Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

21.03.2016 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання дій відповідача протиправними, правочину купівлі-продажу автомобіля недійсним, стягнення матеріальної та моральної шкоди. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов та пояснили, що 5.10.2008 р. позивачка придбала у відповідача автомобіль HYUNDAI GETZ, 2008 р. випуску, за що сплатила йому грошові кошти в сумі 70 тис. грн., а він передав їй автомобіль, що було засвідчено письмовою розпискою відповідача.. При цьому відповідач запевнив її, що автомобіль належить йому, так як він придбав його як заставне майно в ТОВ «Ощадбанк», на підтвердження чого надав довідку банку про внесення ним коштів за придбаний автомобіль. Виконавши умови договору купівлі-продажу, відповідач ухилявся від перереєстрації автомобіля на її імя, тому вона звернулася з позовом до суду про визнання за нею права власності на автомобіль. Рішенням Балтського районного суду від 28.10.2008 р. її позов був задоволений, при цьому судом було взято до уваги надану відповідачем довідку банку про внесення коштів за автомобіль. На підставі вказаного судового рішення автомобіль був зареєстрований у МРЕВ ДАІ на її імя, його реєстраційний номер ВН 7989 СЕ. Однак згодом виявилося, що гроші в касу банку від [PERSON] за автомобіль не надійшли, що встановлено вироком Балтського районного суду від 27.08.2014 р. Рішення Балтського районного суду від 28.10.2008 р. було скасоване за нововиявленими обставинами та новим рішенням цього ж суду від 30.11.2014 р. у задоволенні її позову про визнання права власності на автомобіль відмовлено. Тоді вона дізналася про порушення своїх прав відповідачем. Тому позивачка вважає, що договір купівлі-продажу автомобіля є недійсним внаслідок обману з боку продавця, тобто відповідача, який не являючись власником автомобіля, умисно ввів її в оману при укладенні договору купівлі-продажу. Отже вона просить визнати дії відповідача при укладенні договору купівлі-продажу протиправними, договір купівлі-продажу автомобіля недійсним на підставі ст..230 ЦК України, стягнути з відповідача на її користь збитки в подвійному розмірі в сумі 140 тис. грн.. (70 тис. грн.. х 2) та моральну шкоду в розмірі 10 тис. грн.., яка їй завдана у звязку із цим правочином та полягає у неможливості тривалий період часу використовувати придбане майно, необхідності захисту її порушених прав у судовому порядку, що порушує її звичайний уклад життя, а також понесені судові витрати. Відповідач позов не визнав та пояснив, що він придбав автомобіль HYUNDAI GETZ, 2008 р.випуску, який був у заставі ВАТ «Ощадний банк», за що сплатив банку грошові кошти. Оформити автомобіль на своє імя він не мав можливості, так як власниця автомобіля [PERSON] померла, а її спадкоємець не міг оформити спадщину до спливу 6 місяців з дня її відкриття. На підтвердження сплати коштів в.о.керуючого відділенням банку 29.09.2008 р. видав йому довідку про погашення ним кредиту за автомобіль [PERSON] та можливість переоформлення на нього автомобіля. Будь-який інший документ, що підтверджував би внесення ним коштів у касу банку, йому не видавався. Так як йому були потрібні гроші, він вирішив продати цей автомобіль. Тому на початку жовтня 2008 року він досяг домовленості із [PERSON] та її чоловіком [PERSON] про купівлю-продаж автомобіля. [PERSON] сплатила йому гроші в сумі 70 тис. грн.., а він передав їй автомобіль, на підтвердження чого була складена письмова розписка. При цьому він предявив покупцеві вищезазначену довідку банку на підтвердження права розпоряджатися автомобілем. Так як автомобіль в установленому порядку не був зареєстрований на його імя, не було змоги здійснити його перереєстрацію на покупця. Тому позивачка звернулася з відповідним позовом до суду та за нею було визнано право власності на автомобіль. Однак згодом зясувалося, що гроші на погашення кредиту за автомобіль до каси банку не надійшли, тому рішення суду про визнання права власності на автомобіль за позивачкою було скасоване. Він вважає, що не застосовував обману при продажі автомобіля, так як сам був упевнений, що має право його відчуджувати. Тому просить у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши доводи сторін, пояснення свідка [PERSON], дослідивши докази, що є у справі, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як визначено ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст..655 ЦК України). Згідно ст..658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. В судовому засіданні встановлено, що автомобіль HYUNDAI GETZ, 2008 р. випуску, кузов-шассі №KMHBT51DP8U830038, реєстраційний номер [NUMBER], належав на праві власності [PERSON], на придбання якого ВАТ Балтське відділення №2822 «Державний ощадний банк України» видало кредит її чоловіку [PERSON], і автомобіль був переданий у заставу банку. Наприкінці серпня 2008 року після смерті [PERSON] даний автомобіль, як заставне майно, перейшов у розпорядження банку, і в.о.керуючого Балтським відділенням №2822 АТ «Державний ощадний банк України» [PERSON] передав його у розпорядження [PERSON], а також склав та надав на імя начальника Котовського МРЕВ ДАІ завідомо неправдиву довідку №1742 від 29.09.2008 р. про те, що частина кредиту на імя [PERSON], що залишилася, в сумі 76000 грн. повністю сплачена [PERSON], хоча кредит не був погашений. Вказані обставини, зокрема і факт недостовірності довідки про погашення кредиту, встановлені вироком Балтського районного суду Одеської області від 27.08.2014 р., який набрав чинності, та відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України при розгляді даної справи не встановлюються. 05.10.2008 р. згідно досягнутої домовленості [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в сумі 70 тис. грн., а останній прийняв їх та передав [PERSON] автомобіль HYUNDAI GETZ, 2008 р.випуску, на підтвердження укладення договору купівлі-продажу склали письмову розписку. При цьому, враховуючи, що транспортний засіб не був зареєстрований у МРЕВ ДАІ на [PERSON], останній на підтвердження свого права розпоряджатися автомобілем надав позивачці неправдиву довідку про погашення кредиту. Вказані обставини відповідачем не оспорюються, в судовому засіданні він визнав факт укладення договору купівлі-продажу автомобіля з позивачкою. Твердження відповідача про те, що він сплатив гроші банку за автомобіль, тому вважав, що має право продавати його, є неспроможними, так як будь-якого банківського документу, який би свідчив про внесення (перерахування) коштів через касу банку, або в безготівковий спосіб, у нього не було, в судовому засіданні відповідач пояснив, що йому такий документ не видавався, кому саме він сплачував кошти, пояснити не зміг. Крім того, навіть маючи на руках неправдиву довідку про погашення кредиту, на своє імя автомобіль у МРЕВ ДАІ він не зареєстрував, а одразу продав його позивачці. Вказані обставини дають підстави суду для висновку про те, що відповідач [PERSON] достовірно знав про те, що він не має права продажу автомобіля, тобто про неможливість вчинення правочину, однак задля його вчинення він умисно ввів в оману покупця [PERSON], надавши їй неправдиву довідку банку. Отже, в силу ч.1 ст.230 ЦК України договір купівлі-продажу автомобіля HYUNDAI GETZ, 2008 р. випуску, укладений між [PERSON] та [PERSON], є недійсним, так як правочин вчинений під впливом обману. У відповідності до ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання правочину. Як визначено п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Згідно ч.2 ст.230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Таким чином мають бути застосовані наслідки недійсності правочину, передбачені ч.1 ст.216 та ч.2 ст.230 ЦК України, а саме, автомобіль HYUNDAI GETZ підлягає поверненню [PERSON], а з останнього підлягає стягненню на користь [PERSON] подвійний розмір сплачених нею коштів, що складає 140 тис. грн..(70 тис.грн.х2). Крім того, внаслідок протиправних дій відповідача позивачка зазнала моральної шкоди, яка полягає у порушенні її нормального життєвого укладу, а саме неможливості протягом тривалого часу використовувати за призначенням річ, за яку вона сплатила кошти, необхідності протягом тривалого часу звертатися до суду за вирішенням спору, зявлятися до неодноразових судових засідань при розгляді справ. Разом з тим, визначаючи розмір завданої моральної шкоди, суд враховує характер правопорушення, глибину душевних страждань позивачки, вимоги розумності і справедливості, тривалості часу та зусиль на відновлення позивачкою порушених прав та знаходить вимоги позивачки щодо розміру моральної шкоди завищеними, вважає за доцільне стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial