Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

20.06.2019 року позивач звернувся до суду з позовом до Територіальної громади в особі Бондарівської сільської ради Марківського району Луганської області про визнання права власності на спадкове майно. У своєму позові позивач зазначив, що [INFO] помер його дід по материнській лінії - [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на: - житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується випискою з погосподарської книги Бондарівської сільської ради Марківського району Луганської області № 2401 від 19.11.2018 р., договором купівлі - продажу від 11.10.1982 р. та технічним паспортом, виданим від 19.01.1990 р. Згідно висновку про вартість об`єкта оцінки від 30.11.2018 р. ( актуалізація оцінки 30.05.2019 року) ринкова (оціночна) вартість житлового будинку з надвірними будівлями без урахування вартості земельної ділянки складає 48344 грн.; - земельну ділянку площею 0,4900 га, призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території Бондарівської сільської ради в [ADDRESS] , що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER] , виданим від 26.07.2001 р. Спадкодавець [PERSON] користуючись правом, передбаченим ст.ст. 1233,1234 ЦК України, за час свого життя 30.08.2017 р. склав заповіт, як особисте розпорядження на випадок своєї смерті, за яким все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому належатиме на день смерті, і на що він за законом матиме право, заповів позивачу. Заповіт 30.08.2017 р. п. було посвідчено секретарем Бондарівської сільської ради та зареєстровано в реєстрі за № 36. В листопаді 2018 року [PERSON] звернувся до державного нотаріуса Марківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом на все майно, що належало померлому діду. Проте державний нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, оскільки відсутній документ, що підтверджує право власності спадкодавця на житловий будинок, про що свідчить постанова державного нотаріуса Марківської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.11.2018 р. На підставі викладеного, позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує повністю (а.с.51). Представник позивача Красноруцький О.М в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає у повному обсязі (а.с. 52). Представник відповідача голова Бондарівської сільської ради Тіщенко О.Б. в судове засідання не з`явився, причина неявки не відома, до судового розгляду справи надав заяву в якій не заперечує проти задоволення позову, заперечень не надано (а.с.48-50). Згідно з ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема визнання прав. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом було встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 03.05.2018 року виданого виконавчим комітетом Бондарівської сільської ради Марківського району Луганської області, Серії [NUMBER] про що було зроблено актовий запис №23 (а.с.5). [PERSON] доводиться рідним дідом по материнській лінії [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , Серії [NUMBER] , свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] (а.с.6-7) 30.08.2017 року [PERSON] склав заповіт, як особисте розпорядження на випадок своєї смерті, за яким все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому належатиме на день смерті, і на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] , який було посвідчено секретарем Бондарівської сільської ради та зареєстровано в реєстрі за № 36 (а.с.8). Відповідно до вимог ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. Таким чином, згідно вимог ст.ст. 1223, 1235 ЦК України позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом майна померлого спадкодавця [PERSON] , який прийняв спадщину (спадкова справа № 311/2018). Інших спадкоємців на дану спадщину не має. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Виходячи з вимог ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.1 ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до вимог ст.ст. 1297, 1299 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно та зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. В листопаді 2018 року [PERSON] звернувся до державного нотаріуса Марківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на все майно, що належало померлому діду. Проте державний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, оскільки відсутній документ, що підтверджує право власності спадкодавця на житловий будинок, про що свідчить постанова державного нотаріуса Марківської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.11.2018 р (а.с.9). 11.03.2019 р. державний нотаріус Марківської державної нотаріальної контори видав [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії [NUMBER], реєстр за № 450. Спадщина, на яку видане дане свідоцтво складається з земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] загальною площею 0,49 га, з якої: площею 0,2500 га в межах згідно з планом, переданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер [NUMBER] ; 0,0116 га та 0,2284 га, переданої для ведення особистого селянського господарства, кадастрові номери відповідно [NUMBER] та [NUMBER] . Право власності на земельні ділянки зареєстровані в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, про що свідчать витяги з Державного реєстру від 11.03.2019 р., індексні номери витягів: 159025582, 159031156, 159034894. Тобто, на даний час позивач [PERSON] є власником земельної ділянки, на якій розміщений спірний житловий будинок з надвірними будівлями. 11.10.1982 року [PERSON] придбав у приватну власність житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований в [ADDRESS] Марківського району на присадибній ділянці розміром 700 кв. метрів та який належав [PERSON] на підставі запису в погосподарській книзі виконавчого комітету Бондарівської сільської Ради народних депутатів за № 12/500, що підтверджується договором купівлі-продажу від 11.10.1982 р., посвідченого виконкомом Бондарівської сільської Ради народних депутатів Марківського району Ворошиловградської області, реєстр за № 34. Але у правовстановлюючому документі на право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, а саме у договорі купівлі - продажу від 11.10.1982 року помилково не був зазначений номер будинку та вулиця на якій він розташований, та відсутня у договорі печатка виконкому Бондарівської сільської ради народних депутатів Марківського району Ворошиловградської області, посадова особа якого посвідчила вищезазначений договір. І тільки після спливу 35 років з дня укладення дідом правочину та володіння вищезазначеним будинком, державний нотаріус при оформленні моїх спадкових справ звернув увагу, що договір не містить всіх істотних умов та реквізитів. Але мій дід [PERSON] дійсно придбав та весь цей час володів зазначеним будинком. 19.01.1990 року дід отримав технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS] та 26.07.2001 р. на підставі рішення 15 сесії 23 скликання Бондарівської сільської ради № 15/4 від 02.03.2001 р. йому було передано в приватну власність земельну ділянку площею 0,4900 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; ведення особистого підсобного господарства, що підтверджується технічним паспортом, складеним від 19.01.1990 р. та державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER] (а.с.17-31). У відповідності до запису із погосподарської книги Бондарівської сільської ради Марківського району Луганської області № 12 за 1980-1982 роки, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Бондарівської сільської ради Марківського району Луганської області № 2401 від 19.11.2018 р., житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] врахований за дідом від жовтня 1982 року, а тому державна реєстрація цієї нерухомості здійснюється у відповідності до вимог ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якою передбачені особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, а саме для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13» визначено, що записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності (п. 3.1). Крім того, в листі зазначено, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Отже, запис у погосподарській книзі Бондарівської сільської ради фактично підтверджує право власності померлого [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями і у сукупності з рішенням 15 сесії 23 скликання Бондарівської сільської ради № 15/4 від 02.03.2001 р про передачу йому в приватну власність земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд, технічним паспортом на будівлю, виданим від 19.01.1990 р. є документами, що свідчать про речові права власності померлого [PERSON] на цей спадковий житловий будинок, а відтак може бути успадкованим спадкоємцем. Згідно до п.23 Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. На підставі ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа (фізична, юридична) має конституційне право на судовий засіб захисту. Таким чином, в звязку з тим, що оформити свої спадкові права у нотаріальному порядку позивач не має можливості, його право підлягає судовому захисту. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є законними та обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно з п.6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позовної заяви був сплачений судовий збір згідно квитанції (а.с.1) в сумі 768,40 гривень, але ж з заявою про стягнення судового збору з відповідача на його користь позивач не звернувся, оскільки відповідач визнав позовні вимоги до початку розгляду справи по суті, суд вважає необхідним повернути позивачу з державного бюджету 384 грн. 20 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved