Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

21 листопада 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Французької Республіки, Республіки Польща, Федеративної Республіки Німеччина, Турецької Республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет з малолітньою дитиною [PERSON], [INFO], без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON] терміном на час навчання у початковій школі протягом 3 років з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання на час літніх канікул, а саме з 1 до 14 серпня щорічно; надати їй дозвіл на оформлення та видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім'я малолітньої дитини [PERSON], [INFO], без згоди (нотаріально посвідченої заяви) батька [PERSON]; надати їй дозвіл на отримання віз Французької Республіки, Республіки Польща, Турецької Республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет на ім'я [PERSON], [INFO], без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька [PERSON]. Позов мотивує тим, що 25 серпня 2011 року було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем, який розірвано 19 березня 2013 року рішенням Личаківського районного суду м. Львова у справі №463/790/13. Від шлюбу в сторін [INFO] народилась дочка - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] від 28 грудня 2011 року. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19 березня 2013 року встановлено [PERSON] графік побачень з донькою [PERSON], які мали здійснюватись в присутності матері [PERSON], виключно в громадських місцях у: першу та третю суботу щомісяця з 15:00 до 17:00 години; другу та четверту неділю місяця з 15:00 до 17:00 години; щосереди з 15:00 до 17:00 години; щороку: 19 грудня та 21 грудня з 15:00 до 17:00 години. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 6 лютого 2014 року визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] із її матір'ю [PERSON] за місцем проживання матері. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 3 липня 2015 року надано дозвіл [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі України до Французької Республіки, Республіки Польща, Федеративної Республіки Німеччина, Турецької Республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет з малолітньою дитиною - [PERSON] без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері терміном на три роки з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання. Ухвалюючи вказане рішення суд виходив із інтересів дитини, забезпечуючи її право на лікування, загальне оздоровлення та відпочинок за кордоном, оскільки на момент його ухвалення дитина хворіла рядом хронічних медичних захворювань, потребувала спеціальної дієти, догляду та постійного лікування і медичного спостереження, а медичне лікування, яке їй надавалось в Україні не приносило позитивних змін та дитина потребувала подальшого обстеження та лікування, а також оздоровлення на морі, що підтверджувалось відповідними медичними висновками та показами свідків. При цьому, другий чоловік позивачки - [PERSON], який є громадянином Франції та працює у Франції, організував надання медичної допомоги та оздоровлення дитини у цій країні. Після отримання дозволу на виїзд із дитиною за кордон, позивач з дитиною переїхали до її другого чоловіка [PERSON] та на даний час проживають разом в [ADDRESS]. Сім'я позивача проживає у двокімнатній квартирі з усіма вигодами і у дітей є своя окрема кімната з ігровим куточком, оскільки у другому шлюбі у позивача народилась ще одна дитина [PERSON], [INFO], яка також є громадянкою Франції. На даний час у позивача є право на проживання та працю у Французькій Республіці як у члена сім'ї громадян Франції, тобто статус резидента Франції у відповідності до посвідки на проживання [NUMBER]. Вказаний дозвіл на проживання автоматично поширюється також на її доньку [PERSON]. Позивач є офіційно працевлаштованою, що підтверджується трудовим договором, укладеним 11 вересня 2018 року на необмежений строк. З моменту переїзду до Французької Республіки [PERSON] відвідувала заняття у дошкільному закладі ім. Генерала Брюне, проявила неабияку старанність, її мотивація та здібності дозволили їй відразу ж влитись у шкільне середовище, в результаті чого вона швидко прогресувала у вивчення французької мови, а також легко засвоювала всі інші навчальні дисципліни. З 2017 року [PERSON] зараховано до закладу початкової освіти, де вона навчається на постійній основі на підготовчих курсах базового навчального циклу. Шкільний рівень [PERSON] добрий, у неї немає труднощів у навчанні. Щовівторка вона займається у гуртку «Роман у фотографіях». Крім цього [PERSON] відвідувала також заняття із хіп-хопу та дитячої гімнастики, плавання. У 2017 році здійснювала пізнавальну поїздку на ферму у Монмеррай, а у 2018 році їздила у табір на Лазурному побережжі Середземного моря, а також у круїз Середземним морем та в Альпи. За час перебування [PERSON] у Франції вона забезпечена належним медичним страхування та безкоштовним медичним обслуговуванням, стан її здоров'я значно покращився. З моменту приїзду до Франції [PERSON] добре вивчила французьку мову, у неї є багато друзів у школі та не тільки. Крім цього, [PERSON] бере активну участь у діяльності української громади у Франції, оскільки присутня на всіх українських культурних заходах в Парижі. Зокрема, [PERSON] покладала квіти від української школи в Парижі до пам'ятника під Тріумфальною аркою в пам'ять жертв Голодомору, була на українській Божественній Літургії у Нотр Дам де Парі, брала участь у флешмобах до дня Незалежності України, брала участь у показі вишиванок біля Ейфелевої вежі, співала разом із [PERSON] на сцені під час її гастролей у Франції, приймала участь у святі писанки і т.д. [PERSON] відвідує разом із своє сім'єю церковні богослужіння. Її сім'я дотримується українських звичаїв та традицій. Крім цього, у вільний від навчання час [PERSON] не пропускає жодного концерту за участі українського хору Святого Володимира Великого, в якому співає її мати. Вказані обставини підтверджуються, зокрема листами від президента асоціації Хору Святого Володимира Великого та настоятеля катедри Святого Володимира Великого в Парижі. При цьому, [PERSON] має можливість бачитись із дитиною, йому відоме її місце проживання, адже у травні 2016 року він приїжджав до неї і йому не чинились жодні перешкоди у побаченнях і спілкуванні. Він мав можливість переконатись, що у його дитини є гідні життєві умови та вона є всесторонньо розвинутою та доглянутою. Для того, щоб у відповідача були гроші на відвідування дитини позивач забрала із виконавчої служби виконавчі листи щодо стягнення аліментів. Крім того, вони постійно підтримують зв'язок через мережу Інтернет. [PERSON] є абсолютно адаптованою до життя у Французькій Республіці, де вона навчається, всесторонньо розвивається, приймає активну участь у шкільних заходах, а також у житті української громади, має багато друзів. Вона живе у повноцінній сім'ї, яка дуже любить і піклується про неї. Вона має також дуже тісний зв'язок із своєю меншою сестрою. В обґрунтування позовних вимог посилається на додані до позову докази в підтвердження описаних в позові обставин. Як на підставу позову посилається на положення ст.ст. 7, 157, 161 СК України, Конвенцію про права дитини, Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57. Ухвалою суду від 10 грудня 2018 року суддею Мармашем В.Я. відкрито провадження у даній справі та призначено таку у підготовче засідання. 29 грудня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], відповідно до якого просить відібрати малолітню [PERSON], [INFO], від матері [PERSON], [INFO], без позбавлення її батьківських прав та/або у інших осіб, з якими може знаходитися та/або проживає малолітня [PERSON], та передати батькові - [PERSON]; стягувати з [PERSON] на користь [PERSON], аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], в розмірі ј від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, і до досягнення дитиною повноліття. Позов мотивує тим, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 3 липня 2015 року надано дозвіл [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі України до Французької Республіки, Республіки Польща, Федеративної Республіки Німеччина, Турецької Республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет з малолітньою дитиною - [PERSON] без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері терміном на три роки з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання. Крім того, вказаним рішенням встановлено [PERSON] графік побачень з донькою, які здійснювати в присутності матері виключно в громадських місцях у період з 1 червня по 30 вересня включно кожного року: першу та третю суботу місяця з 14:00 до 18:00 години; другу та четверту неділю місяця з 14:00 до 18:00 години; щосереди з 14:00 до 18:00 години; у період з 1 жовтня по 31 травня кожного року: першу та третю суботу місяця з 15:00 до 17:00 години; другу та четверту неділю місяця з 15:00 до 17:00 години; щосереди з 15:00 до 17:00 години; щороку: 19 грудня та 21 грудня з 15:00 до 17:00 години. Судом було покладено обов'язок на матір повернути дитину до постійного місця проживання 2 грудня 2018 року. Однак мати дитину на територію України не повернула, сама без згоди батька змінила місце проживання дитини, соціальне, культурне та мовне середовище. Не виконує рішення в частині забезпечення батьку можливості побачень з дитиною, що призвело до фактичного позбавлення малолітньої доньки батьківського піклування. Вважає, що дії матері створюють реальну небезпеку для виховання та розвитку дитини та потребують відібрання дитини в матері, оскільки вона використовує свій привілей та зловживає правами не повертаючи дитину на Батьківщину, не забезпечує контакт дитини з батьком та іншими родичами, утримує дитину в умовах чужого для дитини культурного, мовного, родинного та соціального середовища, дитина позбавлена можливості отримати освіту в Україні її рідною мовою, дитина позбавлена належного утримання, оскільки мати відмовилась від стягнення аліментів з батька, які є власністю дитини, мати двічі поверталась в Україну залишаючи дитину без її догляду. Як на підставу позову посилається на положення ст.ст. 141, 150, 155, 159, 170 СК України, Конвенцію про права дитини. Ухвалою суду від 31 січня 2019 року суддею Мармашем В.Я. даний позов прийнято до розгляду та об'єднано з цивільною справою за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька, об'єднаній цивільній справі присвоєно №463/6859/19. 25 січня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи: Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування, Міністерство юстиції України відповідно до якого просить визнати незаконним утримування малолітньої [PERSON], [INFO], її матір'ю [PERSON] на території іноземної держави; зобов'язати [PERSON] повернути малолітню [PERSON], в Україну не пізніше 1 квітня 2019 року; у разі невиконання [PERSON] рішення про повернення в добровільному порядку - зобов'язати її та кожну іншу особу, у якої знаходиться малолітня [PERSON], передати дитину, належні їй особисті речі та документи батькові [PERSON] для забезпечення повернення в Україну. Позов мотивує тим, що 25 серпня 2011 року було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем, який розірвано 19 березня 2013 року рішенням Личаківського районного суду м. Львова. Від шлюбу в сторін [INFO] народилась дочка - [PERSON]. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 3 липня 2015 року надано дозвіл [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі України до Французької Республіки, Республіки Польща, Федеративної Республіки Німеччина, Турецької Республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет з малолітньою дитиною - [PERSON] без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері терміном на три роки з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання. Цим же рішенням позивачу встановлено графік побачень з донькою [PERSON], які здійснювати в присутності матері виключно в громадських місцях. 20 грудня 2015 року [PERSON] вивезла дитину у Французьку Республіку, де утримує її всупереч волі батька та після закінчення строку дозволу на вивіз дитини за межі України, таку не повертає назад на Батьківщину та самовільно змінила країну проживання дитини, соціальне, культурне та мовне середовище існування, розвитку, виховання. Звернення до матері дитини з приводу повернення дитини позитивних результатів не дали. Вважає, що повернення дитини не створить їй нестерпної обстановки, а навпаки відповідає потребам та інтересу дитини, з огляду на потреби забезпечення її найвищих інтересів, що полягають серед іншого, в необхідності забезпечити дитині такі умови розвитку, за яких дитина зможе у майбутньому самостійно реалізувати право на самоідентифікацію мовну, етнічну, за кровним спорідненням. Як на підставу позову посилається на положення Конституції України, Гаазьку конвенцію. Ухвалою суду від 21 лютого 2019 року під головуванням судді Жовніра Г.Б. цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування, Міністерство юстиції України про визначення незаконним вивезення та утримання на території країни тимчасового перебування малолітньої дитини, забезпечення повернення її до постійного місця проживання об'єднано в одне провадження з цивільною справою за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування про відібрання дитини від матері, без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, яка об'єднана в одне провадження з позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька, об'єднаній справі присвоєно № 463/6859/18 та передано на розгляд судді Мармашу В.Я. Ухвалою суду від 27 лютого 2019 року суддею Мармашем В.Я. заявлено самовідвід від розгляду цивільної справи № 463/6859/18 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька; за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування про відібрання дитини від матері, без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів; за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування, Міністерство юстиції України про визначення незаконним вивезення та утримання на території країни тимчасового перебування малолітньої дитини, забезпечення повернення її до постійного місця проживання, а справу передано для визначення судді для розгляду в порядку, встановленому ст. 33 ЦПК України. Ухвалою суду від 5 березня 2019 року дана справа прийнята до провадження суддею Стрепком Н.Л. 9 квітня 2019 року [PERSON] була подана заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просить визнати незаконним утримування малолітньої [PERSON] її матір'ю [PERSON] на території іноземної держави; зобов'язати [PERSON] повернути [PERSON] в Україну не пізніше 1 серпня 2019 року, а в разі невиконання [PERSON] рішення про повернення в добровільному порядку - зобов'язати її та кожну іншу особу, у якої знаходиться малолітня [PERSON] передати дитину, належні й речі та документи, батькові [PERSON] для забезпечення повернення дитини в Україну. 9 квітня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 9 квітня 2019 року представником позивача [PERSON] Сухоцьким М.П., який діяв на підставі ордера серії ЛВ № 126301 від 26 листопада 2018 року подано відзив на позови [PERSON], який судом прийнято, оскільки такий подано ще до закриття підготовчого провадження, що стверджується відміткою поштового відділення на конверті про надіслання. Просить суд відмовити в позовах [PERSON], оскільки вважає їх абсолютно необґрунтованими та незаконним з огляду на наступне. Щодо вимоги про відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав. Як вбачається із позовної заяви [PERSON], вона забрала виконавчий лист про стягнення аліментів із виконавчої служби саме з метою забезпечення батькові можливості бачитись із дитиною, щоб ці гроші він міг використовувати на поїздки до дитини. Крім цього, дитині в жодній мірі не чинились перешкоди в спілкуванні з батьком як під час його приїзду до неї, так і через мережу Інтернет. Таким чином, зі сторони матері були вчинені всі залежні від неї дії для підтримання контакту дитини із батьком. Будь-яких доказів, що дитина зазнає якогось насильства [PERSON] не представлено. Відсутні законодавчо визначені підстави для відібрання дитини. [PERSON], з моменту переїзду до Французької Республіки повністю адаптувалась до середовища, живе в повноцінній сім'ї, де забезпечується в повній мірі її догляд, харчування, духовне та моральне виховання. Вона вивчила французьку мову, навчається у школі, всесторонньо розвивається відвідуючи різноманітні гуртки, приймає активну участь у шкільних заходах, а також у житті української громади, має багато друзів. [PERSON] живе у стабільній, повноцінній сім'ї, яка дуже любить і піклується про неї, всесторонньо розвиває її внутрішній світ. Вона має також дуже тісний зв'язок із своєю молодшою сестрою. Дитина не зазнає жодного роду насильства і не є його свідком, як це було під час проживання в Україні і зустрічах з батьком. Тому відібрання дитини від матері, з якою вона проживала все своє життя, яка про неї піклувалась і доглядала, а навіть більше того захищала від проявів насильства зі сторони батька, в жодній мірі не може спричинити будь-якого позитивного результату для долі дитини. Наголошує, що починаючи з семимісячного віку дитина проживала виключно з матір'ю, яка забезпечила її як фізичне, так і моральне виздоровлення, після всіх нервових, і не тільки, хворіб, які були набуті дитиною в самому ранньому віці, в результаті безпосередніх дій її батька. Для [PERSON] створені найкращі умови для життя і розвитку, не втрачаючи зв'язку із національними і релігійними традиціями її Батьківщини, за відсутності будь-яких небезпек для її життя, здоров'я чи духовності. [PERSON] не додано жодного підтвердження жорстокості [PERSON] окрім, як невиконання рішення суду, яке потрібно наголосити, знову ж таки було здійснено з метою забезпечення найкращих інтересів дитини, а саме невідривання її від навчального процесу. Щодо позовної вимоги про визначення незаконним вивезення та утримання на території країни тимчасового перебування малолітньої дитини, забезпечення повернення її до постійного місця проживання, то зазначає, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 3 липня 2015 року у справі № 463/1855/15, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 2 грудня 2015 року, надано дозвіл [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі України до Французької Республіки, Республіки Польща, Федеративної Республіки Німеччина, Турецької Республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет з малолітньою дитиною - [PERSON] без згоди батька. А тому дитина на законних підставах вивезена за межі України. Оскільки дитина навчається, а тому з метою дотримання якнайкращих інтересів дитини, з метою не відірвання її від процесу навчання, [PERSON] перебуває на території Франції. 16 квітня 2019 року на адресу суду надійшли письмові пояснення [PERSON] надіслані 8 квітня 2019 року з Французької Республіки відповідно до яких вказує, що з [PERSON] спільно прожили разом неповний рік, зареєстрували шлюб, коли вона була на сьомому місяці вагітності, а розійшлися, коли [PERSON] було 6 місяців. [PERSON] з самого початку приховав свою хворобу, якою страждає і через яку має інвалідність, розлади в його психіці та поведінці, які проявилися відразу після народження [PERSON]. Після народження дитини всю допомогу по догляду за дитиною від держави привласнив [PERSON] Після народження [PERSON] в [PERSON] почалися немотивовані приступи агресії, депресії. Впродовж неповного року вона терпіла домашнє насильство. Коли дитині було сім місяців, після чергового побиття [PERSON] їй вдалося викликати поліцію і зафіксувати побої. Після цього втекла до своїх батьків похилого віку з семимісячним немовлям. Тоді працівники відділу у справах дітей Личаківського району допомогли її повернути з квартири [PERSON] деякі її та дитячі особисті речі та документи, бо [PERSON] не хотів їх віддавати. Відтоді працівники органу опіки та піклування Личаківського району та Личаківського райвідділу міліції проводили виховні роботи та бесіди з [PERSON] про неприпустимість агресивної поведінки в присутності дитини. Дитина дуже часто хворіла вірусними захворюваннями, мала рахіт, варусну деформацію гомілок, хронічний пієлонефрит, атопічний дерматит, часто лежала з нею в лікарні, через постійні стреси, які вона переживала через дії батька її було взято на облік в невропатолога з діагнозом невроз, синдром дитячого неспання. [PERSON] було взято на обік як сімейного насильника. Дійшло до того, що маленька [PERSON] стала його боятися і відмовлятися ходити з ним на побачення. [PERSON] викрадав дитину, коли їй тільки виповнилося два рочки і утримував в себе протягом одного місяця, що підтверджено в судовому рішенні про визначення місця проживання дитини з матір'ю. Коли [PERSON] трохи підросла, то не могла займатися в жодному дитячому гуртку, так як батько приходив на заняття і там теж зчиняв скандали з викладачами в присутності дітей і батьків, і її просили забрати дитину, а сама дитина через це плакала і страждала, бо хотіла займатися. З грудня 2015 року [PERSON], [PERSON], її чоловік, з яким зареєструвала шлюб 1 жовтня 2013 року та молодша донька [PERSON] [INFO] проживають в Республіці Франція. Так як навчання є обов'язковим для всіх дітей від 3 років, які перебувають на території Франції, [PERSON] пішла вчитися в школу на початку 2016 року, де себе дуже добре зарекомендувала та швидко прогресувала у вивченні мови. На даний час [PERSON] є одна з кращих учнів у школі, вона зміцнила своє здоров'я, має багато друзів, відвідує багато гуртків та секцій, відпочиває на кращих курортах та в парках розваг та відпочинку для дітей, забезпечена соціальним та медичним страхуванням, бере активну участь у житті української громади, вона зростає в атмосфері любові та взаємоповаги, яка панує в сім'ї, [PERSON] дуже любить і звикла до свого вітчима, який дуже піклується про неї, забезпечує всім необхідним і виховує як рідну, дитина не уявляє свого життя без своєї молодшої сестрички, яку теж дуже сильно любить та має з нею дуже тісний зв'язок. Її чоловік та менша дочка мають французьке громадянство, вона отримала статус резидента на 10 років, який автоматично поширюється на [PERSON], молодша донька також навчається у школі, вона працює на роботі і має стабільний дохід, сім'я є забезпечена всім необхідним для утримання та виховання двох дітей. Вважає, що жодної причини відібрати дитину від неї, матері, з якою дитина прожила все життя, яка постійно піклується і дбає про неї немає. Відірвати дитину від її сім'ї, яку вона любить і в якій виховується в атмосфері любові і взаємоповаги все своє життя, «зірвати» її зі школи, в якій вона успішно навчається вже четвертий рік, і має велике бажання продовжувати навчання, відірвати від відвідування улюблених гуртків та секцій, відірвати від друзів і рідних, забрати із звиклого для неї комфортного середовища в якому вона живе - не тільки суперечитиме її інтересам, а й завдасть великої шкоди її психічному та фізичному здоров'ю. Тому виходячи з інтересів дитини, для її подальшого всебічного розвитку просить її позов задовольнити, а в задоволенні позовів [PERSON] відмовити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Сухоцький М.П. позов [PERSON] підтримав, пояснення надав викладеним в ньому, відносно позовів [PERSON] заперечив, з підстав викладених у відзиві. Просив позов [PERSON] задовольнити, а в задоволенні позовів [PERSON] відмовити. [PERSON] в судовому засіданні вказав, що строку на подачу відповіді на відзив не потребує, з таким ознайомлений. Проти позову [PERSON] заперечив і пояснив, що строк визначений рішенням суду на дозвіл перебування дитини за межами України закінчився, а тому вважає, що [PERSON] незаконно утримає дитину в Французькій Республіці. Дозволу на проживання дитини там він не надавав. Навчання дитини вважає доказом того, що мати вживала з самого початку заходів, щоб не повертати дитину на Батьківщину. Рішення суду щодо його побачень з дитиною не виконується. Просив в задоволенні позову [PERSON] відмовити. Свої позови підтримав, пояснення надав аналогічні викладеним в них, просив такі задовольнити. Представник третьої особи Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування Сальвицький Р.І., який діяв на підставі довіреності від 10 вересня 2018 року пояснив, що позовних вимог [PERSON] та [PERSON] в частині відібрання дитини не підтримує, вимоги про повернення дитини підтримує, з підстав, що термін перебування дитини за межами України у відповідності до рішення суду закінчився, а тому дитину слід повернути до України. Просив ухвалити рішення враховуючи максимально інтереси малолітньої дитини. Представник третьої особи Міністерства юстиції України Курса О.С., яка діяла на підставі довіреності від 8 січня 2019 року у вирішенні спору поклалась на розсуд суду, просила суд ухвалити рішення максимально враховуючи інтереси дитини, які переважають над інтересами її батьків. Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Щодо позову [PERSON] Як встановлено судом, що підтверджується копією свідоцтв про шлюб, про народження дитини, паспортних даних сторін, та підтверджується поясненнями у судовому засіданні, 25 серпня 2011 року між сторонами був зареєстрований шлюб, який у подальшому був розірваний рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19 березня 2013 року. Від шлюбу у сторін народилася донька [PERSON], [INFO]. В подальшому 1 жовтня 2013 року [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] Між сторонами існували тривалий час спірні правовідносини щодо визначення місця проживання дитини та участі батька в її утриманні, спілкуванні з дитиною та вихованні, що стверджується копіями відповідних судових рішень. Так, згідно з рішеннями Личаківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2012 року та від 4 червня 2013 року відповідач сплачує аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1/4 всіх його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, та сплачував додаткові витрати на дитину в розмірі 300 гривень щомісячно до досягнення дитиною трьохрічного віку. [PERSON] вказує, що відкликала виконавчий лист, однак доказів цього не представила. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 6 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25 березня 2014 року, визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] з її матір'ю [PERSON] за місцем проживання останньої. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19 березня 2013 року [PERSON] встановлено графік побачень з донькою [PERSON], який у подальшому в цій частині був змінений згідно з рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 3 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 2 грудня 2015 року, у громадських місцях у період з 1 червня по 30 вересня включно кожного року: першу та третю суботу місяця з 14:00 до 18:00 години; другу та четверту неділю місяця з 14:00 до 18:00 години; щосереди з 14:00 до 18:00 години; у період з 1 жовтня по 31 травня кожного року: першу та третю суботу місяця з 15:00 до 17:00 години; другу та четверту неділю місяця з 15:00 до 17:00 год.; щосереди з 15:00 до 17:00 години; щороку: 19 грудня та 21 грудня з 15:00 до 17:00 години. Крім того, рішенням від 3 липня 2015 року надано дозвіл [PERSON], на тимчасовий виїзд за межі України до Французької Республіки, Республіки Польща, Федеративної Республіки Німеччина, Турецької Республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет з малолітньою дитиною - [PERSON], [INFO] народження, без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька [PERSON], у супроводі матері [PERSON], терміном на три роки з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання. Надано дозвіл [PERSON], на оформлення та видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім'я малолітньої дитини [PERSON], 21 грудня 2011 року народження, без згоди (нотаріально посвідченої заяви) батька [PERSON] Надано дозвіл [PERSON] на отримання віз Французької Республіки, Республіки Польща, Турецької Республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет на ім'я [PERSON], [INFO] народження, без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька [PERSON] Вказане рішення переглянуте 2 грудня 2015 року в апеляційному порядку за апеляційною скаргою [PERSON] та залишено без змін і відповідно набрало законної сили. Відповідно до вищезазначеного судового рішення мати дитини сторін набула права на тимчасовий виїзд за межі України, зокрема і до Французької Республіки з малолітньою донькою сторін без згоди та супроводу батька (позивача по справі) у супроводі матері терміном на три роки з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання. Вказаним рішенням як зазначено вище, також, надано право матері дитини на оформлення виїзних документів, а саме паспортних та візових. Судовим розглядом встановлено, що малолітня [PERSON] проживає разом з матір'ю, за місцем проживання останньої та зараз знаходиться у Французькій Республіці, за адресою [ADDRESS]. [PERSON] має право на проживання та працю у Французькій Республіці як член сім'ї громадян Франції, тобто статус резидента Франції у відповідності до посвідки на проживання [NUMBER], є офіційно працевлаштованою, що підтверджується трудовим договором, укладеним 11 вересня 2018 року на необмежений строк. За час проживання у Французькій Республіці малолітня [PERSON] відвідувала заняття у дошкільному закладі ім. Генерала Брюне, проявила неабияку старанність, її мотивація та здібності дозволили їй відразу ж влитись у шкільне середовище, в результаті чого вона швидко прогресувала у вивчення французької мови, а також легко засвоювала всі інші навчальні дисципліни. З 2017 року [PERSON] зараховано до закладу початкової освіти, де вона навчається на постійній основі на підготовчих курсах базового навчального циклу. Шкільний рівень [PERSON] добрий. Відвідує різні гуртки, бере активну участь у діяльності української громади у Франції, присутня на різноманітних українських культурних заходах. Вказані обставини підтверджуються долученими [PERSON] письмовими та електронними доказами, зокрема фотознімками, відеороликами, довідками про навчання від 8 листопада 2018 року, характеристикою від 8 жовтня 2017 року, довідкою від 17 листопада 2017 року, довідками про відвідування школи від 16 листопада 2017 року та від 6 липня 2018 року. З висновку Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 8 квітня 2019 року № 2608-1625 вбачається, що адміністрація як орган опіки та піклування прийшла до висновку про відсутність підстав надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, оскільки [PERSON] не виконала рішення Личаківського районного суду м. Львова від 3 липня 2015 року. Крім того, прийшла до висновку про відсутність підстав про відібрання дитини від матері, без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, а також про відсутність повноважень надавати висновки щодо повернення дитини, яка незаконно утримується на території іноземної держави. Протиставляючи інтереси дитини, яка прижилася в новому середовищі, у новій сім'ї, мала право на проживання за межами України за рішенням суду до грудня 2018 року та інтерес батька, який полягає в тому, щоб мати можливість відвідувати її в Україні за місцем її постійного проживання у визначений судом час, слід вважати, що такі інтереси не є співставні та при захисті виключно інтересів батька, інтереси дитини однозначно будуть порушені. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір'ю (рішенням суду визначено місце проживання дитини разом з матір'ю за місцем проживання останньої), яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; беручи до уваги, що дитина тривалий час провела у Французькій Республіці, де вона зарахована на навчання, а мати має постійну роботу, житло і здатна забезпечити дитину усім необхідним, сестра [PERSON] [PERSON] проживає разом з нею та батьками, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, прихожу до висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір'ю до Французької Республіки із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини. Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Зрозумілим і очевидним є те, що малолітня дитина сторін самостійно повернутись та проживати без матері в Україну не може. Відповідно повертаючи її в Україну слід вирішити і питання зміни місця проживання (перебування) матері, оскільки місце проживання доньки визначено саме з нею. Мати на даний час опікується малолітньою другою донькою. Обидвоє дітей мають місце проживання у Франції, облаштували протягом кількох років свій побут. У батьків та дітей, склався свій уклад життя, зокрема, і сімейний. Батьки дітей мають певні доходи, оскільки тривале перебування за межами України та утримання при цьому двох малолітніх дітей потребує значних коштів. Малолітня [PERSON] постійно від народження проживає з матір'ю та перебуває на її утриманні. Зважаючи на вказане, розрив вказаних сімейних стосунків, тобто виїзд матері із однією із дітей або з двома, або виїзд усієї сім'ї в Україну та необхідність налагодження нового побуту, віднайдення місця праці, і створення ряду інших умов, що є необхідними для постійного проживання сім'ї із двома малолітніми дітьми є не співмірним із інтересами батька дитини для забезпечення йому побачень із донькою сторін у визначені судом періоди. Щодо надання дозволу на отримання віз, то на думку суду така вимога підлягає до задоволення, оскільки дитина має право як на навчання за межами України так і на відпочинок, що може супроводжуватись необхідністю отримання відповідних дозвільних документів, зокрема віз. Відповідно до п. 3 Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон затвердженого Постановою Верховної Ради України «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон» паспорт оформляється громадянам України, що постійно проживають, перебувають у довгостроковому відрядженні, на навчанні, стажуванні, працюють за контрактом або перебувають на лікуванні за кордоном і досягли 16-річного віку, - за їх особистим клопотанням про одержання паспорта або клопотанням їх законних представників, поданим до закордонних дипломатичних установ України. Громадяни України, які постійно проживають за кордоном, можуть подати клопотання про одержання паспорта також до Міністерства закордонних справ України. Оформлення паспорта громадянам України, які не досягли 16-річного віку, провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби в самостійному виїзді таких осіб за кордон. Оскільки малолітня [PERSON] навчається за кордоном, батько категорично наполягає на поверненні дитини в Україну, готовності надати згоду на виготовлення паспорта громадянина України для виїзду дитини за кордон для дитини в судовому засіданні не висловив, а тому слід надати дозвіл [PERSON] на оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон для доньки [PERSON]. Таким чином, оскільки малолітня [PERSON] має право виїзду за кордон, для чого потрібно оформити проїзний документ, і передбаченими нормами чинного законодавства не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків, вимоги якого [PERSON] дотримано шляхом визначення конкретних країн для виїзду дитини за кордон та часу такого виїзду, з обов'язком повернення дитини до постійного місця проживання, а відтак позовні вимоги [PERSON] є підставними та таким що підлягають до задоволення в повному обсязі, а тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини. При цьому судом не береться до уваги позиція Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування відображена у висновку від 8 квітня 2019 року щодо відсутності підстав для надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, оскільки третя особа посилається на не виконання [PERSON] рішення суду щодо повернення дитини. Станом на момент розгляду справи справді дозвіл на виїзд дитини наданий рішенням суду завершився. Проте [PERSON] ще до завершення такого звернулась з позовом для отримання нового дозволу. Малолітня [PERSON] навчається в школі та повернення її до закінчення навчального року могло негативно вплинути на процес навчання, адже такий був би перерваний, що негативно вплинуло б на інтереси дитини, що недопустимо з наведених вище та описаних підстав з яких суд дійшов до висновку про підставність позовних вимог [PERSON] Щодо позову [PERSON] про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2 - 5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. У п. 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України зазначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. В судовому засіданні не встановлено жодної обставини визначеної чинним законодавством, які б дали підстави суду сумніватись в належному виконанні [PERSON] її батьківських обов'язків, жорстокого поводження з дитиною. Не встановлено також, що мати дитини є хронічними алкоголіком або наркоманом; вдається до будь-яких видів експлуатації дитини, примушує її до жебракування та бродяжництва. [PERSON] таких доказів не представлено, а тому відсутні підстави для відібрання дитини від її матері. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Частина 3 ст. 181 СК України визначає, що за рішенням суду аліменти присуджуються за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Оскільки дитина проживає разом з матір'ю, перебуває на її утриманні, а тому відсутні підстави для стягнення аліментів за позовом батька. Враховуючи наведене, вказаний позов до задоволення не підлягає. Щодо позову [PERSON] про визначення незаконним вивезення та утримання на території країни тимчасового перебування малолітньої дитини, забезпечення повернення її до постійного місця проживання. Відповідно до інформації про соціальне походження дитини [PERSON] (додаток до листа Львівського ОЦСССДМ від 22 січня 2019 року № 49) у дитини [PERSON] з обома її батьками існує тісний зв'язок та контакт, в тому числі і особистий, дитина однаково любить обох батьків, та інших членів родини (бабусь, дідуся, хресних батьків тощо), легко і невимушено з ними спілкується і контактує, проявляє інтерес та бажання до спілкування та контакту. Проявів будь-якого насильства, чи протиправної поведінки щодо дитини [PERSON], або в її присутності з боку батьків чи інших осіб не виявлено та не зафіксовано. [PERSON] за місцем свого постійного проживання в Україні цілком і повністю адаптована в родинне, культурне, мовне, та соціальне середовище свого походження та існування, які відповідають та належно забезпечують інтереси і потреби дитини, сприяють та позитивно впливають на її розвиток та виховання. 3 моменту переміщення дитини [PERSON] позбавлена (обмежена) в праві на прямі контакти зі своїм батьком, бабусями, дідусем, хресними батьками та іншими членами родини дитини, які мають бажання та право щодо такого контакту та спілкування з дитиною, участі у вихованні дитини. Враховуючи неодноразові звернення до Львівського обласного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, встановлено, що з моменту переміщення [PERSON] разом з матір'ю за кордон її батько [PERSON] обмежений в праві на постійне спілкування з донькою. Таким чином, зареєстрованим та фактичним місцем проживання малолітньої [PERSON] до моменту переміщення за кордон було [ADDRESS], й за місцем свого постійного проживання в Україні [PERSON] була повністю адаптована в родинне, культурне, мовне, та соціальне середовище свого походження та існування. Предметом позовних вимог у справах про повернення дитини є: визнання незаконним вивезення та/або утримування на території країни тимчасового перебування дитини; забезпечення повернення її до постійного місця проживання. Підставами позовних вимог у цій категорії справ є наявність факту незаконного переміщення (утримування) дитини та необхідність її повернення до місця постійного проживання з метою подолання негативних наслідків, які виникли у зв'язку з одноосібним рішенням особи (як правило, одного з батьків) змінити місце проживання дитини. Факт незаконного переміщення (утримування) дитини слід розглядати в контексті ст. 3 Конвенції, зокрема, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Як встановлено судом, переміщення дитини за кордон відбулося на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 3 липня 2015 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 2 грудня 2015 року, яким [PERSON] надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Французької Республіки, Республіки Польща, Федеративної Республіки Німеччина, Турецької Республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет з малолітньою дитиною [PERSON], [INFO], без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON] терміном на три роки з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання, та на підставі нотаріально посвідченої заяви від 26 листопада 2015 року, якою [PERSON] надав згоду на тимчасові короткотермінові поїздки закордон з метою відпочинку та оздоровлення терміном не більше 30-ти календарних днів кожна - з України до Французької Республіки та усіх інших країн Шенгенської Угоди, Турецької Республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет та в визначений проміжок часу, що [PERSON] підтверджено в судовому засіданні, та представником [PERSON] підтверджено також, малолітній доньці [PERSON] у супроводі матері [PERSON] з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання по закінченню терміну перебування. Згідно з листом адміністрації Державної прикордонної служби України від 4 грудня 2018 року малолітня [PERSON] перетнула державний кордон України в напрямку країн Шенгенської зони 20 грудня 2015 року, після чого до України не поверталась. [PERSON] звернулась до суду з позовом 21 листопада 2018 року про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька. Статтею 2 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (надалі Конвенція) на договірні держави покладено зобов'язання вживати всіх належних заходів для повернення дітей, протиправно вивезених або утримуваних на території іноземної держави, до держави їх постійного місця проживання. Для цього вони використовують самі швидкі процедури, наявні в їхньому розпорядженні. Головний акцент Конвенції 1980 року полягає в тому, що один з батьків або членів сім'ї не може самостійно приймати рішення про зміну постійного місця проживання дитини. Результат системного аналізу частини першої статті 3 та інших статей Гаазької конвенції 1980 року дає підстави вважати, що судовий або адміністративний орган держави має розглядати дії батька чи матері як міжнародне викрадення дитини за сукупності таких умов: - дитина мала постійне місце проживання в країні - учасниці Конвенції; - дитина незаконно переміщена або утримується за кордоном з порушенням прав піклування за умови, що ці права ефективно здійснювалися до її переміщення; - дитина не досягла 16-річного віку. Статтею 5 Конвенції 1980 року до поняття «права піклування» включені права, пов'язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини. У разі встановлення таких обставин згідно із зобов'язаннями за Конвенцією 1980 року дитину має бути негайно повернуто до держави її постійного місця проживання. Зважаючи на те, що рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 3 липня 2015 року не виділено конкретні короткі періоди перебування дитини у супроводі матері за кордоном, однак зазначено про надання дозволу на тимчасовий виїзд терміном на три роки, тобто термін перебування дитини за кордоном у супроводі матері до 2 грудня 2018 року не викликає сумнів в законності перебування дитини за кордоном. Судом не було з'ясовано думку дитини щодо повернення в Україну з огляду на її відсутність у державі, однак із врахуванням її віку, суд вважає, що вона не досягла того рівня зрілості, при якому її думка матиме визначальне значення. Підставою для відмови у задоволенні позову визначено у ст. 13 Конвенції обставину, що повернення дитини пов'язане із серйозним ризиком заподіяння їй фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судом вже вище зазначалось, що зрозумілим і очевидним є те, що малолітня дитина сторін самостійно повернутись та проживати без матері в Україну не може. Відповідно повертаючи її в Україну слід вирішити і питання зміни місця проживання (перебування) матері, оскільки місце проживання доньки визначено саме з нею. Мати на даний час опікується малолітньою другою донькою. Обидвоє дітей мають місце проживання у Франції, облаштували протягом кількох років свій побут, в них склався свій уклад життя, зокрема, і сімейний. Малолітня [PERSON] прижилась у своєму новому середовищі, про що свідчить відвідування нею дошкільного навчального закладу, зараз навчається в школі, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі. Підстави для сумніву в платоспроможності матері та її нового чоловіка в суду відсутні, оскільки тривале перебування за межами України та утримання при цьому двох малолітніх дітей потребує значних коштів. Малолітня [PERSON] постійно від народження проживає з матір'ю та перебуває на її утриманні. Зважаючи на вказане, розрив вказаних сімейних стосунків, тобто виїзд матері із однією із дітей в Україну може призвести, враховуючи вік дитини, психічну шкоду та створити нетерпиму для дитини обстановку, адже вона буде вилучена з привичного їй середовище, розірвуться сталі для неї сімейні зв'язки, буде відірвана від навчання. Зважаючи на вказане, також, протиставляючи інтереси дитини, яка прижилася в новому середовищі, у новій сім'ї, має право на проживання за межами України та інтерес батька, який полягає в тому, щоб мати можливість відвідувати її в Україні за місцем її постійного проживання у визначений судом час, слід вважати, що такі інтереси не є співставні та при захисті виключно інтересів батька, інтереси дитини однозначно будуть порушені. При цьому, суд акцентує увагу на тому, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, суд приходить до висновку, що вказаний позов не підлягає до задоволення. При цьому у відповідності до ст. 141 ЦПК України суд повинен вирішити питання судових витрат. З матеріалів справи вбачається, що судові витрати сторін складаються з судового збору. [PERSON] сплачено 2 114,4 гривень судового збору. [PERSON] сплачено 704,8 гривень судового збору та ухвалою суду від 29 січня 2019 року відстрочено сплату судового збору. [PERSON] подано клопотання про звільнення від сплати судового збору на підставі ч. 2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» у зв'язку з тим, що розмір такого становить більше 5% його річного доходу. З представленої довідки про доходи [PERSON] від 29 березня 2019 року вбачається, що його дохід становив в 2018 році 16 835,7 гривень, розмір пенсії - 10 912,5 гривень. Сумарний дохід за 2018 рік становить 27 748,2 гривень, 5% від вказаної суми становить 1 387,41 гривень. У зв'язку з відмовою в задоволенні позовів [PERSON] сплачений ним судовий збір відшкодуванню не підлягає. Різниця між сплаченим [PERSON] судовим збором і 5% від суми його річного доходу становить 682,61 гривень (1 387,41 - 704,8). А тому з [PERSON] в користь [PERSON] слід стягнути 682,61 гривень. Сплачену різницю судового збору [PERSON] в розмірі 1 431,79 гривень слід компенсувати за рахунок держави у відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, при цьому звільнивши [PERSON] від сплати судового збору на вказану суму на підставі ч. 2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», оскільки така буде перевищувати 5% його річного доходу.

Outcome: approved