Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-01 00:00:00

21 лютого 2018 року ФОП [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 19 грудня 2015 року [PERSON] , керуючи автомобілем марки «CHERY», реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись по вул. Кобзаря у м. Нововолинську, виїхавши на перехрестя вул. Миру та вул. Кобзаря в м. Нововолинську, не дотримався вимог дорожнього знаку 2.1 «дати дорогу» та не надав перевагу в русі автобусу марки «І-VAN», що рухався по головній дорозі, внаслідок чого здійснив зіткнення з вищевказаним транспортним засобом належним їй на праві приватної власності. Порушення відповідачем правил дорожнього руху знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою і її наслідками. Слідчим відділенням прокуратури Волинської області здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні №12015030050001060 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Крім того, протокол за ознаками вчинення відповідачем [PERSON] правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП направлявся до Нововолинського міського суду на розгляд. Вказує, що автобус марки «І-VAN» в результаті ДТП зазнав механічних пошкоджень і вона, як власник транспортного засобу, понесла витрати по здійсненню відновлювального ремонту, який проводився ФОП [PERSON] . Вважає, що внаслідок неправомірних дій [PERSON] їй було завдано майнову шкоду, яка склала 65 360 грн., а тому просить стягнути з останнього вищевказану суму на відшкодування завданої шкоди, 5760 грн. витрат на правничу допомогу адвоката та 704,80 грн. судового збору. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, її представник [PERSON] позов підтримав з підстав викладених у ньому. Останній послався на встановлені в огляді місця ДТП обставини. Зазначив, що ділянка дороги вул. Миру в м. Нововолинську є головною відносно вул. Кобзаря, на якій встановлено перед перехрестям дорожні знаки 2,1 «дати дорогу» та дорожні знаки 5.35.1 «пішохідний перехід», відтак саме дії відповідача були неправомірними. Крім того, доводи відповідача спростовуються схемою місця ДТП, що він долучив до матерів справи. Зазначив, що з позовом про відшкодування завданої шкоди до страхової компанії його довіритель не зверталася. Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, а тому звернувшись з позовом саме до винуватця ДТП позивач діє у відповідності та згідно чинного ЦК України. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що доказів на підтвердження його вини в вчиненні ДТП, стороною позивача надано не було. Підтвердив, що перебував за кермом автомобіля марки «CHERY», реєстраційний номер [NUMBER] та був учасником ДТП, однак транспортний засіб, що йому належний також зазнав механічних пошкоджень. Крім того, кримінальне провадження за ч.1 ст.286 КК України було закрите за відсутністю в його діях складу вищевказаного злочину, а тому підстав вважати, що він є належним відповідачем у справі немає. Представник відповідача Сиротинський С.В. у судовому засіданні зазначив, що провадження у адміністративній справі за ч.1 ст.130 КУпАП, що здійснювалося відносно його довірителя, закрито за відсутністю в діях [PERSON] ознак вищевказаного адміністративного правопорушення. Крім того, оцінка здійсненого відновлювального ремонту ФОП [PERSON] не може судом братися до уваги, є неналежним доказом. Крім того вказав, що позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення, оскільки відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок ДТП, повинна здійснювати страхова компанія, а в разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої особою шкоди, винна особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (ст.1194 ЦК України). Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши письмові докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає у зв`язку з наступним. У судовому засіданні встановлено, що 19 грудня 2015 року на перехресті вул. Миру та вул. Кобзаря в м. Нововолинську за участю автомобіля марки «CHERY», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автобуса марки «І-VAN», належному на праві приватної власності позивачу [PERSON] , сталася дорожньо-транспортна пригода (а.с.7-9). У ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12015030050001060 від 19 грудня 2015 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.286 КК України, СВ прокуратури Волинської області було встановлено, що в діях водія автомобіля марки «CHERY», реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] вбачалися ознаки адміністративного правопорушення, а тому матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспортного засобу [PERSON] були скеровані для вирішення начальнику Нововолинського ВП ГУНП у Волинській області, а кримінальне провадження 25 березня 2016 року було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КК України.(а.с.10) Відносно [PERSON] було складено адміністративний протокол за ст.130 КУпАП, який перебував на розгляді Нововолинського міського суду і за постановою якого провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення (а.с.67-68). Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на її відшкодування. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч.1, ч.2 ст.1187 ЦК України шкода заподіяна джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтями 28, 29 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Системний аналіз положень законодавства дає підстави дійти висновку, що обов`язок відшкодувати завдану іншому володільцю джерела підвищеної небезпеки шкоди виникає за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відсутність своєї вини, відповідно до вимог ч.2 ст.1166 ЦК України має доводити заподіювач шкоди, а не позивач, хоча і він не позбавлений цього права. Вказана процесуальна норма не дає підстав вважати, що якщо відносно відповідача відсутній обвинувальний вирок чи постанова, особа не винна у ДТП. У цьому випадку вину такої особи може бути підтверджено чи спростовано іншими належними і допустимими доказами, передбаченими ЦПК України, зокрема висновком судової автотехнічної експертизи, письмовими доказами і у справі, тощо. З висновку судової автотехнічної експертизи технічного стану автобуса марки «І-VAN», висновку судової автотехнічної експертизи технічного стану автомобіля марки «CHERY» (а.с.57-63 кримінального провадження №12015030050001060), висновку судової транспортно-трасологічної експертизи (а.с.69-73 кримінального провадження №12015030050001060), протоколів допиту свідків [PERSON] , [PERSON] (а.с.119-121, а.с.145-148 кримінального провадження №12015030050001060), що були досліджені у судовому засіданні, підтверджується неправомірність дій відповідача [PERSON] , тобто вина останнього у дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 19 грудня 2015 року. Згідно копії постанови слідчого в ОВС слідчого відділу прокуратури області Божка С. від 25 березня 2016 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12015030050001060 від 19 грудня 2015 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Такого висновку слідчий дійшов виходячи з того, що в ході проведення досудового розслідування неможливо було достовірно встановити факт одержання пасажирами автомобіля марки «CHERY EASTAR», середньої тяжкості тілесних ушкоджень саме в результаті ДТП, останні заперечують вказаний факт, не повідомляючи про обставини травмування (а.с.155-159). Таким чином, сам по собі факт відсутності обвинувального вироку чи то постанови про вчинене адміністративне правопорушення відповідачем [PERSON] , не може судом братися до уваги і слугувати підставою вважати, що останній не може нести відповідальності за шкоду заподіяну позивачу. Щодо тверджень представника відповідача про те що вимоги до [PERSON] є безпідставними та передчасними, оскільки позивач отримавши відмову у виплаті страхового відшкодування не звернувся із відповідним позовом до страхової компанії, суд зазначає наступне. Рішення Конституційного Суду від 9.07.2002 №15-рп/2002 кожна особа має вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий, а тому така можливість не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч.1 ст.12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч.2 ст.14 ЦК України ). Згідно із чч.1 та 4 ст.636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене право потерпілого на відшкодування за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування в деліктному зобов`язанні. Таким чином, потерпілому належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування, або шляхом звернення до страховика, в якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст.1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди й цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, у розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Тобто, в даному випадку, звернувшись з відповідним позовом до [PERSON] позивач [PERSON] діє в межах своїх справ і згідно норм чинного законодавства, а суд жодним чином не може зобов`язати чи примусити позивача вчинити дії (обрати форму захисту прав), які не є обов`язковим для неї. Однак, при вирішенні спору, суд виходить з того, що позивач [PERSON] на підтвердження розміру майнової шкоди в сумі 65 360 грн. долучила до матеріалів справи наступні документи: акт №ВР-571 здачі-прийняття ремонтних робіт від 23 серпня 2016 року, здійснених підприємцем [PERSON] та товарний чек від того ж 23 серпня 2016 року(а.с.11). При цьому, відповідач та його представник, у судовому засіданні заперечили щодо встановленого розміру понесеної позивачем майнової шкоди. Суд, вирішуючи спір, бере до уваги порядок розрахунку вартості відновлювального ремонту встановлено Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженою наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі Методика). Пунктом 2.3 та п.2.4 глави ІІ вказаної Методики встановлюється вартість відновлювального ремонту КТЗ - визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого КТЗ, та вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Суд, аналізуючи вищевикладене, приходить до висновку, що акт виконаних робіт та довідка про їх оплату не підтверджують витрати, яких зазнав власник при пошкодженні або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу, відтак суд не вважає їх належними та допустимими доказами. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, суд бере до уваги й те, що з клопотання про призначення судової автотехнічної експертизи щодо встановлення вартості відновлювальних робіт транспортного засобу, ні позивачем ні її представником не заявлялося, незважаючи на роз`яснення судом представнику позивача його права звернутися до суду з таким клопотанням. Таким чином, враховуючи обставини справи та наведені норми закону, суд приходить до висновку, що матеріалами справи не підтверджено, а у судовому засіданні іншими належними та допустимими доказами не встановлено, що розмір заподіяної шкоди майну позивача, тобто вартість відновлювального ремонту автобуса марки «І-VAN» внаслідок ДТП становить 65 360 грн., відтак у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, суд відмовляє повністю. З врахуванням положень ст.141 ЦПК України, обставин справи, її складності та затраченого адвокатом Сиротинським С.В. часу, суд стягує з позивача [PERSON] в користь відповідача [PERSON] 700 грн. понесених останнім витрат на правничу допомогу адвоката та підтверджених документально (а.с. 90-91), при цьому, у задоволенні вимог про стягнення судових витрат з відповідача в користь позивача, з огляду на ухвалене рішення у справі, суд відмовляє.

Outcome: approved