Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-22 00:00:00

20 травня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він є власником будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул.\~50\~років СРСР, буд. 21. Разом із ним в зазначеному будинку зареєстрована його колишня цивільна дружина (співмешканка) [PERSON], [INFO]. У звязку з тим, що відповідач [PERSON] не проживає у зазначеному будинку з 24 березня 2011 року не є його власником, вищезазначеним житлом не користується, не здійснює сплату комунальних послуг та не бере участі у його утриманні, просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняти її з реєстрації. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в ньому та зазначив, що він разом із співмешканкою [PERSON] почали мешкати разом з 2003 року у будинку, розташованому за адресою: вул. 50 років СРСР, 21, м. Новомосковськ, Дніпропетровська область. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], вказали, що вони знають позивача [PERSON], останній є їхнім сусідом та зазначили, що він проживав за місцем сого мешкання за адресою: вул. 50 років СРСР, 21, м. Новомосковськ, Дніпропетровська область, разом із жінкою [PERSON], яку вони років пять не бачили, причини припинення їх стосунків не знають. Відповідач заперечень проти позову не надав, в судове засідання не зявився, про день, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив та про розгляд справи в його відсутність не клопотав, на підставі чого з урахуванням письмової згоди позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши письмові докази, приходить до переконання, що позовна заява обґрунтована, але підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, позивач є власником будинку № 21 на вул. 50 років СРСР в м. Новомосковськ Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом серії ВТА №\~680420 від 23 листопада 2012\~року, виданого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори, зареєстрованого у реєстрі за № 1-3280 (а.с. 7). В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] проживає та зареєстрований у вищевказаному житловому будинку, що підтверджується домовою книгою, розпочатою в жовтні 2009 року (а.с. 10-12). В зазначеному житловому будинку також зареєстрована [PERSON], [INFO] (а.с. 10-12). Встановлено, що відповідач за зазначеною адресою зареєстрована, однак не проживає з 24 березня 2011 року, що підтверджується показаннями свідків, довідкою та актами голови квартального комітету № 31 м. Новомосковськ Дніпропетровської області від 11 травня 2015 року (а.с. 8, 30, 31, 32, 33). Згідно з ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України, при тимчасові відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Враховуючи те, що судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в зазначеному житловому приміщенні понад чотири роки, не надала доказів поважності причин не проживання, вона може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Тому позов в частині визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд вважає обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог про зняття відповідача з реєстрації за вищевказаною адресою, то вони задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тобто спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», підзаконними нормативними актами, визначено позасудовий порядок вирішення і оформлення питань зняття з реєстрації місця проживання особи, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та інших органів державної влади. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи, що відноситься до компетенції органів Державної міграційної служби України, і суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки у такий спосіб суд своїм рішенням всупереч вимог закону підмінив би юрисдикційну діяльність іншого органу державної влади. А тому, в цій частині позовних вимог позивачу слід відмовити. Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України відповідач повинен відшкодувати на користь позивача судовий збір у розмірі 243 гривні 60 коп. Враховуючи викладене та

Outcome: partial