Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

21 квітня 2015 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся представник позивача [PERSON] за довіреністю, - [PERSON] із вищевказаним позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що приводом для звернення до суду є зняття з реєстраційного обліку відповідача [PERSON], котра зареєстрована за адресою: [INFO], кв.№82, але фактично там тривалий час не проживає, жодним чином участі в утриманні житла не приймає. На даний час у квартирі за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Рязанова, буд.№11, кв.№82, зареєстрованими значаться три особи, в тому числі і відповідач [PERSON] Однак, фактично у квартирі постійно проживає одна особа, а саме син позивача [PERSON], - [PERSON], [INFO]. Вказував на те, що дана квартира належить позивачеві [PERSON] на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності від 10 вересня 2010 року, серія САС №986566 та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27488148 від 30 вересня 2010 року. У вересні 2008 року, син позивача [PERSON], - [PERSON], одружився із відповідачем по справі, - [PERSON], які за згодою власника квартири почали проживати та зареєструвалися за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Рязанова, буд.№11, кв.№82. Від шлюбу у них народилася дитина, син, - [PERSON], [INFO]. Подружнє життя між ними не склалося, в результаті чого згідно рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 грудня 2014 року, справа №210/3876/14-ц (провадження №2/210/1690/14), шлюб між ними було розірвано. При цьому, відповідач ще до розлучення, а саме з жовтня 2014 року виїхала з місця проживання (реєстрації) зі спільною із сином позивача дитиною за достеменно невідомою адресою. Зазначав, що участі в утриманні житла, оплаті комунальних послуг, проведенні поточного ремонту, тощо, відповідач участі не бере. Факт відсутності відповідача [PERSON] за адресою реєстрації підтверджується актом про не проживання, складеного мешканцями будинку №11 по вул. Рязанова в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Відносно реєстрації у вищезазначеному приміщенні онука позивача [PERSON], - [PERSON], то стосовного його реєстрації у спірній квартирі у нього претензій на даний момент не має, а місце реєстрації онука може бути змінено в майбутньому за бажанням відповідача. На підставі викладеного просив позовні вимоги задовольнити, та винести рішення, яким визнати відповідача [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування квартирою №11 в будинку №82 по вулиці Рязанова в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Присутні у судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], кожен окремо надали пояснення по суті справи, підтримали позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просили суд їх задовольнити. Присутні у судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], кожен окремо надали пояснення по суті справи, проти задоволення позовних вимог заперечували у повному обсязі, вважаючи їх необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. Надали до суду письмові заперечення, в яких посилалися на ті обставини, що у відповідності до вимог ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року, члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Крім того, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялись в житло у якості членів сімї, суд повинен врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватись згідно з вимогами ст.ст.405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений у разі відсутності особи понад рік у спірному житловому приміщенні. Вважають, що враховуючи вказане, та той факт, що позивач умисно не надавав відповідачу доступ до житла шляхом заміни замків у вхідних дверях, факт відсутності відповідача за вказаною адресою менше року, безпідставні посилання позивача та його представника на норми ЖК України, вказують на те, що вказаний позов є безпідставним та не може бути задоволений. На підставі викладеного просили у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Допитаний в ході судового розгляду свідок [PERSON] суду пояснив, що позивач [PERSON] є його батьком, а відповідач [PERSON], колишньою дружиною. Вказував на те, що він зареєстрований та фактично проживає за адресою: [INFO], кв.№11. Окрім нього у вказаній квартирі значаться зареєстрованими, однак фактично не проживають його колишня дружина [PERSON], та їх спільний малолітній син, - [PERSON], [INFO]. Зазначав, що під час перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, вони проживали у спірній квартирі з жовтня 2010 року. Квартира належить його батькові, позивачеві [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від вересня 2010 року, котру він успадкував після смерті своїх батьків. В квартирі він та відповідач були зареєстровані його батьком, позивачем [PERSON], зі згоди останнього. Фактично шлюбні відносини з відповідачем припинилися в лютому 2014 року, а шлюб було розірвано в грудні 2014 року. Причиною розпаду сімї слугувало те, що його не влаштовувало їхнє сімейне життя, та він запропонував відповідачеві піти. Посилався на ті обставини, що речі відповідача і досі знаходяться у спірній квартирі. За спільне подружнє життя ними було придбане певне майно, а саме побутова техніка. На даний час спору стосовно його поділу між ним та відповідачем [PERSON] не має. Після того, як відповідач [PERSON] виїхала з квартири, ключі від неї вона не повертала, з приводу чого, в подальшому у грудні 2014 року, було змінено вхідні замки до квартири. Вказував на те, та не заперечував проти тієї обставини, що вхідні замки квартири було замінено для того, щоб відповідач [PERSON] не мала до неї доступу. Вважає, що проживання його та відповідача в одній квартирі не є можливим. Вислухавши пояснення учасників процесу, свідка, повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З письмових матеріалів справи судом встановлено, що позивачеві [PERSON] (а.с.5, 6) на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 вересня 2010 року, виданого виконавчим комітетом Криворізької міської ради, належить двокімнатна квартира після перепланування загальною площею 55,6 кв.м., житловою площею 25,8 кв.м., розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Рязанова, буд.№11, кв.№82 (а.с.7). Дана обставина також підтверджується копією витягу про реєстрацію КП ДОР «Криворізьке БТІ», права власності на нерухоме майно №27488148 від 30 вересня 2010 року, реєстраційний №11845770, номер запису 5112, в книзі 15-КВ-102 (а.с.8). З копії довідки №39 від 03 квітня 2015 року (а.с.4), виданої за підписом голови правління та бухгалтера Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Рязанова 11» вбачається, що позивач [PERSON] є уповноваженим власником квартири [ADDRESS], та в ній значаться зареєстрованими, син позивача [PERSON], - [PERSON], [INFO], його колишня невістка, відповідач [PERSON], [INFO], та їх спільний малолітній син, - [PERSON], [INFO] (а.с.10). З копії паспорту позивача [PERSON] вбачається, що останній значиться зареєстрованим та фактично проживає за адресою: [INFO], кв.№4 (а.с.5). З пояснень сторін та свідка судом встановлено, що відповідач [PERSON] була зареєстрована за адресою: [INFO], кв.№82, позивачем [PERSON] за його на те згодою. З копії рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 грудня 2014 року, справа №210/3876/14-ц, провадження №2/210/1690/14, вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.9). З наданих до суду актів про не надання доступу до приміщення вбачається, що ними встановлено ті обставини, що 04 жовтня 2014 року, 02 червня 2015 року та 20 березня 2015 року, відповідачеві [PERSON] не було надано доступу до житла за місцем її офіційної реєстрації: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Рязанова, буд.№11, кв.№82 (а.с.28, 29, 30). З акту від 14 вересня 2015 року, складеного мешканцями будинку №11 по вул. Рязанова в м. Кривому Розі Дніпропетровської області вбачається, що було встановлено ту обставину, що [PERSON] не проживає у [INFO], з 01 лютого 2014 року по день складання акту (а.с.48). З копії заочного рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 листопада 2015 року, яке набрало законної сили 12 січня 2016 року, вбачається, що було задоволено позовні вимоги [PERSON], яка також діяла в інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], Служба у справах дітей виконкому Дзержинської районної у місті ради про вселення в житлове приміщення, та вирішено питання стосовно вселення [PERSON] та малолітнього [PERSON], 22 липня 2011 року в квартиру [ADDRESS] (а.с.70-72). Відповідно до ст.ст.47 - 48 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до ч.5, ч.6 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно зі ст.ст.64, 65 ЖК УРСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Стаття 71 ЖК України передбачає, що у разі відсутності наймача або членів його сім'ї у житловому приміщенні понад шість місяців, він втрачає право користування ним. Відповідно до ст.107 ч.2 ЖК України, член сім'ї який вибув на постійне місце проживання в інше жиле приміщення, втрачає право користування жилим приміщенням з якого вибув. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності особи понад встановлені строки, згідно ст.72 ЖК України провадиться в судовому порядку. Як роз'яснено у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року, з послідуючими змінами та доповненнями, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причину відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності: перебування у відрядженні у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо, суд може продовжити пропущений строк. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст.405 ЦК). При цьому суд наголошує на те, що відповідно до роз'яснень, що містяться у п.39 Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справа про захист право власності та інших речових прав» в якому зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК), таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. У разі виникнення спору між власником і членами (колишніми) його сім'ї суд повинен врахувати, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст.405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні. Ці норми закону є гарантією житлових прав громадян, тимчасово відсутніх у місці постійного проживання. У ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме до п.1 ст.8, дана Конвенція гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Термін «житло», в тлумаченні Європейського суду з прав людини означає переважно місце, де особа мешкає на постійній основі, проте, цей термін може поширюватись і на місце, де особа мала твердий намір мешкати. На підставі викладеного, та враховуючи ті обставини, що позивач [PERSON] умисно не надавав відповідачу [PERSON] доступ до житла шляхом зміни замків у вхідних дверях, на що вказував допитаний в ході судового розгляду свідок [PERSON], котрий є сином позивача, не заперечував і сам позивач, та що встановлено відповідним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 листопада 2015 року, котре не оскаржено, та набрало законної сили 12 січня 2016 року, суд приходить до висновку, що посилання позивача та його представника на факт відсутності за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Рязанова, буд.№11, кв.№82, відповідача більше року, та посилання на норми ЖК України, є безпідставними, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. У звязку з відмовою у задоволенні позову, суд в порядку ст. 88 ЦПК України, не вирішує питання про розподіл судових витрат. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed