Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

20.07.2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування земельної ділянки [ADDRESS], площею 0,062 га, кадастровий номер [NUMBER], укладений 24.06.2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною Альвіною Валеріївною 24.06.2016 року за реєстровим № 625; визнати недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS], укладений 24.06.2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною Альвіною Валеріївною 24.06.2016 року за реєстровим № 626. Свої вимоги мотивував тим, що 31.05.2016 між ним та [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], від імені якого діяв [PERSON], з другої сторони, та було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 0.0684 га, яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]. Відповідно до п.2.1. Договору, продаж земельної ділянки вчинено за 1524976,66 грн.. Позивач стверджує, що у вересні 2016 року стало відомо про те, що даним майном [PERSON] не міг розпоряджатися у зв'язку із тим, що воно знаходилося в іпотеці у [PERSON] та на нього було накладено заборону відчуження. Іпотека та заборона відчуження були зняті на підставі підроблених рішень суду, які були надані [PERSON] державному реєстратору. [PERSON], знаючи, що її дії містять ознаки злочину, одразу після продажу вищезазначеної земельної ділянки, з метою збереження свого майна та уникнення конфіскації, відчужила (подарувала) належне їй майно, а саме житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,062 га, кадастровий номер [NUMBER], за адресою: [ADDRESS], відповідачці [PERSON] чим на теперішній час унеможливила повернення грошових коштів йому та [PERSON], якими вона заволоділа шахрайським способом Позивач вважає, що вищезазначені договори дарування були укладені без наміру створення правових наслідків, а лише з метою протиправного унеможливлення конфіскації та повернення йому грошових коштів, а відтак дані правочини є фіктивними. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи сповіщалась належним чином, 11.12.2017 року звернулась до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою, однак належним доказів цього суду надала, що дало суду підстави продовжити розгляд справи у її відсутність. Третя особа [PERSON] у судове засідання також не з'явилась, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у її відсутність, в якій остання зазначає, що проти задоволення позову вона не заперечує. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позов, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 30 червня 1995 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Суворовської райради народних депутатів м. Одеси було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що було складено відповідний актовий запис за № 570 (а.с. 99). В період даного шлюбу народилась донька [PERSON], про що свідчить копія Свідоцтва про народження [NUMBER], що було видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Приморської рай адміністрації виконкому Одеської міськради (а.с. 98). Як вбачається з матеріалів справи, 27 квітня 2007 року на підставі Договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстр. № 1978 [PERSON] купила домоволодіння за адресою [ADDRESS], яке в цілому складається з житлового будинку, зазначеному на схематичному плані під літерою «А» житловою площею 78,4 кв.м., та надвірних споруд - сарай під літерою «Б», огорожа - № 1-4, мостіння - І, розташованих на земельній ділянці 617,0 кв.м. (а.с. 70). В подальшому, на підставі рішення Одеської міської ради від 05 жовтня 2007 року №1981-V [PERSON] приватизувала земельну ділянку площею 0,0620 га. яка знаходиться за адресою [ADDRESS], в результаті чого 19 грудня 2007 року нею було отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER], який було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010750502189 (а.с. 111). Статтею 61 СК України (в редакції чинній станом на 16.01.2007 року) було встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також судом встановлено, що [PERSON], на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, [NUMBER], виданого ОРФ ДП «ЦДЗК» 05.05.2005 року, на підставі договору дарування, посвідченого Корольовою Т.О. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 30.06.2004 року за р № 2105, належала земельна ділянка загальною площею 0,0674 га, в тому числі по угіддях: 0,0056 га - капітальна, 0,0004 га - тимчасова, 0,0075 га - прибудинкова територія, 0,0539 га - прибудинкова територія, яка розташована за адресою [ADDRESS] (а.с. 8). У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України (у редакції чинній станом на 01.01.2003 року) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Отже з урахуванням викладеного судом достовірно встановлено, що домоволодіння та земельна ділянка за адресою [ADDRESS] були спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON], натомість як земельна ділянка за адресою [ADDRESS] була особистою власністю останнього. 31 травня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В було посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого [PERSON], від імені якого на підставі довіреності діяв [PERSON], передав у власність (продав), а [PERSON] та [PERSON] прийняли у власність (купили), в рівних частках кожний, земельну ділянку загальною площею 0,0674 га, в тому числі по угіддях: 0,0056 га - капітальна, 0,0004 га - тимчасова, 0,0075 га - прибудинкова територія, 0,0539 га - прибудинкова територія, яка розташована за адресою [ADDRESS]. Кадастровий номер [NUMBER], з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 6-7). Відповідно до п. 2.1 даного Договору, за домовленістю сторін продаж земельної ділянки вчинено за 1 524 876, 66 гривень, які Продавець одержав від Покупців повністю до підписання цього договору, що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 31.05.2016 року, платіжним дорученням № 2 від 31.05.2016 року, виданим ПАТ «БАНК ВОСТОК». Також судом встановлено, що 24 червня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною Альвіною Валеріївною за реєстровим №625 було посвідчено договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON] передала безоплатно майно у власність (подарувала), а [PERSON] прийняла безоплатно у власність земельну ділянку загальною площею 0,0620 га, яка розташована за адресою [ADDRESS] (а.с. 108). Цього ж дня, 24 червня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною Альвіною Валеріївною за реєстровим №626 було посвідчено договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON] передала безоплатно майно у власність (подарувала), а [PERSON] прийняла безоплатно у власність житловий будинок, який розташований за адресою [ADDRESS] (а.с. 67). Слід зазначити, що вищевказані правочини були посвідчені у відповідності до ст. 65 СК України за згодою [PERSON], про що свідчать його відповідні нотаріально посвідчені заяви (а.с. 68, 110). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач та його представник у судовому засіданні посилались на те, що земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] громадянин [PERSON] не міг розпоряджатися у зв'язку із тим, що вона знаходилася в іпотеці у [PERSON] та неї було накладено заборону відчуження. Іпотека та заборона відчуження були зняті на підставі підроблених рішень суду, які були надані [PERSON] державному реєстратору. [PERSON], знаючи, що її дії містять ознаки злочину, одразу після продажу вищезазначеної земельної ділянки, з метою збереження свого майна та уникнення конфіскації, відчужила (подарувала) належне їй майно, чим на теперішній час унеможливила повернення грошових коштів [PERSON] та [PERSON], якими вона заволоділа шахрайським способом. Дійсно судом встановлено, що 23 січня 2017 року старшим слідчим СВ Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області майором поліції [PERSON] було повідомлено [PERSON] та [PERSON] про те, що вони підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 4 КК України, а саме заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах (а.с. 26-29). З вказаних повідомлень про підозру вбачається, що досудовим розслідуванням установлено, що в березні 2016 року у [PERSON] виник злочинний намір на заволодіння грошовими коштами [PERSON] та [PERSON] шляхом обману. З цією цілю [PERSON] вступивши у попередню злочину змову зі своєю дружиною - [PERSON], розробили план заволодіння грошовими коштами [PERSON] та [PERSON] З метою реалізації свого злочинного наміру [PERSON] спільно з [PERSON],- достовірно знаючи про те, що за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом ОМНО - Шепелюк Р.Ю., зареєстрованим в реєстрі за №1236, укладеним 27.08.2010 між ним та [PERSON], накладено заборону відчуження зазначеного у вищевказаному договорі майна, а саме земельної ділянки площею 0,0674 га (кадастровий номер [NUMBER]), розташованої за адресою: [ADDRESS], що посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Шепелюк Р.Ю., зареєстрований в реєстрі за №1237 від 27.08.2010, яка на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] належить [PERSON], за допомогою невстановлених досудовим розслідуванням осіб, отримала підроблені документі, необхідні для подальшого зняття заборони відчуження земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], а саме рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.04.2016 року по цивільний справі №520/318/16-ц. З метою реалізації свого злочинного наміру, спрямованого на заволодіння грошовими коштами [PERSON] та [PERSON] шляхом шахрайства [PERSON], діючи за нотаріально завіреної довіреності від імені [PERSON], яка посвідчена приватним нотаріусом ОМНО Образцовою T.A. та зареєстрована в реєстрі за №2620 від 19.10.2015, використовуючи завідомо підроблене рішення Київського районного суд м. Одеси від 06.04.2016 року по цивільний справі №520/318/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Приватний нотаріус ОМНО Шепелюк Р.Ю, про визнання припиненим зобов'язання за договором позики і іпотечним договором, зняття заборони відчуження з земельної ділянки площею 0,0674 га (кадастровий номер [NUMBER]), розташованої за адресою: [ADDRESS] 17.05.2016 надала його до Центру надання адміністративних послуг Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області, розташованого за адресою: 67801. Одеська область, Овідіопольський район, смт. Овідіополь, вул. Т.Шевченка. 169, який на підставі вказаного рішення зняв заборону відчуження на вищевказану земельну ділянку. 30.05.2016 [PERSON], діючи спільно з [PERSON], продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на заволодіння грошовими коштами [PERSON] та [PERSON] шляхом шахрайства, переконавши [PERSON] у законності правочину, тобто продажу земельної ділянки площею 0,0674 га (кадастровий номер [NUMBER]), розташованої за адресою: [ADDRESS], посилаючись на погане самопочуття, умовив останнього представляти його інтереси та знаходячись в офісі приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В., розташованому за адресою: [ADDRESS], видав на ім'я [PERSON] довіреність на продаж земельної ділянці, розташованої за адресою: [ADDRESS], яка зареєстрована в реєстрі за №594. Після чого, [PERSON], діючи спільно з [PERSON], з метою доведення свого злочинного наміру до кінця, 31.05.2016 приблизно о 10.00 годин, через представника [PERSON] у приміщенні нотаріальної контори, розташованої за адресою: м Одеса, вул. Фонтанська дорога, 55, усвідомлюючи, що заборона на відчуження майна знята незаконно, шляхом обману, уклав договір купівлі-продажу земельної ділянці площею 0,0674 га (кадастровий номер [NUMBER]), розташованої за адресою: [ADDRESS] з [PERSON] та [PERSON], який був засвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріально округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за №526. Після укладення договору, [PERSON] та [PERSON] заволоділи грошовими коштами [PERSON] у сумі 762 438,33 гривень, що підтверджується платіжним дорученням №1 від 31.05.2016 ПАТ «Банк Восток» та грошовими коштами [PERSON], що підтверджується платіжним дорученням №2 від 31.05.2016 ПАТ «Банк Восток» у сумі 762 438,33 гривень, всього на загальну суму 1 524 876, 66 гривень, що є особливо великим розміром. Таким чином, своїми умисними діями, [PERSON] та [PERSON] підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, а саме: заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах, що карається позбавленням волі на строк від п'яти до дванадцяти років з конфіскацією майна. У судовому засіданні достовірно встановлена та обставина, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси не перебувала цивільна справа № 520/318/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю. про визнання припиненим зобов'язання за договором позики та іпотечним договором, зняття заборони відчуження, а також цивільна справа № 520/1405/16-ц за позовом [PERSON] до Першого Київського ВДВС Одеського міського управління юстиції, третя особа [PERSON] про звільнення майна з під арешту, а відповідно й не ухвалювались рішення від 06.04.2016 року та 29.04.2016 року (а.с. 19-25). Разом з тим, суд бере до уваги, що на теперішній час відсутній вмотивований вирок суду про визнання винними [PERSON] та [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, а у відповідності до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Окрім того, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №92204016 від 18.07.2017 року вбачається, що власниками земельної ділянки за адресою [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON]. Відомості про реєстрацію іншого речового права; про державну реєстрацію іпотеки та обтяжень - відсутні (а.с. 18). Отже, за наявними в матеріалах справи доказами, суд не має можливості перевірити та встановити чи перебувала земельна ділянка за адресою [ADDRESS] взагалі під іпотекою, коли її було знято, ким та на підставі чого. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд звертає увагу, що з клопотаннями про витребування будь-яких доказів, а саме документів, які стали підставою для укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 травня 2016 року сторона позивача не зверталась, у зв`язку з чим справа розглядається за наявними у ній документами. Таким чином суд вважає, що позивач не довів причинно-наслідковий зв'язок між діями [PERSON] та [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та укладанням [PERSON] спірних договорів дарування. Крім того, вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги, що [PERSON] та [PERSON] на теперішній час є власниками земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], їх право власності ніким не оспорено та не скасовано, договір від 31.05.2016 року недійсним в судовому порядку не визнаний, доказів наявності рішення суду щодо звернення стягнення на вказану земельну ділянку чи її витребування у позивача суду надано не було, так як і не було надано доказів існування будь-яких рішень суду про стягнення з відповідача на користь позивача грошових сум, у зв`язку з чим взагалі залишилось не зрозумілим, які свої права та охоронювані законом інтереси захищає позивач, звертаючись до суду з даним позовом. Відповідно до ст. 6, ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору. Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст.717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст.718 Цивільного кодексу України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє, або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Відповідно до ч.1 ст.722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Відповідно до ст. 202 ЦПК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, це зокрема: його зміст не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, згідно вимог ч. 1 ст. 205 ЦК України, може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України визначає, що правочин є вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою (частина 2). Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Укладені договори дарування від 24 червня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] на думку суду, відповідають зазначеним вимогам закону. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно роз'яснень, наданих у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином або взагалі можуть не мати правової мети. Ознака фіктивності має бути властива діям обох сторін правочину. У випадку, коли одна сторона діяла лише для вигляду, а друга - мала за мету досягти правового результату, такий правочин не являється фіктивним. Тягар доказування фіктивності правочину покладається на особу, яка звернулася до суду із позовом про визнання такого фіктивного правочину недійсним, тобто, саме на позивача законом покладено обов'язок доведення відсутності наміру у сторін на створення правових наслідків на момент вчинення правочину. Це також визначено частиною 3 ст. 10 ЦПК України, яка покладає на сторін обов'язок по доведенню тих обставин, на які кожна із них посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не можу ґрунтуватися на припущеннях. В порушення вищевказаних вимог закону позивач не надав суду належних доказів, які би свідчили, що при укладенні оскаржуваних договорів дарування, сторони уклали їх без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Більш того, суд враховує той факт, що спірні договори буди укладені між матір'ю та донькою, а також укладаючи договори дарування [PERSON] та [PERSON] в п. 10 підтвердили, що ці договори не носять характеру уявного та удаваного правочину. Таким чином правочини, вчинені сторонами, на думку суду, не можуть бути визнані фіктивними, оскільки їх дії свідчать про намір набути, змінити чи припинити цивільні права та обов'язки, як це передбачено п. 5 ст. 203 ЦК України, а доказів зворотнього у судовому засідданні надано не було. Також відповідно до п. 36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 року нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Як вбачається із оспорюваного договору, нотаріусом роз'яснювався сторонам зміст договору та правові наслідки, які настануть. В момент їх укладення сторони договору мали на меті реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а саме - перехід права власності на нерухоме майно; сторонами договору було додержано усіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, який посвідчується нотаріально (ст.203 ЦК України), тому в задоволенні позову має бути відмовлено у повному обсязі. У відповідності до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. На підставі ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Отже, на думку суду, оспорюваними договорами права [PERSON] не порушені, а відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає лише порушене право особи у спосіб, встановлений законом, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Аналізуючи зібрані по справі докази, враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача не доведені, та взагалі є передчасними, обставини, викладені в позовній заяві, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, від так законні підстави для задоволення позову судом не встановлені. Крім того, суд вважає за доцільне роз`яснити позивачеві, що він не позбавлений права звернутись з позовом майнового характеру до відповідача в рамках розгляду кримінальної справи, порушеної у відношенні [PERSON] Також відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволені позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Судом встановлено, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24 липня 2017 року було вжито заходи забезпечення позову, шляхом накладення заборони відчуження земельної ділянки, площею 0,062 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та житлового будинку [ADDRESS]. З урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги, що у задоволенні позову відмовлено, суд вважає доцільним скасувати заходи забезпечення позову, які були вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24 липня 2017 року, у разі набрання рішенням законної сили. Зважаючи на викладене,

Outcome: dismissed