Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

19 серпня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS] , шляхом зобов`язання [PERSON] протягом 10 днів з дня набрання рішенням суду законної сили, на підставі Акту прийому-передачі, передати [PERSON] ключі від замків вхідних дверей квартири [ADDRESS] , та шляхом зобов`язання [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] . Встановити наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] : [PERSON] , виділити у натурі у володіння та користування приміщення квартири [ADDRESS] загальною площею 27,2 кв.м., а саме: житлову кімнату, позначену у технічному паспорті цифрою «10», площею 9,0 кв.м.; житлову кімнату, позначену у технічному паспорті цифрою «12», площею 17,4 кв.м.; балкон, позначений у технічному паспорті цифрою «13», площею 0,8 кв.м.; [PERSON] , виділити у натурі у володіння та користування приміщення квартири [ADDRESS] загальною площею 28,2 кв.м., а саме: житлову кімнату, позначену у технічному паспорті цифрою «6», площею 16,8 кв.м.; житлову кімнату, позначену у технічному паспорті цифрою «9», площею 11,4 кв.м.; залишити у спільному користуванні [PERSON] і [PERSON] приміщення квартири [ADDRESS] загальною площею 30,3 кв.м., а саме: передню, позначену у технічному паспорті цифрою «1», площею 10,2 кв.м.; вбудовані шафи (кладовки), позначені у технічному паспорті цифрами «2», «З», «4», загальною площею 1,1 кв.м.; кухню, позначену у технічному паспорті цифрою «5», площею 8,3 кв.м.; туалет, позначений у технічному паспорті цифрою «7», площею 1,2 кв.м.; ванну кімнату, позначену у технічному паспорті цифрою «8», площею 2,6 кв.м.; коридор, позначений у технічному паспорті цифрою «11», площею 4,2 кв.м.; лоджію, позначену у технічному паспорті цифрою «14», площею 2,7 кв.м.. Сторони не можуть дійти домовленості щодо порядку користування квартирою, що стало підставою для звернення до суду. 03 серпня 2020 року у даній справі було постановлено заочне судове рішення, яке було скасовано ухвалою суду від 03 листопада 2020 року, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити на підставі доводів позовної заяви. Додатково позивач вказав, що відповідач залишила квартиру в непридатному для користування стані, передала ключі тільки від одного замка, від другого замка ключі не передавала. Щодо відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу представник пояснив, що на набір тексту та друкування поданої позовної заяви потрачено оптимально часу, враховуючи, що нормою набору тексту є 250 символів за одну годину. В судовому засіданні відповідач та представник відповідача пропонували укласти мирову угоду з позивачем, в якій пропонували залишити за позивачем здійснені ним судові витрати. Після відмови позивача від укладення мирової угоди на запропонованих умовах, представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог. Представник відповідача просив відмовити в позові у зв`язку з його незаконністю та необґрунтованістю. Вказав, що відповідач не є власником квартири, як спадкоємець прийняла тільки права та обов`язки, відповідач передала позивачу ключі від квартири, тому позивач має можливість користуватись квартирою, що свідчить про відсутність предмету спору. Представник відповідача вказав, що відповідач через незадовільний матеріальний стан не може відшкодувати судові витрати, просив врахувати те, що відповідач сприяла мирному врегулюванню спору, що на підставі п.4 ч.3 ст.141 ЦПК України враховується при розподілі судових витрат. Також представник відповідача вказав, що не передбачено відшкодування витрат на правничу допомогу фізичній особі, має бути наданий кошторис судових витрат, зауважив, що шість годин для складення поданого позову є завищеним часом. Відповідач в судовому засіданні пояснила, що не передала ключі позивачу від іншого замка, оскільки він зламаний, краще його не чіпати. Розглянувши подані матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] , є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Вказана обставина підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 27.09.2002 року, виданим Відділом по обліку і розподілу житлової площі Виконавчого комітету Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04.07.2018 року, посвідченим державним нотаріусом Першої Павлоградської Державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Тимченко О.М. та зареєстрованим у Реєстрі за номером № 2-855. Дана обставина, також, підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інформаційною довідкою від 27.01.2021 року. З моменту приватизації спірної квартири її співвласниками у рівних частинах (кожен по 1/4) були: [PERSON] , - батько позивача, [PERSON] , - мати позивача, [PERSON] , - брат позивача, і позивач, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 27.09.2002 року, виданим Відділом по обліку і розподілу житлової площі Виконавчого комітету Павлоградської міської ради Дніпропетровської області. Після смерті [PERSON] , його частину квартири [ADDRESS] успадкувала - [PERSON] , що підтверджується записом про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на зворотному боці свідоцтва про право власності на житло від 27.09.2002 року та копією свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого [PERSON] . Після смерті матері, [PERSON] , належну їй на день смерті 1/2 частину квартири [ADDRESS] у рівних частинах успадкували позивач та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04 липня 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Тимченко О.М. за № 2-855, а також матеріалами спадкової справи заведеної до майна померлої [INFO] [PERSON] , які надані на запит суду нотаріальною конторою. Також, з вищевказаного свідоцтва про право на спадщину за законом, та матеріалів спадкової справи заведеної до майна померлої [INFO] [PERSON] , які надані на запит суду нотаріальною конторою вбачається, що [PERSON] своїх спадкових прав документально не оформив. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим Павлоградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 24.02.2018 року. Згідно інформації, яка наявна у Довідці № 342 від 27.03.2018 року про реєстрацію та склад зареєстрованих, виданої КП Міський інформаційно-розрахунковий аналітичний центр Павлоградської міської ради, на день смерті [PERSON] , разом з ним була зареєстрована та проживала його дружина - [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. [PERSON] звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] . Згідно матеріалів спадкової справи №222/2018, заведеної до майна померлого [INFO] [PERSON] , [PERSON] отримала свідоцтва про право на спадщину, однак свідоцтво про право на спадщину, 1/2 частину квартири [ADDRESS] , відповідач не отримала станом на час розгляду справи. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. (ч.5 ст.1268 ЦК України) Отже, станом на дату розгляду справи 1/2 частина квартири [ADDRESS] належить [PERSON] , [INFO] , як спадкоємиці [PERSON] . Згідно з Технічним паспортом на квартиру [ADDRESS] , виготовленим 20.10.2002 року КП Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації, квартира [ADDRESS] складається з наступних приміщень: передньої, позначеної у технічному паспорті цифрою «1», площею 10,2 кв.м.; вбудованих шаф (кладовок), позначених у технічному паспорті цифрами «2», «3», «4», загальною площею 1,1 кв.м.; кухні, позначеної у технічному паспорті цифрою «5», площею 8,3 кв.м.; житлової кімнати, позначеної у технічному паспорті цифрою «6», площею 16,8 кв.м.; туалету, позначеного у технічному паспорті цифрою «7», площею 1,2 кв.м.; ванної кімнати, позначеної у технічному паспорті цифрою «8», площею 2,6 кв.м.; житлової кімнати, позначеної у технічному паспорті цифрою «9», площею 11,4 кв.м.; житлової кімнати, позначеної у технічному паспорті цифрою «10», площею 9,0 кв.м.; коридору, позначеного у технічному паспорті цифрою «11», площею 4,2 кв.м.; житлової кімнати, позначеної у технічному паспорті цифрою «12», площею 17,4 кв.м.; балкону, позначеного у технічному паспорті цифрою «13», площею 0,8 кв.м.; лоджії, позначеної у технічному паспорті цифрою «14», площею 2,7 кв.м.. Загальна площа квартири 85,7 кв.м. Позивач при поданні позову посилався, що [PERSON] після смерті [PERSON] , одноособово проживає в квартирі [ADDRESS] . При цьому, вона одноособово володіє ключами від замків вхідних дверей зазначеної квартири, які не дає позивачу, та не пускає його до вказаного житла, створюючи таким чином йому перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] . Після скасування заочного рішення, яке було постановлено у даній цивільній справі 03 серпня 2020 року, у розгляді справи приймали участь позивач, відповідач та їх представники. В судовому засіданні позивач наполягав, що йому чиняться перешкоди в користуванні 1/2 частиною квартири [ADDRESS] , вказав, що отримав від відповідача ключі тільки від одного замка на вхідних дверях, в той час як встановлено два замка. Відповідач не заперечила, що надала ключі тільки від одного замка на вхідних дверях, пояснила, що інший замок не працює. Відповідач та її представник не надали суду доказів в підтвердження того, що другий замок на вхідних дверях не працює, при перевірці відповідності ключів від першого замка на вхідних дверях сторонами цього підтверджено також не було. Позивач вказав, що відповідач вказала на цю обставину усно. Враховуючи відсутність підтвердження належними та допустимими доказами твердження відповідача про те, що другий замок не працює, суд приходить до висновку, що відповідачем не було передано всі ключі від замків вхідних дверей, та про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про усунення перешкоди у здійсненні [PERSON] права користування 1/2 частиною спірної квартири шляхом зобов`язання [PERSON] протягом 10 днів з дня набрання рішенням суду законної сили, на підставі Акту прийому-передачі, передати [PERSON] ключі від замків вхідних дверей квартири [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а п. 3 ч. 2 цієї статті передбачає, такий спосіб захисту, як припинення дії, яка порушує право. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України і ч. 1 ст. 155 ЖК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Квартири, що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування квартирою, крім випадків, установлених законодавством України. У відповідності з ч. 1 ст. 356, ч. 1, ч. З ст. 358 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, визначено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. У відповідності з висновком Верховного Суду України, викладеним у Постанові від 17.02.2016 року у справі № 6-1500цс15, згідно статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Якщо спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею, то критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Якщо спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. На теперішній час сторони не можуть дійти згоди щодо порядку користування квартирою. Площа в квартирі, яку позивач просить виділити йому в одноособове користування складає 27,2 кв.м., що не перевищує розміру житлової площі, на яку він має право. В разі виділення позивачу цих кімнат у користування, права відповідача жодним чином не обмежуються і не порушуються, відповідачу виділяється у користування житлова площа, яка максимально відповідає розміру житлової площі, на користування якою вона має право. Відповідно до частин 1, 2 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183\~цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. З огляду на вищевикладене та враховуючи, що відповідачем не було запропоновано інший варіант встановлення порядку користування житловим приміщенням, суд вважає за можливе встановити порядок користування квартирою запропонований позивачем. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно зі ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ордеру, розрахункової квитанції та акту приймання-передачі виконаних робіт від 19.08.2019 року загальна сума витрати позивача на правову допомогу адвоката склала 3000 грн. /а.с.30,31,32/. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з пунктами 4, 6, 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Статтею 29 Закону України «Про адвокатуру» визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору. Згідно з ст.30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. При оцінці вказаних обставин, суд приходить до висновку, що документально підтверджені витрати позивача на правову допомогу є розумними, враховують витрачений адвокатом час з урахуванням складності підготовки позовної заяви, а сума витрат є обґрунтованою. Представник відповідача при вирішенні питання про розподіл судових витрат, просив врахувати суд дії відповідача відповідно до п.4 ч.3 ст.141 ЦПК України. Згідно з п.4 ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд враховує дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. З метою врегулювання спору між сторонами, позивач направив [PERSON] пропозицію про встановлення порядку користування квартирою, у якій просив спільно звернутися до нотаріуса Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області для укладення Договору про встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] . Вказана пропозиція була направлена і на адресу фактичного проживання [PERSON] ( [ADDRESS] ), і на адресу реєстрації ( [ADDRESS] ), рекомендованими поштовими відправленнями, з описом вкладення і кур`єрською доставкою. Обидва екземпляри пропозиції про встановлення порядку користування квартирою були отримані [PERSON] , відповідно 04.06.2019 року і 14.06.2019 року. Від [PERSON] жодної відповіді на пропозицію не надійшло. Відповідач, незважаючи на повідомлення її про слухання справи в суді, отримання копії позову з додатками, ознайомлення з матеріалами справи 05 листопада 2019 року, участі у розгляді справи не приймала, в судові засідання не з`являлась, було постановлено судом заочне рішення 03 серпня 2020 року. Відповідач та її представник приймали участь у розгляді справи тільки після скасування заочного рішення судом. Представник відповідача пропонував мирне врегулювання спору також при розгляді справи після скасування заочного рішення судом, при цьому просив не стягувати з відповідача судові витрати, на що позивач не погодився. Відсутність доходу у відповідача не є підставою для звільнення її від оплати судових витрат. Таким чином, суд, враховуючи дії відповідача щодо досудового вирішення спору (відсутність відповіді на пропозицію позивача щодо досудового вирішення спору), враховуючи дії відповідача щодо врегулювання спору мирним шляхом та стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (тільки після скасування судом заочного рішення суду), суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в повному обсязі (3000 грн). Враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно задоволених позовних вимог судовий збір та витрати на правничу допомогу На підставі викладеного,

Outcome: partial