Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

20 жовтня 2020 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до Маріупольської міської ради з позовом про визнання за нею права користування житловим приміщенням, а саме квартирою, загальною площею 69,84 кв.м., житловою площею 47,76 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявленого позову посилалася на те, що вона зареєстрована та мешкає в трикімнатній квартирі [ADDRESS] , частка якої нею приватизована у 2000 році та видано свідоцтво на право власності, а частку, як склад квартири [NUMBER] , вона отримала на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради № 150 від 17.06.2015 року, у зв`язку з чим на її ім`я було видано ордер № 007201 від 22 червня 2015 року на склад сім`ї з двох осіб: на неї та онука [PERSON] . Таким чином, вони з онуком стали користувачами вказаної квартири, частка з якої знаходиться в її власності, а частка неприватизована. Після отримання ордеру вони звернулися до органу реєстрації осіб житлових приміщень задля упорядкування права користування та реєстрації в трикімнатній квартирі [ADDRESS] . [INFO] її онук скоропостижно помер. З метою виключення нарахування плати за комунальні послуги на онука та з метою подальшої до приватизації означеної квартири, вона звернулася до комунальних служб, у тому числі до ЖКП «Азовжитлокомплекс», де дізналася, що не може здійснити до приватизацію, оскільки 28 вересня 2018 року знята з реєстрації в квартирі [ADDRESS] . Зазначила, що вона дійсно у 2018 році здійснювала перереєстрацію в квартирі [ADDRESS] , щоб упорядкувати документи, однак про те, що знята з реєстрації в кімнаті дізналася лише після смерті онука. У урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 16 березня 2021 року просила суд визнати за нею право користування житловою кімнатою площею 13,04 кв.м. у трикімнатній квартирі [ADDRESS] , надану їй на підставі ордеру серії КО № 007201 від 22 червня 2015 року. 02 лютого 2021 року відповідачем в особі [PERSON] наданий відзив на позовну заяву, в якому остання просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на наступне. Кімната житловою площею 13,04 кв.м. в трикімнатній квартирі [ADDRESS] . Вказана кімната знаходилася у користуванні [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради № 150 від 17.06.2015 року. Інша частка зазначеної квартири, а саме дві кімнати загальною площею 34,72 кв.м. належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 24.02.2000 року. [INFO] [PERSON] помер, у зв`язку з чим 03.07.2020 року був знятий з реєстрації по спірній квартирі. Таким чином, по спірній квартирі існували два окремих особистих рахунки: згідно з першим: дві кімнати жилою площею 34,72 кв.м. приватизовані [PERSON] . Згідно з другим: кімната жилою площею 13,04 кв.м. є вільною, оскільки [PERSON] вибув 30.07.2020 року (у зв`язку із смертю), а [PERSON] вибула 28.09.2018 року на підставі заяви про зняття з реєстрації місця проживання. Доказів мешкання та ведення спільного господарства позивача із онуком [PERSON] не надано. Позивач не знаходиться на квартирному обліку як така, що потребує житло. Вона забезпечена житловою площею, а тому підстави для визнання за нею права користування ізольованою кімнатою, площею 13,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , відсутні. 16 березня 2021 року позивачкою надана відповідь на відзив, в якому вона зазначила, що спірна кімната площею 13,04 кв.м. в трикімнатній квартирі [ADDRESS] не є самостійним предметом найму, а входить до складу вказаної трикімнатної квартири. З приводу здійснення дій щодо перереєстрації зазначила, що реєстрація, зняття з реєстрації та знову реєстрація у квартирі [ADDRESS] була вимушеною обставиною, обумовленою приведенням у відповідність реєстраційного обліку щодо підтвердження її права на користування трикімнатною квартирою як цілим неподільним об`єктом, та саме таким чином вона діяла за наданими їй рекомендаціями від ЖКП «Азовжитлокомплекс» та органу ЦНАБ. При цьому, перереєстрація її за однією і тією же адресою не свідчить про втрату її права користування та закон не вимагає від неї вчиняти додаткові дії щодо підтвердження права у кімнаті, що не є самостійним предметом найму. Разом із позовною заявою позивачкою подана заява про витребування доказів, в якій вона просила витребувати з управління оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради засвідчені належним чином копії усіх документів на підставі яких здійснювалася реєстрація та знаття з реєстрації [PERSON] , починаючи з 22 червня 2015 року. 06 листопада 2020 року відповідачем Маріупольською міською радою надане клопотання про заміну на належного відповідача - виконавчий комітет Маріупольської міської ради. 16 березня та 24 березня 2021 року позивачкою надані клопотання про виклик свідків. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 23 жовтня 2020 року відкрите провадження у справі за правилами спрощеного провадження. Крім того, витребувано з управління оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради засвідчені належним чином копії усіх документів на підставі яких здійснювалася реєстрація та знаття з реєстрації [PERSON] , починаючи з 22 червня 2015 року. Ухвалою суду від 24 листопада 2020 року замінено первісного відповідача Маріупольську міську раду на належного відповідача - виконавчий комітет Маріупольської міської ради. Позивачка у судове засідання не з`явилася, 22.02.2021 року надала заяву про розгляд справи в її відсутності за участю її представника [PERSON] . Представник позивачки [PERSON] , діюча на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив. Просила позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Доповнила, що, оскільки спірна кімната є ізольованою, вона може бути окремим предметом договору найму жилого приміщення. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що дві кімнати, площею 34, 72 кв.м., трикімнатної квартири [ADDRESS] належать на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 24.02.00 року та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою Маріупольською держнотконторою 28.07.2015 року (а.с. 19, 50). Кімната площею 13,04 кв.м. вказаної квартири була надана на підставі ордеру № 007201 від 22.06.2015 року [PERSON] на сім`ю з двох осіб, у тому числі на онука [PERSON] . Ордер виданий на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради № 150 від 17 червня 2015 року (а.с. 12, 15). Як вбачається з копії особового рахунку № [NUMBER] , виданого 06.07.2020 року, 01 вересня 2015 року позивачка [PERSON] та її онук [PERSON] 01 вересня 2015 року зареєструвалися у наданій їм на підставі ордеру від 22.06.2015 року кімнаті квартири [ADDRESS] [INFO] [PERSON] помер, про що 24 червня 2020 року Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с. 18). У зв`язку зі смертю [PERSON] був знятий з реєстрації 03.07.2020 року (а.с. 19). Судом встановлено, що на квартиру [ADDRESS] відкрито два особових рахунки: № [NUMBER] на кімнату площею 13,04 кв.м., та № 902812Б на кімнати площею 34,72 кв.м. Як вбачається з копій вказаних особових рахунків № [NUMBER] та № [NUMBER] [PERSON] 28 вересня 2018 року знялася з реєстрації кімнати площею 13,04 кв.м. квартири [ADDRESS] , яка є державною власністю, та 08 жовтня 2018 року зареєструвалася у кімнатах площею 34,72 кв.м. цієї же квартири, що належить їй на праві власності. При цьому, як пояснили свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні, які є сусідами позивачки, квартира [ADDRESS] , раніше була комунальною власністю, де проживали по декілька сімей, як і більшість квартир на той час. З 2015 року, після надання [PERSON] кімнати, що звільнилася в їх квартирі, вони з онуком стали проживати в усій квартирі, використовуючи всі три кімнати. Проживали вони однією сім`єю, вели сумісне господарство, мали спільний бюджет, робили разом ремонт, міняли вікна. Ніхто з них нікуди не виїжджав, про реєстрацію та зняття з реєстрації позивачки у вказаній квартирі їм нічого не відомо. За даними Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, наданими відповідно до ухвали суду, з 14 березня 2018 року [PERSON] три рази (14.03.2018 року, 25.09.2018 року та 08.10 2018 року) реєструвалася за адресою: [ADDRESS] , та два рази знімалася з реєстрації за вказаною адресою (19.09.2018 року та 28.09.2018 року). При цьому, як вбачається із заяв про реєстрацію та зняття з реєстрації, [PERSON] не було конкретизовано, в яку саме частину квартири її зареєструвати (а.с. 46-63). Підсумовуючи наведене, суд приймає до уваги твердження позивачки та її представника, що реєстрація, зняття з реєстрації та знову реєстрація у квартирі [ADDRESS] була вимушеною обставиною, обумовленою приведенням у відповідність реєстраційного обліку щодо підтвердження права на користування позивачкою трикімнатною квартирою як цілим неподільним об`єктом, та саме таким чином вона діяла за наданими їй рекомендаціями від ЖКП «Азовжитлокомплекс» та органу ЦНАБ. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх повнолітніх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Вказані правова позиція викладена в п. 9 постанови Пленуму ВСУ 3 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму ВСУ № 15 від 28 травня 1998 року. Як роз`яснив Пленум ВСУ в п. 15 постанови від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй в цьому. Відповідно до абз. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням , в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин,а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії»). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі « МакКенн проти Сполученого Королівства»). У п. 36 рішення від 18.11.2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом ст.. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції залежить від фактичних обставин справи,а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995 року). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Отже, враховуючи той факт, що позивачка з 14 березня 2018 року по 28 вересня 2018 року три рази реєструвалася та два рази знімалася з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , не вказуючи при цьому конкретні кімнати (особистий рахунок), беручи до уваги похилий вік позивачки, суд приходе до висновку, що [PERSON] , продовжуючи користуватися спірною частиною квартири, наданою їй на підставі ордеру, не мала на меті її втрату, та має право на визнання право користування житловою кімнатою площею 13,04 кв.м. у трикімнатній квартирі [ADDRESS] . Крім того, відповідно до ст.. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі, частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо). Згідно ст.. 47 ЖК України норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Таким чином, оскільки спірна кімната має площу 13,04 кв.м., вона не може бути надана іншій чужій особі для користування. На підставі викладеного, суд приходе до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] та визнання за нею право користування житловою кімнатою площею 13,04 кв.м. у трикімнатній квартирі [ADDRESS] , наданою їй на підставі ордеру серії КО № 007201 від 22 червня 2015 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved