Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

20 грудня 2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який було надіслано на адресу суду 12 грудня 2013 року, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 15 грудня 2007 року в розмірі 12342 грн. 05 коп. Позовні вимоги було обґрунтовано тим, що між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (далі - банк) правонаступником якого є позивач, та відповідачем було укладено договір карткового рахунку, відповідно до умов якого відповідачу було відкрито кредитну лінію з кредитним лімітом у розмірі 250 грн. під 22,80 відсотків річних від залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії платіжної карки. У позові зазначалося, що вище вказаний договір було укладено шляхом приєднання відповідача на підставі поданої заяви до умов, запропонованих банком в умовах та правилах надання банківських послуг та правилах користування платіжною карткою. В позові позивач вказував, що зобов'язання з повернення отриманих у кредит коштів відповідач належним чином не виконувала, а тому станом на 31 січня 2013 року має вищевказану заборгованість, за стягненням якої вимушений звернутися до суду. Представник позивача подав заяву, в якій позов підтримав, просив справу розглядати за його відсутності. Відповідач про дату, час та місце судового розгляду належним чином повідомлявся, в судове засідання не з'являвся два рази поспіль, клопотань про відкладення розгляду справи та заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав, про поважність причин неявки суд не повідомив. Представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, тому суд відповідно до вимог статтей 224, 225 ЦПК вбачає підстави для проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення за наявними у справі доказами. У судовому засіданні встановлено наступні фактичні обставини спірних правовідносин між сторонами у справі. 15 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», назва якого в подальшому була змінена на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», та відповідачем було укладено договір про надання банківських послуг, шляхом приєднання в порядку ст. 634 ЦК України до умов, запропонованих банком в письмових Умовах та правилах надання банківських послуг, на підставі поданої відповідачем заяви, в якій міститься підпис зроблений від її іменні про ознайомлення з цими умовами та правилами (а.с. 9,10). Відповідно до укладеного договору банк 15 грудня 2007 року відкрив картковий рахунок та надав відповідачу платіжну картку з кредитним лімітом у розмірі 250 грн. з базовою відсотковою ставкою в 1,9 відсотки на місяць від залишку заборгованості (а.с. 9). Позивач нарахував відповідачу заборгованість, загальна сума якої станом на 31 жовтня 2013 року становила 12342 грн. 05 коп., у складі якої: 3640 грн. 58 коп. - заборгованість за кредитом; 4585 грн. 88 коп. - заборгованість за відсотками; 50 грн. 00 коп. - комісія; 825 грн. - штраф, застосований відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 4-8). Ознайомившись з доводами позовної заяви, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі з огляду на наступне. Правовідносини, що виникають під час відкриття банками поточних і вкладних (депозитних) рахунків у національній та іноземних валютах суб'єктам господарювання, а також фізичним особам врегульовано Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, яку затверджено Постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року N 492 року з подальшими змінами та доповненнями. Пунктом 1.8. цієї Інструкції передбачено, що банки можуть відкривати своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, а за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Його положенням поточним визначено рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей та здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Зокрема, відповідно до п.п. 1.14), 1.27) ч. 1 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» до платіжних інструментів, за допомогою яких здійснюються розрахунково-касові операції, віднесено в тому числі й платіжні картки. Порядок використання платіжних карток врегульовано Положенням про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, яке затверджено Постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року N 223 з подальшими змінами (далі - Положення). Відповідно до наведеного в п. 1.4. Положення визначення платіжної картки, такою визначено спеціальний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для здійснення платіжних операцій з рахунку платника або банку, а також інших операцій, установлених договором. Згідно із п. 1.4. Положення платіжною операцією є дія, ініційована держателем спеціального платіжного засобу, з унесення або зняття готівки з рахунку, здійснення розрахунків у безготівковій формі з використанням цього спеціального платіжного засобу за банківським рахунком. Відповідно до змісту п. 1.11. вказаного Положення банк як емітент платіжної картки зобов'язаний у порядку, установленому законодавством України, ідентифікувати клієнта, який відкриває рахунок в банку, і держателя спеціального платіжного засобу, який здійснюватиме операції з його використанням за цим рахунком. На бак також покладено обов'язок забезпечити наявність у договорі, на підставі якого надаються послуги щодо виконання платіжних операцій з використанням платіжних карток за відкритим у банку рахунком, умов, визначених п. 2.5. вказаного Положення, серед яких: види платіжних операцій, які клієнт має право здійснювати з використанням спеціального платіжного засобу, правила та максимальний строк їх виконання; порядок обслуговування рахунку (за дебетовою, дебетово-кредитною або кредитною схемою, розміри гарантійного забезпечення та/або незнижувального залишку коштів на рахунку, порядок кредитування клієнта, порядок установлення курсу продажу, обміну або конвертації іноземної валюти тощо. Пунктом 3.2. Положення встановлено, що при застосуванні дебетово-кредитної схеми користувач здійснює платіжні операції з використанням спеціального платіжного засобу в межах залишку коштів, які обліковуються на його рахунку, а в разі їх недостатності або відсутності - за рахунок наданого банком кредиту. Аналогічні положення містилися також у Положенні про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням, що затверджене Постановою Правління Національного банку України від 19 квітня 2005 року N 137, та діяло на час укладення між сторонами у справі договору. Разом із цим у п. 1.5. вказаного Положення картковий рахунок визначався як поточний рахунок, на якому обліковуються операції за платіжними картками, а також інші операції, визначені цим Положенням. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до п. 3.1. умов обслуговування, наведених в Умовах і правилах надання банківських послуг, копії яких надані до матеріалів справи, позивачем було відкрито відповідачу картковий рахунок, строк дії якого мав бути визначений у заяві на його відкриття та Пам'ятці (Правилах) користування платіжною карткою, згідно з умовами п. 3.1 якої такий строк мав бути визначений також і на самій платіжній картці (а.с. 13). Згідно з п. 3.4. Умов і правил надання банківських послуг, відповідач отримала право використовувати платіжну карку для безготівкових розрахунків та зняття готівки в банкоматах в межах кредитного ліміту протягом строку її дії (а.с. 11). Відповідно до п. 3.1.3. Правил користування платіжною карткою строк її дії подовжується у разі наявності на картковому рахунку грошових коштів для здійснення розрахункових операцій, які згідно із п. 4.1. цих правил зараховуються на картковий рахунок шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або шляхом перерахування з інших банківських рахунків (а.с. 13). Згідно із п. 3.1.3. Правил користування платіжною карткою строк її дії продовжується у разі, якщо після його закінчення не надійде заяви про закриття карткового рахунку (а.с. 13). Таким чином, даючи правову оцінку укладеному між сторонами договору, суд доходить висновку, що між позивачем та відповідачем був укладений договір карткового рахунку, який в розумінні змісту ст. 1066 ЦК України є різновидом договору банківського рахунку, умовами якого було передбачено кредитування відповідача у межах кредитного ліміту (ст. 1069 ЦК України). Відповідно до приписів ч. 2 ст. 1069 ЦК України права та обов'язки сторін договору банківського рахунку, що пов'язанні з кредитуванням, визначаються відповідними положеннями про позику та кредит (параграфи 1 та 2 глави 71 цього Кодексу). Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти. Згідно із ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 ЦК України. Приписом ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику, якщо такою є грошові кошти, у тій самій сумі, у строк та в порядку, що встановленні договором. Отже, відповідно до вищенаведених положень строк повернення отриманих у кредит коштів, повинен визначатися у договорі, і такий строк не може ототожнюватися з строком дії банківського - карткового рахунку, оскільки кредитний договір та договір банківського рахунку, який передбачає кредитування, є різними договорами. Зі змісту п. 6.9. Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що відповідач зобов'язалася погашати заборгованість за кредитом протягом 30 днів з моменту її виникнення (а.с. 12). При цьому відповідно до змісту п. 5.4. Правил користування платіжною карткою погашення кредиту повинне відбуватися щомісячно за попередній місяць (а.с. 13). Пунктом 9.12. Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє 12 місяців і автоматично пролонговується на такий строк, якщо сторона не подасть заяву про його припинення (а.с. 13). Згідно із п. 3.1.3. Правил користування платіжною карткою строк її дії продовжується у разі, якщо після його закінчення не надійде заяви про закриття карткового рахунку (а.с. 13). Таким чином зі змісту вищевказаних положень Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, які визначають зміст зобов'язання за укладеним з відповідачем договором, вбачається, що вони не містять остаточного терміну повернення одержаних у кредит коштів. Отже, своєчасно не повернуті відповідачем кредитні кошти на протязі тридцятиденного строку, встановленого п. 6.9. вищевказаних Умов та п. 5.4. зазначених вище Правил, вважаються простроченою заборгованістю, за стягненням якої позивач міг звернутися до суду, в тому числі починаючи з останньої операції за картковим рахунком - внесення відповідачем грошових коштів на повернення кредиту. Суд не може прийняти до уваги положення п. 9.12. Умов та правил надання банківських послуг про те, що договір карткового рахунку діє до його повного виконання. Вказане застереження не може визначати остаточний термін повернення кредиту, оскільки визначає строк дії карткового рахунку, а не строк користування кредитними коштами та остаточний термін їх повернення (а.с. 13). Разом з цим, не може визначати остаточний строк повернення кредиту положення п. 3.1.3. Правил користування платіжною карткою строк, оскільки ним передбачено лише поновлення договору карткового рахунку, а не подовження строку користування кредитними коштами (а.с. 13). Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом з цим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України). Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинне виконуватися належним чином, в установлений строк відповідно до умов договору. В розумінні змісту цих та вищевказаних норм строк, зазначений в п. 6.9. Умов та правил надання банківських послуг, є строком, на протязі якого відповідач повинна була повернути отриманні кредитні кошти, а його порушення тягне наслідок - визнання кредиту простроченим, а тому вказане застереження не визначає остаточний строк повернення кредиту. Водночас остаточним строком повернення кредиту не може вважатися строк, вказаний в п. 9.12. Умов та правил надання банківських послуг, оскільки цей строк визначає строк дії договору карткового рахунку в цілому, тобто строк на протязі якого банк був зобов'язаний надавати відповідачу кредитні кошти в межах ліміту, встановленого за картковим рахунком. Отже, відповідно до вищезазначених приписів діючого законодавча та наявних у матеріалах справи Умов та правил надання банківських послуг, позивач мав право вимагати повернення грошових сум, наданих відповідачу в кредит, після закінчення місячного строку, встановленого для повернення, кожної окремої суми, з пропуском якого заборгованість відповідача вважалася простроченою. Згідно зі ст. 256 ЦК України особи звертаються до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу на протязі строку позовної давності. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона, є підставою для відмови у задоволенні позову. Частиною 1 ст. 257 ЦК України встановлено загальний строк позовної давності у три роки, який підлягає застосуванню до вимог, частина з яких є предметом заявленого позивачем позову, а в частині стягнення неустойки, згідно з ч. 2 ст. 258 ЦК України, такий строк становить один рік. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом пред'явлення вимоги, перебіг строку позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникло право пред'явити вимогу про його виконання боржником. Згідно із ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг строку позовної давності переривається у разі вчинення боржником дії, що свідчить про визнання ним свого боргу або іншого обов'язку. Наслідком переривання строку позовної давності, відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України, є перебіг строку позовної давності заново, а відповідно - до нового строку не зараховується час, що минув до моменту його переривання. З наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, що за картковим рахунком не відбувалося операцій більше ніж три роки (а.с. 4,8). Отже, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача після спливу строків позовної давності, встановлених ст.ст. 257, 258 ЦК України. Згідно з п. 31 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а також відповідно до імперативного припису п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Вказаний строк давності є присічним, а тому не підлягає поновленню незалежно від поважності причин його пропуску. Разом тим ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено частинами 12 та 13 згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» № 3795-VI від 22 вересня 2011 року. Пунктом 2 прикінцевих положень цього Закону передбачено, що його дія не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності, тобто до 16 жовтня 2011 року. Однак, договір між позивачем та відповідачем було укладено раніше - до цієї дати, а отже чинні на даний час положення п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якими встановлено заборону вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, не застосовуються до відносин, що виникли на підставі укладеного між договору. Таким чином, враховуючи, що відповідачем не було подано заяви про застосування строку позовної давності, підстави для його застосування згідно із п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні, у зв'язку з чим з відповідача підлягає стягненню його заборгованість за договором. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 526, 1054 ЦК України,

Outcome: approved