Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

20 грудня 2016 року до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, який зареєстровано 31 січня 2009 року, актовий запис № 38 від 31 січня 2009 року, складений Відділом реєстрації актів цивільного стану Будьонівського районного управління юстиції у м. Донецьку Донецької області. У позовній заяві вказано, що від шлюбу спільних дітей не мають. Подружні відносини з відповідачкою припинили та стали мешкати окремо з липня 2016 року через подружню зраду відповідачки по справі. Позивач вважає, що сім'ю зберегти неможливо, строк на примирення не потрібний, в просив шлюб між ним та відповідачкою розірвати. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, проти розірвання шлюбу заперечувала, оскільки у них з позивачем є спір щодо поділу сумісного майна. Суд, з'ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини по справі та оцінивши докази, якими вони підтверджуються, дійшов висновку щодо можливості задоволення позовних вимог в повному обсязі . Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], 31 січня 2009 року зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Будьонівського районного управління юстиції у м. Донецьку Донецької області, актовий запис № 38 від 31 січня 2009 року, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб [NUMBER], виданим 20.12.2016 року Костянтинівським районним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Доказів щодо наявності спільних дітей сторони не надали. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачка [PERSON] зазначила, що вона виступає проти розірвання шлюбу, оскільки у подружжя є майно, яке позивач відмовляється ділити, тому вона змушена мешкати у родичів. В свою чергу позивач у судовому засіданні пояснив, що наявне спірне майно придбано до реєстрації шлюбу, а тому є його особистою власністю, тому він і перешкоджає відповідачу ним користуватися. З вище наведеного вбачається, що між сторонами дійсно є спір щодо поділу майна подружжя, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, в судовому засіданні позивач зазначив, що після припинення фактичних шлюбних відносин у липні 2016 року, у зв'язку з тим, що відповідачка його покинула та стала жити з іншим чоловіком, він намагався з нею примиритися, однак через 2 дні, вона покинула його остаточно. Після чого він сам став проживати з іншою жінкою. Відповідно до ст. 21 Сімейного Кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Частиною першою ст. 55 СК України передбачений обов'язок дружини та чоловіка спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Разом з тим ч. ст. 110 СК України передбачена можливість пред'явлення позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружжя разом не проживає, зберігати сім'ю намірів не має, а отже спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам чоловіка [PERSON] Щодо наявності майнового спору подружжя, суд зазначає наступне. Згідно ч. 1, 2 ст. 68 та ч. 1 ст. 69 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Отже, наявність майнового спору подружжя не залежить від вирішення питання про розірвання шлюбу. В той же час предметом спору про розірвання шлюбу є з'ясування можливості зберегти сім'ю та чи не буде таке збереження суперечити інтересам одного із подружжя. Щодо надання додаткового строку для примирення подружжя, як захід, який має вчиняти суд відповідно до ст. 111 СК України, відповідно до якої суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства, слід зазначити наступне. Пленум ВСУ в п. 9 постанови № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що передбачене ч.1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. Однак, враховуючи, що збереження шлюбу можливе лише на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є морально-правовою основою шлюбу, заперечення про розірвання шлюбу лише з підстав наявності спору про поділ сумісної власності подружжя не може вважатися підставою, яка свідчить про можливість збереження шлюбу. А отже, строк на примирення не є необхідним. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, тощо, суд вважає, що подальше спільне проживання та збереження сім'ї [PERSON] суперечить інтересам позивача [PERSON], що має істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] судові витрати, понесені ним при подачі позову до суду, а саме судового збору в розмірі 551,20 грн., що підтверджено відповідною квитанцією в матеріалах справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved