Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

20 травня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просить поділити майно, що є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], присудивши [PERSON] транспортний засіб марки Volkswagen Transporter, категорія В, код типу кузова 2424, 2001 року випуску, сірого кольору, номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], об'єм двигуна 1986 та стягнувши з відповідача на користь позивачки половину вартості транспортного засобу в розмірі 55000 гривень, а також стягнути з відповідача на користь позивачки понесені судові витрати у справі. Позов обґрунтовано наступним. Сторони у справі перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилося двоє дітей- [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. За час спільного проживання сторонами було набуте майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме 12 грудня 2012 року [PERSON] зареєстрував автомобіль марки Volkswagen Transporter, категорія В, код типу кузова 2424, 2001 року випуску, сірого кольору, номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], об'єм двигуна 1986, державний номерний знак [NUMBER], що підтверджується відповіддю управління Державної автомобільної інспекції Тульчинського центру ДАІ 0511 на адвокатський запит від 16 жовтня 2015 року. 2 квітня 2013 року [PERSON] здійснив перереєстрацію транспортного засобу, при переобладнанні без заміни номерних агрегатів з вантажного на легковий. Дані документи підтверджують, що автомобіль було придбано та переобладнано в період шлюбу. Позивачка зазначає, що після народження другої дитини відповідач залишив сім'ю, забравши автомобіль марки Volkswagen Transporter. Оскільки налагодити сімейні відносини не вдалося, позивачка вирішила звернутися до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, однак випадково побачила, що їхньому автомобілю присвоєно інший державний номерний знак, а саме [NUMBER], що свідчило про зняття автомобіля з реєстрації. Отримавши відповідь управління Державної автомобільної інспекції Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів обслуговування Тульчинського та Томашпільського районів, на адвокатський запит, стало відомо, що 31 жовтня 2014 року [PERSON] зняв з обліку для реалізації належний сторонам на праві спільної сумісної власності транспортний засіб марки Volkswagen Transporter, після чого з метою уникнення поділу майна, без відома позивачки та її згоди, 31 жовтня 2014 року здійснив вторинну реєстрацію транспортного засобу на свою матір [PERSON], де було зазначено, що право користування автомобілем має син [PERSON] Згодом, а саме 3 листопада 2015 року вищезазначений транспортний засіб було зареєстровано на [PERSON], в зв'язку з чим позивачкою було подано позов до суду про визнання правочинів купівлі-продажу недійсними та скасування державних реєстрацій. Рішенням Томашпільського районного суду від 16 лютого 2016 року визнано недійсним правочин купівлі-продажу транспортного засобу, укладений 31 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON]; скасовано державну реєстрацію даного правочину; визнано недійсним реєстраційну дію-530-зняття з обліку транспортного засобу для реалізації; визнано недійсним правочин купівлі-продажу транспортного засобу, укладений 3 листопада 2015 року між [PERSON] та [PERSON]; скасовано державну реєстрацію даного правочину. Посилаючись на норми ст.ст. 60, 69-71 СК України, [PERSON] вважає, що оскільки автомобіль є неподільним, тому необхідно компенсувати половину вартості майна. В судове засіданні позивачка [PERSON] не з'явилася, однак її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та доданих заявах, попросив позов [PERSON] задовольнити. Відповідач [PERSON] неодноразово викликався в судові засідання, однак жодного разу в судове засідання не з'явився. Томашпільським районним судом було надіслано оголошення головному редактору газети «Урядовий кур'єр» про виклик відповідача у справі на 4 липня 2016 року, після чого знову неодноразово надсилалися поштові повідомлення-виклики відповідача в судове засідання, однак відповідач [PERSON] до судових засідань не з'являвся, поштові повідомлення поверталися з відміткою «причина повернення-з відмовою адресата від одержання». Відповідно ст.. 224 ЦПК України, судом ухвалено провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст..1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст.. 60 СК України, майно, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.2 ст.71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Судом встановлено, що 16 травня 2004 року у відділі РАЦС Томашпільського РУЮ Вінницької області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 12. після реєстрації шлюбу сторонам присвоєно прізвище [PERSON]/[PERSON] (а.с.8). Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей- [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 9-10). Спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] є транспортний засіб марки Volkswagen Transporter, категорія В, код типу кузова 2424, 2001 року випуску, сірого кольору, номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], об'єм двигуна 1986. Як вбачається із відповіді управління Державної автомобільної інспекції Тульчинського центру ДАІ 0511 на адвокатський запит від 16 жовтня 2015 року, 12 грудня 2012 року [PERSON] зареєстрував автомобіль марки Volkswagen Transporter, категорія В, код типу кузова 2424, 2001 року випуску, сірого кольору, номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], об'єм двигуна 1986, державний номерний знак [NUMBER]. 2 квітня 2013 року [PERSON] здійснив перереєстрацію транспортного засобу, при переобладнанні без заміни номерних агрегатів з вантажного на легковий (а.с.11-13). Дані документи підтверджують, що автомобіль було придбано та переобладнано в період шлюбу сторін у справі-подружжя [PERSON]. Рішенням Томашпільського районного суду від 16 лютого 2016 року, яке частково скасовано рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 30 травня 2016 року, вирішено: визнати недійсним правочин купівлі-продажу, що укладений між [PERSON] та [PERSON] від 31 жовтня 2014 року, транспортного засобу марки VOLKSVAGEN TRANSPORTER, категорія В, код типу кузова 2424, 2001 року випуску, сірого кольору, номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], об'єм двигуна 1896, державний номерний знак [NUMBER], зареєстрованого на ім'я [PERSON]. Згідно з ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Відповідно до ч.1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є не значною і не може бути виділена в натурі; річ є не подільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Припинення права власності на частку спільного майна одного із співвласників можливо лише при сукупності усіх умов, передбачених ч. 1 ст.365 ЦК України. Згідно ч.2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Згідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших власників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Згідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди-виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до п.23 Постанови № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Ухвалою Томашпільського районного суду від 15 липня 2016 року заяву представника позивачки [PERSON]-[PERSON] - про призначення судової автотоварознавчої експертизи у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільної сумісної власності задоволено. Ухвалено: призначити по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільної сумісної власності судову автотоварознавчу експертизу. На вирішення експертизи поставлено таке запитання: яка дійсна вартість транспортного засобу марки VOLKSVAGEN TRANSPORTER, категорія В, код типу кузова 2424, 2001 року випуску, сірого кольору, номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], об'єм двигуна 1896, державний номерний знак [NUMBER]? 12 вересня 2016 року заступником директора Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру надано до суду висновок експерта від 31 серпня 2016 року № 259, згідно якого ринкова вартість аналогічного повнокомплектного технічно справного автомобіля марки VOLKSVAGEN TRANSPORTER, 2001 року випуску станом на момент проведення експертизи, з ПДВ складає 151100 гривень (а.с.72-77). З урахуванням вказаних обставин у суду є всі підстави для задоволення позову і стягнення з відповідача на користь позивачки половину вартості транспортного засобу, відповідно проведеної експертизи, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ст..88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст.. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати, пов'язані з проведенням судових експертиз, витрати на правову допомогу. Так, при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 551,20 грн та 204,30 грн, що підтверджується квитанціями від 20 травня 2016 року (а.с.1), від 6 грудня 2016 року (а.с.127), оплачено оголошення в пресі в розмірі 420,00 грн про виклик відповідача, що підтверджується квитанцією від 15 червня 2016 року (а.с.39), оплачено експертизу в розмірі 175,80 грн, що підтверджується квитанцією від 5 вересня 2016 року (а.с.71), оплачено правову допомогу в розмірі 4750,00 грн, (а.с. 143), що підтверджується розрахунком витрат на правову допомогу (а.с. 142). Отже, з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] необхідно стягнути 6101,30 грн понесені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved