Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

20 квітня 2016 року в провадження Червонозаводського районного суду м. Харкова надійшла зазначена позовна заява про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги, в обґрунтування яких послалася на факти і обставини, викладені у позовній заяві, та зазначила, що їй на підставі договору дарування від 21 липня 2012 року, посвідченого за №1802 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, на праві власності належить квартира № 4 у будинку №48, розташованому по вулиці Гордієнківській в м. Харкові. Вважає, що знаходження на реєстраційному обліку відповідача порушує її право власності на квартиру, він фактично не проживає в зазначеній квартирі, крім того відповідач не є членом її сімї. Посилаючись на викладене та посилаючись на ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 405 Цивільного кодексу України позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Відповідач, який повідомлений в установленому законом порядку про час і місце судового розгляду, якого не виявлено в місці реєстрації і проживання, шляхом вручення судової повістки виконавчому органу місцевого самоврядування, повторно за викликом суду не зявився, не використавши наданого законом права на участь у судовому засіданні, від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до правил частини 4 статті 76 ЦПК України та частини 1 статті 224 ЦПК вважає необхідним провести розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, з дотриманням вимог, встановлених законом, з ухваленням заочного рішення. Представник третьої особи повідомлений належним чином про час і місце судового розгляду, не скористався наданим йому законом права на участь у судовому розгляді. Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи та перевіривши надані докази в межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), суд встановив наступне. 21 липня 2012 року було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1802, відповідно до якого [PERSON] набула право власності на квартиру № 4 у будинку №48, розташованому по вулиці Гордієнківській в м. Харкові. Право власності за вказаним договором дарування 08 серпня 2012 року зареєстровано ХГБТІ. Відповідно до положень статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися обєктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 317 ЦК України закріплено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За даними довідки з місця проживання про склад сімї, в однокімнатній квартирі [ADDRESS] зареєстровані: мати позивача [PERSON], та член родини останньої - [PERSON]. Згідно статті 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним і власником житлом або законом. Нормою статті 6 Закону від 11 грудня 2003 року №1382-1V «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон) визначено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобовязані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Особи, які перебувають більше одного місяця за межами адміністративно-територіальної одиниці, в якій зареєстроване їх місце проживання, і які мають невиконані майнові зобовязання, накладені в адміністративному порядку чи за рішенням суду, або призиваються на дійсну військову службу і не мають відстрочки, або беруть участь у судовому процесі в будь-якій якості, зобовязані зареєструвати місце перебування. При зміні місця проживання в межах адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження органу реєстрації, особа, яка зареєструвала місце проживання, або її законний представник повинні письмово повідомити про це відповідний орган реєстрації протягом семи днів. Реєстрація місця перебування відповідно до положень статті 8 цього Закону здійснюється за заявою особи, яка зобовязана подати її протягом семи днів після прибуття в місце перебування. За таких обставин суд дійшов висновку, що [PERSON] який на протязі тривалого часу не користується житловим приміщенням, однак у встановленому порядку не знявся з реєстрації (виписався) з місця проживання та не зареєструвався за місцем фактичного перебування, є неправомірними і не відповідають положенням зазначеного нормативно-правового акту та порушують права власника нерухомого майна [PERSON], оскільки обєктивно перешкоджають здійсненню нею прав з користування й розпорядження житловим приміщенням. Держава відповідно до вимог статті 386 ЦК України «Засади захисту права власності» забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Приписами статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У статтях 15 і 16 ЦК України, враховуючи і спираючись на положення статті 19 Конституції України, закріплено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути: 3) припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Пленум Верховного Суду України в пункті 2 постанови від 1 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» розяснив, що суди при розгляді конкретних прав мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Проаналізувавши встановлені судом фактичні обставини по справі, оцінивши надані сторонами відповідно до правил ст.60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд, виходячи із встановлених в статтях 8 і 41 Конституції України принципів верховенства права і непорушності права приватної власності, відповідно до правил пріоритетності нормативно-правових актів та їх дії у часі, дійшов висновку, що неправомірними діями [PERSON] здійснюються перешкоди [PERSON] у вільному користуванні та розпорядженні житловим приміщенням, тому вимоги позивачки визнаються обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача також стягується сума судового збору, сплачена ним при подачі позову до суду. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved