Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

21.09.2021 року позивач звернувся до суду з даним позовом, обґрунтувавши вимоги тим, що він є власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрована [PERSON] та їх діти [PERSON] та [PERSON] , які з 2013 року не проживають у квартирі, особистих речей в квартирі не мають. Оскільки відповідачі близько семи років не мешкають у вказаній квартирі, а їх реєстрація в квартирі створює перешкоди в реалізації позивачем своїх прав, як власника майна, він вимушений був звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав. Відповідачі до судового засідання не з`явилися, про час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, у тому числі шляхом розміщення оголошення на сайті суду, судові повістки, що направлялися на адресу їх реєстрації, повернулися за закінченням строків зберігання. Представник зацікавленої особи надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив врахувати рішення комісії з питань захисту прав дитини від 19.10.2021 року служби у справах дітей Слов`янської міської військово-цивільної адміністрації. У відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд, в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України), встановив наступне. З договору дарування квартири № 7355 від 09.12.2008 року, витягу з державного реєстру правочинів № 6816741 від 09.12.2008 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається, що [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.5-7). З довідки про стан сім`ї або зареєстрованих у квартирі вбачається, що [PERSON] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10) Згідно акту № 215 від 28.08.2021 року, складеного керівником комітету мікрорайону «Центр-2» вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з 2013 року по теперішній час не мешкають у квартирі [ADDRESS] (а.с. 13). Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст. ст. 391, 396 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. За змістом ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов в частині визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є обґрунтованим, доведеним і таким, що підлягає задоволенню. Вирішуючи питання стосовно визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд виходить з наступного. Частиною 2,3 ст. 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Інтереси дітей даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітній [PERSON] у спірній квартирі не мешкає, так саме, як і його матір. Залишення неповнолітнього зареєстрованим у спірній квартирі суперечило б змісту ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України. Враховуючи, що [PERSON] залишив постійне місце проживання разом зі своєю матір`ю [PERSON] , суд вважає, що [PERSON] слід також визнати таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Виходячи з вищевикладеного, суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі наведеного,

Outcome: approved