Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

20.12.2016 року [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення 21380 грн. боргу та 12137,46 грн. втрат від інфляції, а також відшкодувати за рахунок відповідача сплачений судовий збір. Вимоги заявника мотивовано невиконанням відповідачем свого зобовязання по поверненню позичених коштів. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення. Повідомлений судом про дату та час розгляду справи, про що свідчить підпис в поштовому повідомленні від 27.01.2017 року, відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив. Заперечення проти позову не надав. При даних обставинах, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача судом встановлено: 10 березня 2014 року позивач [PERSON] позичив відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 21380,00 грн., про що сторонами складено розписку. Відповідно до змісту розписки, позичені кошти [PERSON] зобов'язувався повернути до 31 грудня 2014 року. Однак, у визначений термін позичальник своє зобов'язання по поверненню позичених коштів не виконав, що стало підставою для звернення позивача до суду із позовом про відновлення порушених прав в судовому порядку. Крім іншого, позивач просить стягнути з відповідача втрати від інфляції, нараховані за період із дати прострочення виконання зобов'язання тобто з 01 січня 2015 року до кінця листопада 2016 року. Оцінивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. За ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання його умов сторонами. Відповідно до ч. 1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст. 1046 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15. Як зазначалось вище, [PERSON] своє зобов'язання по поверненню позичених коштів у визначений строк не виконав, заборгувавши станом на час розгляду справи в суді 21380 грн.. Доказів на підтвердження іншого, у т.ч. повернення позичених коштів, відповідачем не представлено. А тому, позовні вимоги про стягнення 21380 грн. основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зважаючи на суму боргу, визначені договором терміни виникнення у відповідача зобов'язання по поверненню позики, період нарахування втрат від інфляції, інші обставини справи, вимоги про стягнення 12137,46 грн. втрат від інфляції слід задовольнити. Вимогами ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі наведеного,

Outcome: approved