Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

20.03.2015 позивач [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача ТОВ «ВІПКАР», просила суд стягнути заборгованість по виплаті заробітної плати у сумі 56 697,62 грн., заборгованість по виплаті вихідної допомоги у сумі 25 639,94 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 25 568,40 грн./а.с.2-5/ В подальшому представником позивача подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість по виплаті заробітної плати у сумі 56 697,62 грн., заборгованість по виплаті вихідної допомоги у сумі 39 016,21 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 91 407,03 грн./а.с.58-60/ В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що між [PERSON] та ТОВ «Віпкар» було укладено Трудовий договір. Наказом від 01.08.2011 року позивача прийнято на посаду головного бухгалтера ТОВ «Віпкар». 11.12.2014 року позивач звільнилась за власним бажанням. На час звільнення та звернення до суду відповідачем не здійснено виплату позивачу нарахованої заробітної плати за жовтень, листопад та грудень 2014 року. Також позивач стверджує, що звільнилась роботи внаслідок грубого порушення відповідачем умов Трудового договору, разом з тим відповідачем всупереч положень Трудового законодавства України не сплачено вихідну допомогу, сума якої визначена позивачем за період з 12.12.2014 по 12.03.2015. За таких обставин позивач просить також на підставі ст.ст.116, 117 КЗпП України стягнути середній заробіток у зв'язку з затримкою виплат за період з 12.12.2014 по 17.07.2015./а.с.60/ У судовому засіданні представник позивача [PERSON] /а.с.13/ вимоги позову підтримав у повному обсязі з підстав, що викладених в позовні заяві та заяві про збільшення розміру вимог, просив позов задовольнити. Представник відповідача ТОВ «ВІПКАР» в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи у відсутність до суду не надходило. Разом з тим, згідно поданих до суду письмових заперечень представником відповідача Панкеєвої О.О. (а.с.52), просив відмовити в задоволені позову з наступних підстав. Згідно довідки підприємства, яка надана позивачем до суду, у ТОВ «Віпкар» перед позивачем наявна заборгованість у розмірі 56 697,62 грн. по виплаті заробітної плати, разом з тим, як стверджує представник відповідача, довідка підписана Генеральним директором відповідача не усвідомлюючи факту фіктивності штатного розкладу, за яким нараховувалась дана заборгованість позивачем як головним бухгалтером товариства, яка з невідомих причини сама собі не сплачувала заробітну плату, яку до того ж нараховувала за штатним розкладом, що не відповідав дійсності, що було встановлено в ході проведеного аудиту. Щодо вимог позивача про стягнення вихідної допомоги відповідач вважає відсутніми підстави для її виплати за відсутності вини відповідача в нездійсненні розрахунку при звільненні з незалежних від відповідача обставин, оскільки відповідачем не було допущено порушень трудового законодавства, позивач як уповноважена особа сама собі не сплатила заробітну плату. Крім того, відповідач був позбавлений змоги виплатити позивача належні грошові кошти, оскільки на грошові кошти відповідача накладено арешт в рамках виконавчого провадження, тому підприємство не мало можливості видати позивачу заробітну плату у день її звільнення.(а.с. 34-36) Зважаючи, що представник відповідач не з'явився у судове засідання та від нього не надійшло заяви про розгляд справи у його відсутність, суд за згодою представника позивача ухвалив проводити розгляд справи у відсутність представника відповідача у заочному порядку на підставі ст.224 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, оголосивши заперечення відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Судом встановлено, що 01.08.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Віпкар», в особі в.о. генерального директора Звягіної Н.В., що діє на підставі Статуту та [PERSON] укладено Трудовий договір № 12. Пунктом 1.1. Трудового договору визначено, що Договір є угодою між Працівником і Підприємством, за якою Працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а Підприємство зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю і угодою сторін (а.с. 6-8). 01.08.2011 згідно наказу № 17 К ТОВ «Віпкар» [PERSON] прийнято на роботу на посаду головного бухгалтера відповідача за основним місцем роботи з окладом згідно штатного розкладу з 01.08.2011 (а.с.9). Відповідно до наказу № 9 к від 11.12.2014 [PERSON] звільнено з роботи головного бухгалтера ТОВ «Віпкар» за власним бажанням (а.с. 10). Статтею 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Параграфом 6 Трудового договору визначено, що за виконану роботу Працівник отримує щомісячну основну заробітну плату згідно затвердженого штатного розкладу (п. 6.1.). Основна заробітна плата виплачується Працівникові регулярно в робочі дні двічі на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно довідки ТОВ «Віпкар» за підписом Генерального директора Овчарук Г.С. № 120215/1 від 16.02.2015 відповідач має заборгованість перед [PERSON] у сумі 56 697,62 грн. При цьому, суд оцінює, що довідка видана відповідачем і за змістом та формою відповідає вимогам ст.49 КЗпП України. Суд не приймає як необґрунтовані заперечення відповідача дійсності даних з вказаної довідки про нараховані позивачу та невиплачені суми заробітної плати, оскільки в порушення вимог ст.60 ЦПК України відповідач належних та достатніх доказів на підтвердження обставин зазначених в запереченнях суду не надав. Зокрема, приймаючи до уваги, що відповідач не заперечує невиплату заробітної плати позивачу за спірний період, дані з аудиторського звіту про встановлені перевіркою порушення при здійсненні нарахування виплат іншим працівникам товариства, не є належним та допустимим доказом, оскільки не містить даних про порушення в нарахуванні заробітної плати позивачу та про розмір заробітної плати, яка, на твердження відповідача, належить до нарахування та виплати позивачу. Інші дані в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Таким чином, твердження відповідача про відсутність відповідальності товариства за невиплату позивачу заробітної плати з посиланням на невиплату з вини останньої є безпідставними, оскільки виходячи зі змісту ст.ст.115-116 КЗпП України відповідальність за невиплату заробітної плати, у тому числі в порядку розрахунків при звільненні, несе товариство, а не посадові особи, які мають відповідні функціональні обов'язки. Отже, виходячи з встановлених судом обставини та вимог трудового законодавства суд знаходить обґрунтованими позовні вимоги позивача про стягнення з ТОВ «Віпкар» заборгованості по виплаті заробітної платі у сумі 56 697,62 грн. Стосовно вимог про стягнення вихідної допомоги, суд виходить з наступного. Статтею 44 КЗпП України визначено, що при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Разом з тим, право працівника у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору передбачено ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Поряд з тим, ч.1 ст.38 КЗпП України передбачено право працівника на розірвання трудового договору з власної ініціативи за інших обставин. Як вбачається з наказу про звільнення позивача така правова підстава звільнення відповідно до ст.38 КЗпП України як не виконання відповідачем про працю чи умов трудового договору між сторонами в наказі не зазначена. При цьому, суд враховує, що відповідач заперечує звільнення позивача з вказаних підстав. Таким чином, зважаючи на положення ст. 44 КЗпП України, яка підставою виплати вихідної допомоги визначає розірвання трудового договору у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, підстав для задоволення позову в цій частині не вбачається, оскільки позивачем не надано доказів про звільнення її з підстав визначених ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається з наданих відповідачем даних відповідно до витягу з реєстру виконавчих проваджень станом на 27.05.2015 грошові кошти на рахунках боржника були арештовані постановою державного виконавця 03.10.2014 у виконавчому провадженні, а тому достатні підстави стверджувати про наявну вину відповідача з невиплати на час звільнення позивача в грудні 2014 року належних до виплати сум відсутні. При цьому, позивачем суду не надано доказів можливості відповідача за цих обставин здійснити розрахунок при звільненні. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав згідно ст.117 КЗпП України для відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні та відповідно стягнення на користь позивача заявленої суми середнього заробітку за час затримки у розмірі 91 407,03 грн. Виходячи з вищевикладеного, позов підлягає частковому задоволенню. У зв'язку з частковим задоволенням позову та звільненням позивача від оплати судового збору з відповідача в дохід Держави слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог у розмірі 566, 98 грн.

Outcome: partial