Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

20 липня 2020 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач просить стягнути на користь позивача з [PERSON] борг за договором позики в сумі 117 000 гривень та понесені витрати на оплату судового збору в сумі 1170 гривень. В обґрунтування позову позивач послалася на те, що в 2014 році до позивача звернулася [PERSON] , відповідач у справі, з проханням надати їй у борг грошові кошти на її особисті потреби - зайняття підприємницькою діяльністю на нетривалий термін. Сподіваючись на добропорядність та обов`язковість відповідача, він погодився надати їй у борг певну суму грошей. На протязі періоду часу з 2014 року і по 04 вересня 2015 року він особисто передав [PERSON] грошові кошти в сумі 117 000 гривень. На підтвердження укладеного між ними договору позики вони у відповідності до вимог ст. 1047 ЦК України оформили свої взаємовідносини у вигляді власноручно написаною відповідачем розписки від 04 вересня 2015 року, за змістом якої вона підтвердила отримання у борг вищевказаної суми грошей в сумі 117 000 гривень. За текстом даної розписки вона власноруч внесла дані свого паспорта, ідентифікаційного номера та місця проживання, що засвідчила своїм особистим підписом. В усному порядку вони домовилися про повернення боргу за його першою вимогою. Незважаючи на досягнуті між ними домовленості та реальну можливість виконання прийнятих на себе зобов`язань, враховуючи той факт, що вона займається підприємницькою діяльністю, від якої має достатній дохід, відповідач по даний час так і не виконала своїх зобов`язань та не повернула борг у повному обсязі, тому позивач звернулася до суду з позовною заявою про стягнення боргу. Ухвалою судді від 06 серпня 2020 року після виконання вимог, передбачених ч. 6 ст. 187 ЦПК України, було відкрито провадження у справі у порядку спрощеного письмового позовного провадження без виклику сторін. Провести перше судове засідання не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження в приміщенні Славутицького міського суду 04.09.2020 року. Роз`яснено сторонам що відповідно до вимог ч.7 ст.279 ЦПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має право подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву. Відповідачем відзиву не подано. Оскільки у справі неможливо було ухвалити законне та обґрунтоване рішення без проведення судового засідання та виклику сторін для дачі пояснень, ухвалою судді від 22 вересня 2020 року призначено по справі судове засідання. Позивач у судове засідання не з`явився, до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, до суду подала письмову заяву, в якій просила проводити судове засідання за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом встановлено, що позивач надав розписку від 04 вересня 2015 року, копія та оригінал якої долучено до справи, в якій рукописним способом за допомогою кулькової ручки зазначено, що [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , паспорт серія [NUMBER] , виданий Славутицьким МВ ГУ МВС України в Київській області 28 січня 1997 року, яка проживає в [ADDRESS] , на протязі 2014 року отримала від [PERSON] кошти, в якості позики, в сумі 117 000,00 гривень на день складання цієї розписки. Розписка підписана [PERSON] (а.с.25). Як вбачається із змісту позовної заяви, 25 травня 2020 року позивач пред`явив відповідачу вимогу, в якій просив відповідача повернути йому борг позики, оформлений у формі боргової розписки від 04 вересня 2015 року, у розмірі 117 000,00 гривень, проте відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів не виконала. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.61 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору. Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. Згідно ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Верховного суду України від 24.02.2016 року № 6-50 цс16. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України). Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Верховний Суд України в постанові від 11.11.2015 року по справі № 6-1967цс15 зазначив, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Надана суду розписка містить зобов`язання [PERSON] повернути [PERSON] борг в сумі 117 000,00 гривень. Із тлумачення змісту розписки вбачається, що гроші в сумі 117 000,00 гривень були передані [PERSON] в борг [PERSON] . Таким чином, зміст розписки становить основний зміст і всі істотні умови позикового зобов`язання, передбаченого ч.1 ст.1046 ЦК України, і є належним підтвердженням укладеного між сторонами договору позики зазначеної суми грошей. За правилом ч.2 ст.545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові, а разі неможливості його повернення кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (ч. 3 цієї статті). Враховуючи, що борговий документ перебуває у кредитора після закінчення строку, зазначеного у ч.1 ст.1049 ЦК України, боржника слід вважати таким, що прострочив виконання зобов`язання. Таким чином, суд вважає встановленим, що між позивачем та відповідачем укладено договір позики, що підтверджується наявною у позивача оригіналом розписки [PERSON] , яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договорами позики, так і зобов`язання [PERSON] повернути суму боргу -117 000 гривень. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, і з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача борг за договором позики у сумі 117 000 гривень. СУДОВІ ВИТРАТИ. За змістом ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні в порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Виходячи з наведеного, враховуючи, що відповідач подала заяву про визнання позову до початку розгляду справи по суті, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню половина судового збору, що становить 585 гривень. Інша частина судового збору в сумі 585 гривень компенсується позивачу за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: approved