Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

21 серпня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом. Мотивував свої вимоги тим, що його племінник [PERSON] безпідставно звинувачує його у тому, що він відмовився лікувати його тяжко хворого на онкологічну хворобу батька [PERSON], який у 2013 році проходив лікування в Сумському обласному онкологічному диспансері. Уточнивши в судовому засіданні спосіб захисту, просив зобов'язати відповідача письмово на його адресу вибачитись перед ним та відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 5000 грн., якої він зазнав у наслідок такого приниження. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві заперечив проти задоволення позову, просив справу розглядати без його присутності. Заслухавши пояснення [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що на адресу та ім'я [PERSON] надходили листи від різних органів та посадових осіб, зокрема: 29 березня 2013 року від Управління охорони здоров'я Сумської обласної державної адміністрації стосовно звернення [PERSON] щодо надання медичної допомоги його братові [PERSON] (а.с.26); 01 серпня 2013 року від Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, в якому [PERSON] надавалась відповідь про опрацювання його звернення щодо надання допомоги його братові [PERSON] (а.с.45); 13 серпня 2013 року від Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини аналогічного, що і попередній лист, змісту (а.с.30); 01 листопада 2013 року від Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, в якому [PERSON] надавалась відповідь про вчинені на його прохання організаційні заходи щодо надання допомоги його братові [PERSON] (а.с.50); 13 січня 2014 року від Міністерства охорони здоров'я України, у якому Національному інституту раку Міністерства охорони здоров'я України запропоновано опрацювати звернення [PERSON] щодо забезпечення медичною допомогою [PERSON] в умовах інституту (а.с.44); 27 січня 2014 року від Міністерства охорони здоров'я України, у якому надано відповідь на звернення стосовно забезпечення медичною допомогою [PERSON] (а.с.22); 10 лютого 2014 року від Міністерства охорони здоров'я України, у якому Національному інституту раку Міністерства охорони здоров'я України запропоновано опрацювати звернення [PERSON] та надати можливість для забезпечення необхідною медичною допомогою [PERSON] (а.с.24); 12 березня 2014 року від Міністерства охорони здоров'я України, у якому Національному інституту раку Міністерства охорони здоров'я України запропоновано опрацювати звернення [PERSON] (а.с.51); 11 квітня 2014 року від Національного інституту раку Міністерства охорони здоров'я України стосовно обстеження [PERSON] у відповідному відділенні інституту в період із 20 по 23 серпня 2013 року, із становленням діагнозу та курсу лікування (а.с.27); 20 квітня 2014 року від Національного інституту раку Міністерства охорони здоров'я України аналогічного, що і попередній лист, змісту (а.с.28); 30 квітня 2014 року від Міністерства охорони здоров'я України, у якому Національному інституту раку Міністерства охорони здоров'я України запропоновано опрацювати спрямоване до прокуратури Голосіївського району м.Києва звернення [PERSON] (а.с.23); 27 червня 2014 року від Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про те, що питання захисту права [PERSON] на доступне та ефективне лікування, організації його лікування упродовж червня-вересня 2013 року постійно знаходились на контролі в Секретаріаті уповноваженого з прав людини (а.с.21). 06 червня 2014 року [PERSON] надіслав Липоводолинському суду Сумської області заперечення у справі №581/252/14-ц про визнання заповіту недійсним, у 6-му абзаці якого зазначив що, «позивач відмовився проводити належне лікування батька» (а.с.43). Частиною 1 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.2 ст.47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Поширення відповідачем відомостей про те, що позивач відмовився лікувати тяжко хворого на онкологічну хворобу брата, є суб'єктивною думкою, а відповідно не може бути предметом судового захисту відповідно до ст.277 ЦК України, оскільки суд її відносить до оціночних суджень, тобто таких, що не підлягають перевірці - [PERSON] міг сприяти у лікуванні, піклуватись про хворого брата, давати ліки тощо, але в жодному разі не проводити належне лікування, що є виключною компетенцією лікарів. Надані [PERSON] докази вказують лише на численні його звернення до різних органів стосовно надання медичної допомоги його брату. За таких обставин, відсутні і підстави для застосування положень ст.280 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода підлягає відшкодуванню фізичній особі у разі порушення її особистого немайнового права. Крім того, щодо обраного способу захисту, то відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Тому,

Outcome: approved