Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

20 липня 2018 року позивач [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу (а.с.2-4, 20-22). І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. В обґрунтування позову позивачем було зазначено наступне. 06 жовтня 2017 року вона з відповідачем уклали шлюб. Від шлюбу спільних дітей не мають. У зв'язку з тим, що ще до укладення шлюбу вона, в основному, з відповідачем спілкувались за допомогою соціальних мереж чи телекомунікаційних засобів спілкування, то ні відповідач, ні вона не розуміли дійсних цінностей інституту шлюбу: не усвідомлювали ні прав, ні обов'язків, які повинні мати чоловік та дружина в законному шлюбі, а ні тієї відповідальності, яка покладена на чоловіка та жінку після законної реєстрації їх відносин та набуття статусу «чоловік» та «дружина». Після укладання шлюбу їх відносини поступово стали погіршуватись, а згодом і зовсім припинились. Кожен з них має протилежні та взаємовиключні погляди на шлюб та сім'ю. Відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникали та виникають у неї та в їх родині, і не здатний підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім'ї, піклуватись про побудову сімейних відносин, заснованих на почуттях взаємної поваги, дружби та взаємодопомоги. Протягом останніх 4 (чотирьох) місяців вони не проживають єдиною сім'єю, не ведуть спільне господарство. Відновлення нормальних сімейних відносин є неможливим, оскільки в квітні 2018 року відповідач приїхав до неї в м.Дніпро для з'ясування стосунків. Вони в черговий раз посварилися, після сварки відповідач зібрався та поїхав, залишивши у неї своє особисте майно. На сьогоднішній день його місце проживання їй невідоме. Шлюб носить формальний характер. Почуття любові і пошани, взаємодопомоги і підтримки, тобто морально - правові підстави шлюбу було втрачено. Відповідач не проти розірвання шлюбу, проте послався на відсутність часу і бажання відвідувати українські установи, і тому вона вимушена звернутись до суду з позовом про розірвання шлюбу. Відповідач не використав своє право бути присутнім у судовому засіданні, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду даної справи згідно з вимогами Цивільного процесуального кодексу України, в матеріалах справи міститься конверт який направлявся відповідачу з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає суду підстави для застосування положень ч. 1 п. 1 ст. 280, ст.ст. 281-282 ЦПК України. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. 25 липня 2018 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків (а.с.16). 13 серпня 2018 року позивач подала через канцелярію суду заяву про усунення недоліків (а.с.19). 14 серпня 2018 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження і призначено підготовче судове засідання на 07 вересня 2018 року (а.с.31). Разом з позовною заявою 20 липня 2018 року позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності, у зв'язку з сімейними обставинами брати участь в судових засіданнях не має можливості (а.с.5). 07 вересня 2018 року учасники судового процесу не з'явились, до канцелярії суду надійшло клопотання 06 вересня 2018 року представника позивача за довіреністю від 30 липня 2018 року [PERSON] подано через канцелярію суду заяву про розгляд справи за її відсутності, у зв'язку з сімейними обставинами, брати участь в судових засіданнях, як представник не має можливості, а позивач знаходиться за межами України (а.с.34). 05 жовтня 2018 року учасники судового процесу не з'явились, до канцелярії суду надійшло клопотання 02 жовтня 2018 року представника позивача за довіреністю від 30 липня 2018 року [PERSON] подано через канцелярію суду заяву про розгляд справи за її відсутності, у зв'язку з сімейними обставинами, брати участь в судових засіданнях, як представник не має можливості, а позивач знаходиться за межами України. Позовні вимоги позивача підтримує (а.с.42). 05 жовтня 2018 року ухвалою судді у справі закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду по суті на 02 листопада 2018 року (а.с.49). 29 жовтня 2018 року до канцелярії суду надійшло клопотання представника позивача за довіреністю від 30 липня 2018 року [PERSON] подано через канцелярію суду заяву про розгляд справи за її відсутності, у зв'язку з сімейними обставинами, брати участь в судових засіданнях, як представник не має можливості, а позивач знаходиться за межами України. Позовні вимоги позивача підтримує (а.с.51). 02 листопада 2018 року учасники судового процесу не з'явились, судове засідання відкладено на 23 листопада 2018 року, судом явку позивача визнано обов'язковою, для дачі особистих пояснень по суті позову. Під час розгляду справи судом, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що з 06 жовтня 2017 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] знаходяться в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 06 жовтня 2017 року (а.с.7-8). ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Дані правовідносини регулюються Сімейним Кодексом України. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Так, відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу не відповідало б інтересам одного із них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. Статтею 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР(475/97-ВР) від 17.07.1997) встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, що відповідає ст. 51 Конституції України. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). В той же час, проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суд при вирішенні даного позову про розірвання шлюбу, неодноразово зазначав позивачу у повістках про виклик про необхідність повного та всебічного з'ясовування фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову про розірвання шлюбу та інші обставини життя подружжя, шляхом забезпечення участі у судовому засіданні, безпосередньо позивача. Однак, ні позивач ні відповідач у судове засідання, що було неодноразово відкладено судом не з'явились, особистих пояснень щодо підстав розірвання шлюбу, дійсних відносин, що склались між подружжям, та інше, безпосередньо позивачем та відповідачем до суду надано не було як і не долучено до матеріалів справи доказів, на підтвердження обставин на які посилався позивач у позові. В той же час, сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх, а правила ЦК про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюються, що також підтверджується абз. 2 п. 15 Пленуму Верховного Суду України 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Крім цього, представник позивача в судові засідання також не з'являлася посилаючись на сімейні обставини, жодного доказу неможливості з'явитися в судове засідання суду надано не було. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, суд обґрунтовано приходить до висновку про неможливість на підставі поданих позивачем доказів встановити та з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, можливості вжиття заходів щодо примирення подружжя, та інші обставини життя подружжя, що могли б стати підставою для розірвання шлюбу, в зв'язку із чим, позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а відтак у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки в задоволенні позовних вимог судом має бути відмовлено, судові витрати понесені позивачем не відшкодовуються.

Outcome: dismissed