Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

21 березня 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Керамік-Плюс» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, мотивуючи позовну заяву тим, що 09 січня 2014 року позивача було прийнято на роботу на посаду начальника лабораторії з контролю виробництва до ТОВ «Керамік-Плюс», згідно наказу № 1 від 09 січня 2014 року. 15 лютого 2016 року [PERSON] було звільнено з роботи за згодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. 20 березня 2016 року позивач звернулась до відповідача з вимогою, у якому просила здійснити з нею розрахунок по заборгованості, однак на момент розгляду справи у суді жодних дій з боку ТОВ «Керамік-Плюс» здійснено не було. З огляду на зазначене вище, позивач дійшла висновку про необхідність звернутись до суду з даною позовною заявою та просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 21\~337 грн. 30 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день винесення судового рішення у сумі 1\~139 грн. 28 коп. Позивач [PERSON] до судового засідання не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась судом у встановленому законом порядку. На адресу суду надала заяву, у якій просить суд розгляд справи проводити за її відсутності та зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] до судового засідання не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась судом у встановленому законом порядку. На адресу суду надала заяву, у якій просить суд розгляд справи проводити за відсутністю представника відповідача та зазначила, що позовні вимоги визнає частково, а саме: у розмірах, які зазначені у довідці про заборгованість, що були надані суду. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши належну оцінку усім доказам, що є у справі, дійшов висновку про часткове задоволення вимог позовної заяви з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Із записів зроблених в трудовій книжці позивача [PERSON] вбачається, що 09 січня 2014 року остання була прийнята на посаду начальника лабораторії з контролю виробництва до ТОВ «Керамік-Плюс» в порядку переведення з ПП «Володимирський масив», на підставі наказу № 1 від 09 січня 2014 року. 15 лютого 2016 року позивач була звільнена з займаної посади за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, на підставі наказу № 15 від 15 лютого 2016 року (а.с. 4). З довідки про середню заробітну плату, нарахований дохід за 6 місяців ТОВ «Керамік Плюс», судом встановлено, що середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 83 грн. 11 коп. (а.с. 19). Відповідно до довідки ТОВ «Керамік Плюс» № 22 від 04 квітня 2016 року вбачається, що кінцевий розрахунок перед [PERSON] на час звільнення складає 19 444 грн. 78 коп., в тому числі компенсація за невикористану відпустку 241 грн. 15 коп. (а.с. 18). Таким чином, суд приходить до висновку, що при звільненні з позивачем не було проведено розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Так, суд прийшов до висновку, що правовідносини, що виникли між сторонами, є трудовими, тому регулюються КЗпП України, а саме главою VІІ в частині, що регулює оплату праці при звільненні працівника та відповідальності підприємства за затримку розрахунку при звільненні. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення міститься і в ст. 115 КЗпП України. Відповідно до розяснень, які містяться у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до ст. 97 КЗпП форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі, а у випадку, коли його не укладено, - власником або уповноваженим ним органом за погодженням із профспілковим органом, що представляє інтереси більшості працівників, або, за його відсутності, - з іншим органом, уповноваженим на представництво трудовим колективом, з урахуванням загальних положень законодавства про оплату праці, суд у разі вирішення спорів з цих питань має з'ясовувати, чи були і як саме вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами. При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами. Відповідно ст.ст. 94, 97 КЗпП України, ст.ст. 15, 21 Закону України «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган зобовязаний в першочерговому порядку виплачувати працівникові заробітну плату за виконану ним роботу у разі звільнення. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У п. 21 вищевказаного Пленуму зазначено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 2 зазначеної Постанови КМУ, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Пунктом 3 вказаної Постанови КМУ встановлюється, що при обчисленні середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад тощо). Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно із п. п. 5, 8 вищевказаної Постанови КМУ, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період. З довідки про середню заробітну плату, нарахований дохід за 6 місяців ТОВ «Керамік Плюс», судом встановлено, що середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 83 грн. 11 коп. (а.с. 19) Судом було встановлено, що розмір середнього заробітку за весь час затримки виплати становить 2 908 грн. 85 коп. (83 грн. 11 коп. ? 35 робочі дні = 2 908 грн. 85 коп.). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що станом на день розгляду справи підприємство не виплатило заборгованість по заробітній платі на дату звільнення в сумі 19 444 грн. 78 коп. та середній заробіток за весь час затримки виплати в сумі 2 908 грн. 85 коп. Суд вважає, що заборгованість з відповідача на користь позивача підлягає примусовому стягненню. Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору за подачу позову про стягнення заробітної плати, згідно ст. 88 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача в розмірі 551 грн. 20 коп. в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial