіналу свідоцтва про право власності. Відповідач відмовляється надати позивачу оригінал свідоцтва. З огляду на викладене, не маючи іншої можливості захистити свої права, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом та просить визнати право власності на 1/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], який помер [INFO] року. 09 червня 2015 року до початку розгляду судом справи по суті позивач подав до суду позовну заяву, в якій просить розтлумачити заповіт [PERSON], померлого [INFO] року, посвідченого 10 грудня 1996 року державним нотаріусом Другої Івано-Франківської державної нотаріальної контори за реєстровим № 4Д-717, таким чином, що спадкодавець [PERSON] заповів [PERSON] належну йому на праві власності на час складання заповіту 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS], визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], який помер [INFO] року. Обґрунтовуючи вимоги, позивач посилається на те, що заповіт, складений спадкодавцем, містить неточності щодо розміру частки спадкодавця у квартирі за адресою: [ADDRESS]. Спадкодавець є власником 1/3 частини вказаної квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 24 травня 1994 року. Отже, маючи у власності, 1/3 частини квартири спадкодавець заповів дану частину квартири позивачу. 12 листопада 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Івано-Франківська міська рада про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Мотивуючи вимоги позовної заяви, позивач зазначає, що з разом зі своєю матір'ю [PERSON] відкрито, безперервно володіє спадковим майном більше десяти років. За таких обставин позивач просить визнати право власності на 1/6 частини квартири [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] у судове засідання з'явився, підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити, заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON]. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні пояснили, що не визнають позовні вимоги [PERSON], просили застосувати строк позовної давності, не заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON] У судовому засіданні позивач [PERSON] просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] з підстав пропуску строку позовної давності та задовольнити заявлений нею позов. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Івано-Франківської міської ради до суду не прибув, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд, вислухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] помер [INFO] року (а.с. 4). 10 грудня 1996 року складений заповіт, посвідчений державним нотаріусом Другої Івано-Франківської державної нотаріальної контори за реєстровим № 4Д-717, згідно якого [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: належну йому 1/2 частину квартири [ADDRESS], заповідав [PERSON] (а.с. 5). Позивач [PERSON] є сином [PERSON] (а.с. 6). 20 травня 2003 року позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с. 7). Спадкодавець [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 24 травня 1994 року (а.с. 8, 108). Згідно повідомлення Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори від 16.03.2015 року за вих. № 838/02-14/6, 20 травня 2003 року заведена спадкова справа після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, на підставі заяви [PERSON]. У зв'язку з відсутністю документу власності на частину квартири [ADDRESS], видати свідоцтво про право на спадщину на вищевказану квартиру не представляється можливим (а.с. 9). Відповідно до висновку про вартість об'єкта оцінки, ринкова вартість квартири [ADDRESS], становить 248 794,00 грн., 1/3 частка - 82 931,00 грн. (а.с. 11). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2013 року встановлений факт прийняття спадщини [PERSON] на 1/3 частину квартири [ADDRESS] після смерті її чоловіка [PERSON], який помер [INFO] року, визнано недійсним заповіт від 10.12.1996 року від імені [PERSON],зареєстрованого в реєстрі за № 4Д-717, визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті її чоловіка [PERSON], який помер [INFO] року, усунено від права на спадкування за законом [PERSON] та [PERSON] на спадкове майно - 1/3 частину квартири [ADDRESS] від спадкоємця [PERSON], який помер [INFO] року, у решті вимог відмовлено (а.с. 113-120). Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 червня 2013 року апеляційну скаргу представника [PERSON], [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] задоволено частково, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2013 року скасовано та постановлено нове рішення, в позові [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа Перша Івано-Франківська державна нотаріальна контора про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на спадкове майно, визнання недійсним заповіту та усунення від права на спадкування відмовлено (а.с. 29-32). З листа від 04.09.2015 року за вих. № 2861/02-14/6 вбачається, що до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно за заповітом 20 травня 2003 року звернувся [PERSON] та 16 грудня 2005 року [PERSON] з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. На заяву [PERSON] надано 16.03.2015 року обґрунтовану відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно. Свідоцтво про право на спадщину на обов'язкову частку після смерті [PERSON] [PERSON] не видавалося (а.с. 71). [PERSON] є власницею 1/3 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 85-86, 108). [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] (а.с. 109-112). [PERSON] сплачувалися комунальні послуги (а.с. 126-129). 09 вересня 2009 року [PERSON] проведена оплата за квартиру у сумі 154,00 грн. (а.с. 130). Відповідно до ст. 129 Конституції України, однією із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутогопроти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У відповідності з положеннями ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів . Ст. 561 Цивільного кодексу Української РСР передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через шість місяців з дня відкриття спадщини. Ст. 1298 Цивільного кодексу України зазначає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Якщо заповіт складено на користь зачатої, але ще не народженої дитини, видача свідоцтва про право на спадщину і розподіл спадщини між усіма спадкоємцями може відбутися лише після народження дитини. Положення абзацу першого цієї частини застосовується також щодо дитини, зачатої за життя спадкодавця, але народженої після його смерті, у разі спадкування за законом. До закінчення строку на прийняття спадщини нотаріус може видати спадкоємцеві дозвіл на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), якщо це викликано обставинами, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач отримав відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину узв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на частину квартиру лише у березні 2015 року, про що свідчать листи Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори від 16.03.2015 року за вих. № 838/02-14/6 та від 04.09.2015 року за вих. № 2861/02-14/6 (а.с. 9, 71), оригінал свідоцтва про право власності на житло знаходиться у відповідача [PERSON], що було підтверджено відповідачем у судовому засіданні. Крім того, видача свідоцтва про право на спадщину не обмежено жодним строком. За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачем не пропущений строк звернення до суду. Ст. 1256 Цивільного кодексу України передбачає, що тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. У відповідності з вимогами ст. 213 Цивільного кодексу України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Отже, виходячи з аналізу положень ст.ст. 213, 1256 Цивільного кодексу України, тлумачення заповіту здійснюється з метою встановлення точної волі заповідача і може мати місце, якщо заповіт викликає питання в спадкоємців, має суперечливий характер, у зв'язку з чим необхідно уточнити його зміст. При цьому ст. 213 Цивільного кодексу України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину. Таким чином, при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у сам зміст заповіту, враховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, майнових прав і обов'язків на випадок своєї смерті. Судом встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], який за життя склав заповіт, посвідчений 10 грудня 1996 року державним нотаріусом Другої Івано-Франківської державної нотаріальної контори за реєстровим № 4Д-717. Як вбачається зі змісту даного заповіту, [PERSON] заповів належну йому 1/2 частину квартири [ADDRESS], [PERSON]. Цей заповіт не змінений і не скасований. Ст. 534 Цивільного кодексу Української РСР (чинного на час складання заповіту) передбачено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Таким чином, заповідач [PERSON] визнав своїм спадкоємцем саме позивача. Судом встановлено, що спадкодавцю [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності 1/3 частина квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 24 травня 1994 року Ст. 56 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на час складання заповіту) встановлює, що нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу чи іншій посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії. Посвідчення заповіту через представника, а також одного заповіту від імені кількох осіб не допускається. При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається. Отже, під час складання заповіту спадкодавцем не надалися правовстановлюючі документи на належне йому майно. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що на користь позивача була заповідана померлим [PERSON] саме 1/3 частина квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], і вважає за необхідне задовольнити заявлені вимоги про тлумачення заповіту померлого [PERSON], посвідченого 10 грудня 1996 року державним нотаріусом Другої Івано-Франківської державної нотаріальної контори за реєстровим № 4Д-717, яке здійснити наступним чином: заповіт містить особисте розпорядження спадкодавця, згідно якого [PERSON] належну йому 1/3 частину квартири [ADDRESS], заповідав [PERSON]. Згідно із ч. 2 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ст. 328 Цивільного кодексу України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Ст. 535 Цивільного кодексу Української РСР передбачає, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Судом достовірно встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є синами [PERSON], який помер [INFO] року, на час смерті [PERSON] [PERSON], [INFO], була непрацездатною дружиною. Тому у випадку спадкування за законом після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги є [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Кожен з цих спадкоємців у випадку спадкування за законом успадкував би 1/12 частину квартири (1/3 частину квартири, що належала померлому, поділити на чотирьох спадкоємців). Таким чином, розмір обов'язкової частки [PERSON] складає 1/18 частину квартири. За таких обставин суд вважає, що за позивачем [PERSON] слід визнати право власності на 5/18 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, що вираховується з наступного розрахунку: 1/3 (частина квартири, що належить померлому), - 1/18 (обов'язкова частка [PERSON]) = 5/18. Щодо позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Івано-Франківська міська рада про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, то суд виходить з наступного. Ст. 344 Цивільного кодексу України зазначає, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Набувальна давність (або давність володіння) належить до первісних способів набуття права власності, тому що права набувача основані не на минулій власності чи відносинах правонаступництва, а на обов'язковій сукупності обставин, передбачених статтею 344 Цивільного кодексу України, до яких насамперед відносяться законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 Цивільного кодексу України, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викраденння, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до свого власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. І по-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків. Ч. 3 ст. 397 Цивільного кодексу України передбачає, що фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. У відповідності до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи зі змісту ст. 344 Цивільного кодексу України, обставинами, що мають значення для справи, і, які у відповідності до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України повинен довести позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Судом встановлено, що [PERSON], як і [PERSON], було відомо про наявність заповіту, відповідно до якого [PERSON] заповів своєму синові [PERSON] належну йому частину квартири [ADDRESS], оскільки з лютого 2006 року тривали судові справи щодо визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спірну квартиру, [PERSON], маючи оригінал свідоцтва про право власності на житло, навмисно не надавала даний документ [PERSON] для отримання свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з чим [PERSON] також не отримала свідоцтво про право на спадщину на обов'язкову частку після смерті [PERSON]. В силу ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України умовою задоволення позовних вимог є доведення позивачем факту добросовісного заволодіння чужим майном та таких обставин, як тривале, добросовісне, відкрите та безперервне володіння майном, як своїм власним, але належні та допустимі докази цього, на підставі яких можливо було визнати право власності за набувальною давністю, матеріали справи не містять та позивачем [PERSON] не були надані. Відтак, відсутність однієї з умов виникнення права власності за давністю володіння є підставою у відмови у задоволенні позову [PERSON] Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Івано-Франківська міська рада про тлумачення заповіту та визнання права власності на спадкове майно слід задовольнити частково, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Івано-Франківська міська рада про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю не підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial