Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

20.11.2018 року до Дзержинського районного суду м. Харкова звернулись [PERSON] та [PERSON] з позовом до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про зобов`язання здійснити перерахунок плати за послуги теплопостачання, в якому просили суд зобов`язати КП «Харківські теплові мережі» зробити перерахунок плати за послуги теплопостачання квартири [ADDRESS] за період з 01.02.2012 року по 30.09.2017 року. Свої позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] обґрунтували тим, що 12.10.2017 року Дзержинським районним судом м. Харкова було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за надані послуги з теплопостачання за період з 01.02.2012 року по 30.09.2017 року у розмірі 2444,28 грн., а також інфляційні витрати 310,70 грн., 3% річних 74,78 грн. та судовий збір. На думку позивача дана заборгованість виникла в результаті того, що КП «ХТМ» невірно нарахували їм суми теплопостачання, а саме з 04.05.2006 року по лютий 2012 року, адже площа квартири була вказана як 67,43 кв.м., хоча фактично площа квартири 62 кв.м. 05.03.2012 року позивач зверталась до філії КП «ХТМ» для здійснення перерахунку, однак як вказує позивач перерахунок так і не було здійснено. В судове засідання позивачі зявилися позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача зявився, проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити, вказав про пропуск строків позовної давності. Відповідачем також подано відзив на позовну заяву Вх. № 7383 від 18.02.2019 року. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін дійшов наступних висновків. Встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є споживачами послуг з теплопостачання за адресою: [ADDRESS] . З 01.03.2012 року нарахування за послуги з теплопостачання позивачам по їх квартирі здійснюється на опалювану площу 60 кв.м. Посилання позивачів на те, що моментом коли вони дізналися про порушення свого права є винесення судового наказу 12.10.2017 року про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за надані послуги з теплопостачання за період з 01.02.2012 року по 30.09.2017 року у розмірі 2444,28 грн., а також інфляційні витрати 310,70 грн., 3% річних 74,78 грн. та судовий збір, не підтверджуються обставинами справи. Судовий наказ Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.10.2017 року охоплював період з 01.02.2012 року по 30.09.2017 року, тобто період за який площа квартири вже обраховувалась вірно, а тому заборгованість за цей період була обрахована правильно. Більш того, позивачі були обізнані про порушення своїх прав, про що вони самі вказують в позові, що 05.03.2012 року вони звертались до КП «ХТМ» з заявою Вх. 168-0/07 про здійснення перерахунку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових або службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визнають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч. 3 ст. 12 кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що дії КП «ХТМ» є неправомірними та порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. Згідно позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2003 року № 14 вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Крім того, відповідно до ст. 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складання та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних доказів порушення відповідачем законодавства, оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, які підлягали би захисту в обраний спосіб; позивач не довів обставин, що підтверджують наявність складу правопорушення, на які він посилається як на обґрунтування своїх вимог. При цьому суд погоджується із позицією відповідача про те, що до позовних вимог має бути застосований строк позовної давності. Так, статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Статтею 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність, скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За змістом ч. 4 та 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed