Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

21 листопада 2018 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду в розмірі 22 726 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди - 200 000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в червні 2012 року [PERSON] при зустрічі з [PERSON] шляхом обману заволодів його грошовими коштами в сумі 55 000 російських рублів. [PERSON] повідомив, що він працює у Новоград-Волинському ВРЕР та за грошову винагороду зможе швидко поставити його автомобіль, який зареєстрований в РФ, на реєстраційний облік України. Таким чином [PERSON] , шляхом обману [PERSON] умисно заволодів його майном, а саме грошовими коштами в сумі 55 000 російських рублів. Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17.04.2018 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 19.10.2018 року, [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, кримінальне провадження по обвинуваченню [PERSON] за ч. 1 ст. 190 КК України - закрито з нереабілітуючих обставин. Відповідно до офіційного курсу гривні до іноземних валют встановленого Національним банком України станом на 20.11.2018 року: 10 російських рублів = 4,132 грн. Тому майнова шкода завдана відповідачем становить 22 726 грн. Крім того, шахрайськими діями позивачу завдану моральну шкоду, що виразилась в емоційних та душевних стражданнях останнього, а тому з відповідача підлягає стягненню 200 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не доведено та не надано належних доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17.04.2018 року відповідача не було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, а лише закрито кримінальне провадження у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. Крім того, позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, оскільки обставини на які вказує позивач, відбулися у червні 2012 року, однак із зазначеним позовом [PERSON] звернувся лише у листопаді 2018 року. Відповідач в судове засідання не прибув, про час і місце судового розгляду був повідомлений вчасно та належним чином, однак про причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову та клопотань про розгляд справи за його відсутності та/або про відкладення розгляду справи не подавав. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17.04.2018 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 19.10.2018 року, [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, кримінальне провадження по обвинуваченню [PERSON] за ч. 1 ст. 190 КК України - закрито з нереабілітуючих обставин. Цивільний позов потерпілого [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням в сумі 225 300 гривень - залишено без розгляду. Роз`яснено [PERSON] право на звернення з цивільним позовом в порядку цивільного судочинства у відповідності до ч. 7 ст. 128 КПК України (а.с. 14-17). Зазначеною ухвалою суду від 17.04.2018 року встановлено, що [PERSON] у перших числах червня 2012 року, в обідній час, перебуваючи поблизу медичного коледжу, який розташований по вул. Івана Мамайчука у м. Новограді-Волинському, при зустрічі з [PERSON] . вирішив умисно, шляхом обману, заволодіти його грошовими коштами в сумі 55 000 російських рублів. Здійснюючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння грошовими коштами шляхом обману, [PERSON] у вказаний час та місці повідомив [PERSON] . неправдиві відомості про те, що він працює у Новоград-Волинському ВРЕР та за грошову винагороду зможе швидко поставити його автомобіль марки «CHEVROLET Aveo», який зареєстрований в Російській Федерації, на реєстраційний облік України, при цьому не маючи наміру виконувати взяті на себе зобов`язання. [PERSON] , будучи переконаним у добросовісних намірах [PERSON] , у середині червня 2012 року, в обідній час, перебуваючи біля будинку [ADDRESS] , знаходячись в салоні автомобіля [PERSON] , передав останньому гроші в сумі 35 000 російських рублів, що в перерахунку по курсу НБУ станом на 01.06.2012 року становить 8498,35 гривень. Продовжуючи свої злочинні дії, [PERSON] , у середині червня 2012 року, зателефонувавши до [PERSON] повідомив неправдиві відомості про необхідність доплати 20 000 російських рублів для поставлення автомобіля на облік. [PERSON] , будучи переконаним у добросовісних намірах [PERSON] , у той же день, в обідній час, перебуваючи біля будинку [ADDRESS] , знаходячись в салоні автомобіля [PERSON] передав останньому гроші в сумі 20 000 російських рублів, що в перерахунку по курсу НБУ станом на 01.06.2012 року становить 4 856,2 грн. Таким чином, [PERSON] , в результаті своїх злочинних дій, шляхом обману [PERSON] , умисно заволодів його майном, а саме грошовими коштами у загальній сумі 13 354 грн. 55 коп., чим спричинив йому матеріальної шкоди на вищевказану суму, розпорядившись ними на власний розсуд. Умисні дії [PERSON] , які виразилися у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), кваліфіковані за ч. 1 ст. 190 КК України. У межах розгляду зазначеного кримінального провадження захисник обвинуваченого [PERSON] заявив клопотання про звільнення підзахисного [PERSON] від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Також подав заяву про застосування строків позовної давності та залишення позовної заяви потерпілого [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням в сумі 225 300 гривень без розгляду. [PERSON] в судовому засіданні клопотання свого захисника підтримав та заявив, що він розуміє наслідки закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення злочину і до набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі. Згідно із абз. 2 п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23 грудня 2005 року закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК України. Звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності згідно зі статтею 49 КК України не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинною у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими (Постанова Верховного Суду від 14 лютого 2018 року № 398/571/15-ц). Відповідно до змісту ч. 6 ст. 82 ЦПК України ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, обставини вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, встановлені ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду від 17.04.2018 року, та відповідно до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Окрім цього, суд враховує, що під час розгляду вищевказаного кримінального провадження [PERSON] підтримав клопотання свого захисника про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності та заявив, що він розуміє наслідки закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав (а.с. 16). У запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, [PERSON] . визнав, що його вина у вчиненні кримінального правопорушення встановлена судом першої інстанції, а тому просив ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду від 17.04.2018 року залишити без змін (а.с. 236). Згідно із ч. 7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Як вбачається зі змісту обвинувального акта стосовно [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та ухвали Новоград-Волинського міськрайонного суду від 17.04.2018 року, [PERSON] , в результаті своїх злочинних дій, шляхом обману [PERSON] , умисно заволодів його майном, а саме грошовими коштами у загальній сумі 13 354 грн. 55 коп. (еквівалент 55 000 рос. рублів станом на 1.06.2012 року), чим спричинив йому матеріальної шкоди на вищевказану суму (а.с. 215), а тому позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди підлягають задоволенню в розмірі 13 354 грн. 55 коп. У іншій частині позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, окрім глибини фізичних та душевних страждань, також враховує характер правопорушення, форму та ступінь вини особи, яка завдала моральну шкоду, а також інші обставини, які мають істотне значення, та приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди - 2 000 грн. Щодо застосування строку позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 2 ст. 265 ЦК України якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному процесі, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили рішенням суду, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Разом з тим, відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ухвала суду про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, зумовлює виникнення у потерпілого цивільно-процесуального права на пред`явлення позову, а відносини з відшкодування шкоди трансформуються в деліктні зобов`язання щодо відшкодування шкоди завданої злочином. Ураховуючи положення ст. 62 Конституції України та те, що вина [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, встановлена ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду від 17.04.2018 року, яка набрала законної сили 19.10.2018 року, а із зазначеним позовом [PERSON] звернувся до суду 21.11.2018 року, то суд приходить до висновку, що строк позовної давності [PERSON] не пропущено. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN AND OTHERS v UKRAINE) від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial