Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-07 00:00:00

20 липня 2016 року до суду надійшла зазначена позовна заява та передана судді [PERSON]. У зв`язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку з 17.10.2017 року, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 22.11.2017 року справа надійшла в провадження судді Притули Н.Г. В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування завданої матеріальної шкоди в розмірі 53 384,29 грн.; витрати за проведення експертної оцінки в розмірі 1 515,00 грн. Вимоги обгрунтовані тим, що 12.12.2016 року в м.Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів «Ніссан», державний номер [NUMBER] під керуванням відповідача, який в порушення ПДР України здійснив зіткнення з автомобілем «Шкода», державний номер [NUMBER] , що призвело до пошкоджень обох транспортних засобів. Внаслідок пошкодження автомобіля позивача була спричинена шкода, яка визначається в розмірі 53 384,29 грн. За складання звіту позивач сплатив 1 500,00 грн. В судове засіданні позивач та його представник не з`явились, звернулись до суду із заявою про слухання справи у їх відсутність. Просили задовольнити позовні вимоги так як у страхової компанії відсутній обов`язок сплатити страхове відшкодування. В запереченнях, які подані до суду 29.05.2017 року представник відповідача зазначив, що заперечує проти задоволення заявлених вимог на тій підставі, що так як провадження у справі про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення, тому відсутні підстави для відшкодування матеріальної шкоди. В судові засідання відповідач та його представник не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомили. А тому на підставі положень статті 223 ЦПК України суд ухвалив про подальше слухання справи у відсутність сторін. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про задоволення позову за наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 12.12.2015 року в м.Києві за участі автомобілів «Ніссан», державний номер [NUMBER] під керуванням відповідача та «Шкода», державний номер [NUMBER] , який належить на праві власності [PERSON] та під його керуванням відбулась дорожньо-транспортна пригода. 12.12.2015 року відносно [PERSON] був складений протокол про порушення п.13.1 ПДР України за що передбачена відповідальність за ст.124 КУпАП. Постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 01.02.2016 року матеріали справи про адміністративне правопорушення стосовно [PERSON] за ст. 124 КУпАП направлено до Управління патрульної служби МВС у м.Києві для належного оформлення, виконання вимог ст. 256 КУпАП. В подальшому постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 11.04.2016 року провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ст.124 КУпАП закрито за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. Постановою Апеляційного суду м.Києва від 23.05.2019 року постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року про закриття провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] , [INFO] , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, змінено. Виключено з резолютивної частини рішення про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю події адміністративного правопорушення. В решті постанову залишено без змін. Як встановлено судом, згідно протоколу про адміністративне правопорушення АП2 № 331948 від 12 грудня 2015 року, вбачається, що ДТП сталася на Софійській площі в м. Києві, проте в схемі ДТП зазначено іншу адресу, а саме вул. В. Житомирська, 2 в м. Києві . Місцем складання протоколу інспектором одночасно зазначено дві адреси: м. Київ, Софійська площа та вул. В.Житомирська, 2. В той же час, як в суді першої інстанції, так під час судового розгляду в апеляційному суді [PERSON] стверджував, що ДТП сталася по вул. В.Житомирській в м. Києві. У зв`язку з такими суперечливими даними, суд постановою від 01 лютого 2016 року матеріали справи про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] направив до управління поліції для належного оформлення, проте недоліки не були усунуті, а матеріали провадження повернуті до районного суду, оскільки відповідно до ст. 256 КУпАП не передбачено можливості внесення змін, доповнень або уточнень в бланк протоколу про адміністративне правопорушення. Повертаючи матеріали провадження до районного суду, до них були долучені письмові пояснення інспектора патрульної служби, який склав протокол про адміністративне правопорушення від 12 грудня 2015 року, та який стверджує, що дорожньо-транспортна пригода сталася на вул. В.Житомирській, 2 в м. Києві. Зі схеми дорожньо-транспортної пригоди, з якою згідні були обидва учасника ДТП, про що свідчать їхні підписи в схемі, вбачається, що ДТП мало місце, а також зазначено факт наявності механічних ушкоджень на автомобілях. Крім того, допитаний в суді апеляційної інстанції [PERSON] не заперечував факту ДТП, як і не заперечував в своїх письмових поясненнях про це інспектор патрульної поліції. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважав, що суд першої інстанції помилково закрив провадження у справі у зв`язку з відсутністю події адміністративного правопорушення. В той же час, суд погодився з висновком судді першої інстанції про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Як вбачається з матеріалів провадження, а саме: протоколу про адміністративне правопорушення, схеми ДТП, пояснень [PERSON] , [PERSON] та інспектора патрульної поліції, в них є суттєві розбіжності щодо визначення місця ДТП. Апеляційний суд зазначив, що оскільки лише з обставин, зазначених в протоколі про адміністративне правопорушення, може виходити суд при вирішенні справи, а відомості про місце події в ньому протирічать поясненням [PERSON] та [PERSON] , апеляційний суд вважав, що висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення є законним та обґрунтованим. Так як судом не було встановлено вину учасників дорожньо-транспортної пригоди, на підставі ухвали суду була проведена судова автотехнічна експертиза та згідно з висновком судового експерта від 12.02.019 року в дорожній обстановці, з технічної точки зору, дії водія автомобіля «Нісан» [PERSON] регламентуються вимогами п.13.1 та або п.2.3.б ПДР України та ПДР України для даної дорожньої обстановки не передбачені вимоги, які б регламентували дії водія транспортного засобу до якого небезпека наближається ззаду. Дії водія [PERSON] не відповідали вимогам п.13.1 та (або) п.2.3.б ПДР України. У експерта відсутні підстави вважати, що дії водія [PERSON] такими, що не відповідали вимогам ПДР України. Також експерт встановив, що невідповідність дій водія автомобіля «Ніссан» [PERSON] вимогам п.13.1 та (або) п.2.3.б ПДР України з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. Суд не має підстав не брати до уваги зазначений висновок, оскільки експертом повно проаналізовано пояснення учасників пригоди, розташування транспортних засобів та їх пошкодження, висновок експерта є повним та ясним. Звітом про оцінку матеріального збитку від 03.06.2016 року, складеного ТОВ «Малеас» матеріальний збиток,завданий внаслідок пошкодження після ДТП власнику автомобіля «Шкода», державний номер [NUMBER] становить 53 384,29 грн. Як було встановлено під час розгляду справи, цивільна відповідальність відповідача на день пригоди була застрахована ТДВ «Експрес-Страхування» згідно з полісом №АІ/3561830, проте позивачу було відмовлено у виплаті страхового відшкодування на підставі статті 37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - у зв`язку з неподанням впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди заяви про страхове відшкодування. Згідно зі статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (стаття 1187 ЦК України). Стаття 1192 ЦК України визначає, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15- ц; провадження № 14-176цс18 викладеної у п.п. 49 - 51, 53, 55 -57 визначено, що згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи. Відповідно до п.п. 33.1.1., 33.1.4. ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Відповідно до п. п. 37. 1., 37.1.4. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Як встановлено в судовому засіданні, позивач не звертався протягом 12 місцяв з дня дорожньо-транспортної пригоди до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у провадженні № 14-176цс18, розглядаючи справу, спір у якій стосувався аналогічних правовідносин, відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, зазначивши, що покладення обов`язку з відшкодування у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Враховуючи те, що позивач в порушення вимог діючого законодавства не звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування та відповідно у останнього відсутній обов`язок по виплаті страхового відшкодування. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Отже, так як в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] порушив ПДР України внаслідок яких було пошкоджено автомобіль позивача та спричинена матеріальна шкода, страхова компанія не має законом передбачених підстав для виплати страхового відшкодування, а тому приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 53 384,29 грн. завданої матеріальної шкоди та 1 515,00 грн. за складання звіту. Крім того, на підставі положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати -551,20 грн. - судового збору та 4 290,00 грн., сплачених за проведену експертизу.

Outcome: approved