Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-02 00:00:00

20.07.2015 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсною додаткової угоди №1 до договору оренди земельної ділянки №с-174 від 10.09.2010 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником земельної ділянки кадастровий номер 5322084900:00:001:0291 загальною площею 4,84 га. 10.09.2010 року між позивачем та відповідачем укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, який не було зареєстровано відповідачем в районному управлінні держземагенства. Лише в серпні 2014 року відповідач надав позивачу копію витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В травні 2015 року позивача викликав відповідач, де його повідомили, що отримання орендної плати за 2015 рік буде лише після підписання якоїсь угоди. Також повідомили, що ставка орендної плати буде збільшена до 10%. Позивачем були підписані надані бланки, які він через свій вік не міг добре прочитати. Після цього з позивачем розрахувались. Як зясувалось потім, ним було підписано додаткову угоду, за якою ставка орендної плати збільшена до 7%, а не 10%, як він вважав. Позивач звернувся до відповідача з вимогою розірвати додаткову угоду, але йому відмовили та розпочали погрожувати зверненням до суду та стягненням збитків. Вважає, що укладення додаткової угоди відбулось в результаті введення його в оману щодо розміру процентної ставки та примусу до підписання під загрозою невиплати коштів. Крім цього, позивач зазначив, що відповідач неналежним чином виконував умови договору оренди, в тому числі, він отримував в якості розрахунку за оренду продукцію неналежної якості, а розмір орендної плати не переглядався, як того вимагає договір оренди в залежності від зміни розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації. Також позивачем зазначено про небажання продовжувати з відповідачем договірні відносини. Наведено нормативні посилання на підстави зміни чи розірвання договору, визнання угоди недійсною в наслідок її вчинення під впливом обману. Позивач, належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, в судове засідання не зявився, уповноважив довіреністю свого представника Представник позивача в судовому засіданні до початку розгляду справи по суті уточнив предмет та підстави позову, зазначив, що предметом позову є саме визнання додаткової угоди недійсною, а підставою 1) укладання угоди в результаті омани щодо розміру процентної ставки; 2) примусу до підписання угоди під загрозою невиплати коштів, 3) неналежним виконанням умов договору в частині не проведення за весь час дії договору перегляду орендної плати в залежності від зміни розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації. В частині обґрунтування позову отриманням продукції неналежної якості представник позивача відмовився. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував. Зазначив, що умови договору оренди відповідач виконував належним чином, в тому числі, достроково сплатив орендну плату за 2015 рік. Додаткова угода була підписана позивачем добровільно, оскільки за нею розмір процентної ставки збільшено з 5% до 7%. Введення в оману чи примусу не було. Жодних доказів таких обставин позивачем не надано. Також пояснив, що спірна додаткова угода зареєстрована 29.07.2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки таких угод у товариства велика кількість. Надав письмові пояснення (а.с.34-36). Заслухавши в судовому засіданні пояснення сторін, дослідивши письмові докази, надавши їм оцінку, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні ним правовідносини. Позивач є власником земельної ділянки кадастровий номер 5322084900:00:001:0291 загальною площею 4,84 га, яка розташована в межах повноважень Солоницької сільської ради Козельщинського району Полтавської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ПЛ №045178, який видано 05.08.2008 року (а.с.11). 10.09.2010 року між позивачем та відповідачем укладено договір оренди землі №с-174 (надалі Договір оренди), за яким орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування зазначену земельну ділянку (а.с.8-10). В цей же день земельна ділянка передана відповідачу за актом прийому-передачі (а.с.15). Відповідно до п.8 Договору оренди договір укладено на 5 років, але у будь-якому випадку діє до моменту закінчення збирання врожаю Орендарем. Відповідно до п.9 Договору оренди орендна плата вноситься Орендарем у формі та розмірі: 2059 грн в грошовій, натуральній, відробітковій формі, що становить 5% від вартості земельної ділянки. 26.08.2014 року право оренди земельної ділянки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.16). Відповідно до відомостей (а.с.37-81) відповідачем здійснювався розрахунок з позивачем по орендній платі шляхом надання продукції та грошових коштів. Представником позивача в судовому засіданні підтверджено отримання орендної плати, в тому числі за 2015 рік, в повному обсязі, але без проведення індексації. 20.05.2015 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №1 (надалі Додаткова угода) до Договору оренди, якою змінено нормативну грошову оцінку земельної ділянки, збільшено строк дії договору до 12 років, але в будь-якому випадку до моменту закінчення збирання Орендарем урожаю 2022 року, вирішено питання щодо збору, обробки та використання персональних даних фізичних осіб. Окрім цього, викладено в новій редакції розділ 9 «Орендна плата» (а.с.14): «За користування вказаною в Договорі земельною ділянкою Орендар сплачує Орендодавцю щороку орендну плату у розмірі 7 (сім)% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що складає суму 6695 грн.59 коп. (шість тисяч шістсот девяносто пять гривень 0-59 коп.) в грошовій формі у гривнях. За домовленістю сторін допускається розрахунок у натуральній формі, або наданням Орендодавцю послуг у відробітковій формі на частину або на всю суму орендної плати в разі надходження від Орендодавця відповідної заявки.» Згідно спільних пояснень представників позивача та відповідача, наданих в судовому засіданні, підписання цієї Додаткової угоди відбувалось за юридичною адресою відповідача у його адміністративних приміщеннях та за участі інших запрошених орендодавців-фізичних осіб. В цей же день запрошені орендодавці отримували орендну плату за 2015 рік. 29.07.2015 року на підставі Додаткової угоди зареєстровані в Державному реєстрі прав на нерухоме майно зміни до права оренди, в тому числі щодо строку дії договору оренди та розміру орендної плати (а.с.82). Суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Таким чином, між сторонами по справі на підставі договору оренди землі №с-174 від 10.09.2010 року з цієї дати виникли правовідносини оренди відносно земельної ділянки кадастровий номер 5322084900:00:001:0291. Судом відхиляються посилання позивача на те, що право оренди було зареєстровано лище у 2014 році, оскільки відповідно до п.8 Договору оренди договір укладено на 5 років, але у будь-якому випадку діє до моменту закінчення збирання врожаю Орендарем. Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а ст.126 цього Кодексу встановлюється порядок оформлення речових прав на земельну ділянку відповідно до Закону України від 1 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон №1952-IV). 16 березня 2010 року набрав чинності Закон України від 11 лютого 2010 року №\~1878-VІ «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України», яким статті 18 та 20 Закону України «Про оренду землі» виключені, а ст.6 доповнена ч.5, згідно з якою право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Розділом ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №\~1878-VІ встановлено, що до 1 січня 2012 року, (9 грудня 2011 року дію вказаної норми продовжено до 1 січня 2013 року), державна реєстрація, зокрема договорів оренди земельних ділянок проводиться територіальними органами земельних ресурсів. З 01.01.2013 року реєстрація прав на земельну ділянку відбувається відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Враховуючи, що право оренди земельної ділянки 26.08.2014 року зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.16), тобто в період дії договору, а також враховуючи те, що обидві сторони фактично виконували умови договору до цієї дати, це свідчить про правомірне, договірне використання відповідачем спірної земельної ділянки відповідно до зазначених норм ЗК\~України, ЦК України, Закону України «Про оренду землі», та відсутність підстав вважати Договір оренди недійсним з підстави не проведення його державної реєстрації у порядку, передбаченому на час його підписання. Зазначена правова позиція суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України у постанові від 06.03.2013 року по справі №6-5цс13, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд не вбачає підстав для відступу від такої правової позиції. Судом проведено зазначений аналіз, оскільки спірна додаткова угода є невідємною частиною основного Договору оренди землі. Щодо заявленої підстави для визнання недійсною спірної Додатковою угоди у звязку із невиконанням відповідачем, на думку позивача, обовязків щодо перегляду один раз у 2 роки розміру орендної плати, який передбачено п.13 Договору оренди, суд зазначає наступне. Відповідно до п.7.постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 651 ЦК України неналежне виконання договору може бути підставою для його розірвання, а не визнання недійсним, що є взаємовиключними вимогами. Щодо заявленої підстави для визнання недійсною спірної Додаткової угоди, як такої, що вчинено в результаті введення позивача в оману щодо розміру відсоткової ставки орендної плати за Додатковою угодою, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті оставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не надано жодного з доказів, зазначених у ч.2 ст.57, 62 ЦПК України на підтвердження умислу позивача на ведення його в оману щодо розміру відсоткової ставки орендної плати. Зазначена відсоткова ставка збільшилась з 5% до 7%, від нормативної грошової оцінки, тобто в будь-якому випадку, покращила становище орендодавця, а в абсолютному значенні склала суму 6695,59 грн, що прямо зафіксовано у Додатковій угоді, та яку не міг не розуміти позивач. Представник позивача в судовому засіданні підтвердив, що Додаткова угода підписана саме позивачем, а не іншою особою. Таким чином, суд вважає недоведеним факт введення позивача в оману відповідачем. Щодо заявленої підстави для визнання недійсною спірної Додаткової угоди, як такої, що вчинено в результаті примусу до підписання угоди під загрозою невиплати коштів, суд додатково до вищевказаного зазначає наступне. Відповідно до ст.231 ЦПК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті оставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не надано жодного з доказів, зазначених у ч.2 ст.57, 62 ЦПК України на підтвердження психічного тиску відповідача у вигляді майбутньої відмови у виплаті орендної плати. Так, як зазначено вище, відповідачем доведено та не заперечувалось представником позивача, що відповідач на протязі 2011-2015 років своєчасно та у повному обсязі розраховувався з позивачем за орендною платою у розмірі, передбаченому Договором оренди. Відповідно до п.11 Договору оренди орендна плата вноситься у такі строки: у грошовій формі один раз у рік не пізніше 20 грудня, натуральна з 01 вересня до 20 грудня. Як зазначено в позовній заяві із позивачем було проведено повний розрахунок за 2015 рік в день підписання Додаткової угоди, тобто значно раніше граничного терміну виконання такого обовязку з боку відповідача. Таким чином, суд вважає недоведеним факт психічного примусу відносно позивача з боку відповідача. В будь-якому випадку суд вважає, що загроза не проведення розрахунків за цивільно-правовою угодою у майбутньому, не може вважатися психічним примусом, який тягне недійсність угоди в даному випадку, оскільки сторони знаходяться у вільних договірних відносинах, тому позивач мав усі можливості відхилити неналежні на його думку пропозиції та використати в майбутньому передбачені законом засоби для захисту своїх прав як орендодавця, в тому числі у судовому порядку. Крім цього, як зазначено вище, за спірною Додатковою угодою відбулось значне покращення становища позивача, оскільки орендна плата у відсотковому значенні зросла з 5% до 7%, а у абсолютному значенні зросла втричі: з 2059 грн до 6695,59 грн. Також суд зазначає, що позивач не ставить під сумнів умови Додаткової угоди щодо зміну строку дії договору, тобто розумів ці положення та свідомо їх визначив, таким чином ця обставина також не може свідчить про погіршення його становища. Суд відхиляє посилання представника позивача на правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 19.02.2014 року, наданої представником позивача та залученої до матеріалів справи, оскільки вони не стосуються предмету розгляду даної справи, а визначають момент укладення договору оренди та суттєві умови, згода з яких повинна бути у сторін угоди. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed