Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

20.04.2018 року позивач [PERSON] звернувся до Прилуцького міськрайонного суду з цивільним позовом про визнання трудових відносин припиненими, стягнення невиплаченої заробітної плати, вихідної допомоги та індексації заробітної плати. Уточнені позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач протягом тривалого періоду часу порушує законодавство про працю, зокрема не виплачує заробітну плату, ухиляється від юридичного оформлення припинення трудових відносин. Позивач та його представник, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявились, заявили клопотання про залишення без розгляду позовні вимоги в частині стягнення індексації та компенсації за невикористану відпустку, просили розглянути справу без їх участі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про день, час та місце розгляду справи повідомлений завчасно в установленому законом порядку, відзиву на позов не подав. Суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що узгоджується з вимогами ч.4 ст.223\~та ч.1 ст.280 ЦПК України. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, заявив клопотання про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозвязку, обєктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до змісту п.3 ч.2 ст.129 Конституції України, ч.1 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Суд, на виконання вимог ч.5 ст.12 ЦПК України, зберігаючи обєктивність та неупередженість, забезпечив сторонам змагальність процесу, створив їм відповідні умови для реалізації своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов'язків, попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, проте останні, відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК України, скористались на власний розсуд своїми правами щодо предмету спору. В судовому засіданні встановлено, що позивач з 2004 року перебуває в трудових відносинах з ТОВ «БУ-1 Прилуки», і згідно штатного розпису перебуває на посаді сторожа. З травня 2017 року відповідач не виплачує заробітну плату, що обумовило позивача попередньо вже звертатись до суду з позовною вимогою про стягнення боргу по заробітний платі, що підтверджується судовим наказом, винесеного Прилуцьким міськрайонним судом від 15.01.2018 року. Як вбачається з вказаного судового рішення, з ТОВ «БУ-1 Прилуки» на користь позивача по справі стягнуто заробітну плату за період з 01.06.2017 року по 30.11.2017 року в розмірі 8\~592 грн /а.с.43/. 30.01.2018 року [PERSON], з огляду на тривалі й системні порушення роботодавцем його трудових прав, надіслав заяву про звільнення з товариства за згодою сторін, однак остання була залишена без реагування керівництвом ТОВ «БУ-1 Прилуки». Положеннями статті 43 Конституції України\~кожному гарантується право на працю, яке включає до себе можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку добровільно дає згоду. Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями ч.3 ст.38 КЗпП\~України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. За змістом цієї норми право на розірвання трудового договору за власним бажанням працівник може реалізувати, як власне волевиявлення, за наявності обов'язкової умови - якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду зокрема у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи письмові пояснення позивача щодо не виплати заробітної плати та не можливості розірвати укладений трудовий договір, що частково підтверджується судовим наказом, винесеного Прилуцьким міськрайонним судом від 15.01.2018 року, суд вважає доведеним факт не виконання ТОВ «БУ-1 Прилуки» вимог трудового законодавства, а відтак вимоги в частині припинення трудових відносин з підстав ч.3 ст.38 КЗпП України та зобовязання відповідача видати належним чином оформлену трудову книжку є обґрунтованими. Суд звертає увагу, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-34цс13. За змістом ч.1 ст.3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у ст.1 Закону України «Про оплату праці». Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата,\~вихідна допомога,\~компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Такі висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 06 грудня 2017 року №6-331цс17. Вихідна допомога -\~це мінімальна матеріальна компенсація, яку гарантовано працівнику ст.44 КЗпП України у разі припинення трудового договору. При припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Для розрахунку вихідної допомоги при звільненні працівника необхідно визначити розмір середньомісячної заробітної плати відповідно до\~Порядку\~обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. № 100. Як вбачається з наявних письмових доказів в матеріалах справи, розмір середньомісячної заробітної плати позивача складає 1861 грн 5 к. Таким чином, оскільки фактичний розрахунок з позивачем ТОВ «БУ-1 Прилуки» проведено не було, позивач має право на отримання заборгованості по заробітній платі з 01 грудня 2017 року по 30 квітня 2018 року /з урахуванням заявлених позовних вимог/, що становить 9\~046 грн /1600 грн +1861,5 грн*4 кільк.міс./. Враховуючи прийняття судом рішення щодо припинення трудових відносин між позивачем та ТОВ «БУ-1 Прилуки», [PERSON] має право і на вихідну допомогу при звільненні, яка становить 5 584 грн 5 к. /1861,5 грн* 3 міс./. Відповідно до ч.3\~ ст.133 ЦПК України\~до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати зокрема на професійну правничу допомогу. Згідно п.1 ч.2\~ст.137 ЦПК України\~розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Положеннями ч.3\~ст.137 ЦПК України\~передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати, понесені [PERSON] на правову допомогу, підтверджуються матеріалами справи, а саме: квитанцією до прибуткового касового ордеру № 4 від 08.05.2018 про сплату коштів, договором про надання правової допомоги від 04.04.2018 року з калькуляцією її вартості. При визначенні розміру витрат на правову допомогу понесених позивачем, що підлягають відшкодуванню, суд враховує характер спірних правовідносин, ступінь складності справи, часу, витраченого адвокатом на участь у судових засіданнях та на вчинення ним окремих процесуальних дій поза судовими засіданнями, та вважає за необхідне стягнути з відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн. Враховуючи, що позивач, згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору за подання позовів про стягнення заробітної плати, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704 грн 80 коп. Згідно п.2 ч.1\~ст.430 ЦПК України\~суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Outcome: approved