Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

20 січня 2015 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS]. В даному будинку зареєстрований її колишній чоловік [PERSON], який з 01 березня 2013 року не проживає за вказаною адресою. На неодноразові її прохання відповідач відмовляються знятися з паспортної реєстрації, чим чинить їй перешкоди у володінні та користуванні житловим будинком. Тому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою [ADDRESS] . Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав повністю та просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлений належним чином у відповідності до положень ст. 74 ЦПК України, про причини неявки суд до відому не поставив, тому суд, в порядку ст. 224 ЦПК України, за згодою представника позивача, вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. За таких обставин, суд вважає, що [PERSON] у відповідності до положень ст. 74 ЦПК України повідомлений належним чином, а тому можливо проводити заочний розгляд справи у його відсутність. Представник Управління Державної міграційної служби в Сумській області до судового засідання не з'явився, про слухання справи повідомлений належним чином. Свідок [PERSON] суду підтвердила, що [PERSON] не проживає в будинку [ADDRESS] з березня 2013 року. Суд, проаналізував матеріали справи, вислухавши думку представника позивача та свідка, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку від 08 грудня 2005 року посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS], що підтверджується матеріалами справи ( а.с.6-8). За вказаною вище адресою зареєстрований [PERSON], з 27 серпня 1986 року, а 08 грудня 2005 року він подарував даний будинок [PERSON], з березня 2013 року за даною адресою не проживає (а.с.10-14). 12 грудня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується відповідним рішення суду (а. с. 9). Як встановлено судом, з березня 2013 року відповідач не проживає за місцем реєстрації, не користуються житловим будинком, не несе витрат по його утриманню, а проживає за іншою адресою. Однак, в добровільному порядку відповідач не знявся з реєстрації, а його реєстрація створює для позивачки перешкоди у реалізації права власності на будинок. Тому, суд вважає, що в даному випадку порушуються права позивачки, які необхідно захистити. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює: право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України та ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути примусово позбавленний права користування житловим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом за відповідним рішенням суду. Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своєю власністю на власний розсуд, усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усуненні будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Статтями 386 та 391 Цивільного кодексу України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до положень ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею)для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законом ( ст. 155 ЖК України). Відповідно до положень ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом, у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до положень ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, проаналізувавши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що [PERSON] без поважних причин більше одного року не користується житлом за місцем реєстрації в будинку, що належить позивачці, він відсутній протягом цього строку за місцем реєстрації. З урахуванням всіх обставин та суд вважає, що доводи позивачки заслуговують на увагу, а тому маються достатні підстави для захисту її прав та визнання відповідача таким, що втратив право на користування належним житловим будинком. На підставі викладеного,

Outcome: approved