Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів, процесуальні дії суду. В жовтні 2017 року ПП «Деметра» звернулося до суду з позовом, уточненим в ході судового розгляду (а.с.135-139), до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів, отриманих без належної правової підстави. Позов мотивований тим, що 26 січня 2007 року [PERSON] та [PERSON] , які є чоловіком і дружиною, отримали від ПП «Деметра» грошові кошти в сумі 51 400 гривень. Після отримання вказаних грошових коштів [PERSON] власноручно склала розписку від імені чоловіка [PERSON] . Виплата ПП «Деметра» вказаних грошових коштів проводилася в рахунок майбутнього укладення з [PERSON] договору оренди належної останньому земельної ділянки, правовстановлюючі документи на яку перебували в стадії оформлення. 22.08.2008 року між [PERSON] та ПП «Деметра» був укладений договір оренди земельної ділянки, зареєстрований у Михайлівському районного відділі Держкомзему 09.12.2009 року за №040927300257. У подальшому рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 16.11.2017 року за позовом [PERSON] до ПП «Деметра» про визнання недійсним вищевказаного договором оренди землі, задоволено позов, визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 22.08.2008 року між [PERSON] і ПП «Деметра». Отже, виплачені грошові кошти є такими, що набуті відповідачами без належної правової підстави. На письмову вимогу від 17.05.2017 року №78 про повернення грошових коштів [PERSON] не відреагувала. За таких обставин, позивач просить на підставі ст.1212 ЦК України, стягнути солідарно з [PERSON] і [PERSON] безпідставно набуті кошти з урахуванням інфляції в сумі 222 002,89 гривень. 26.10.2017 року Михайлівським районним судом Запорізької області відкрито провадження у цивільній справі. 09 липня 2018 року на підставі розпорядження в.о.голови Михайлівського районного суду Запорізької області №37 від 27 червня 2018 року цивільна справа надійшла для розгляду по суті до Василівського районного суду Запорізької області. 11.07.2018 року цивільна справа прийнята до розгляду суддею Василівського районного суду Запорізької області Степаненко Ю.А. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.02.2019 року у зв`язку з закінченням терміну повноважень судді Степаненко Ю.А., цивільна справа передана в провадження судді Нікандрової С.О. 28 лютого 2019 року цивільна справа прийнята до свого провадження суддею Нікандровою С.О. і призначена до розгляду в порядку спрощеного провадження. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, наведених в позові. Представник відповідачів [PERSON] заперечував проти задоволення позову, обґрунтовуючи тим, що в січні 2007 року відбулася розмова між керівником ПП «Деметра» [PERSON] і [PERSON] з приводу майбутнього укладення договору оренди землі. У зв`язку з тим, що у [PERSON] не було державного акту про право власності на землю, з метою подальшого укладення договору оренди орендарем наперед було сплачено орендну плату [PERSON] . Зі слів [PERSON] грошові кошти в сумі 51400 грн. були отримані ним за майбутнє укладення договору оренди земельної ділянки, проте після отримання ним державного акту про право приватної власності на землю, ніхто з ним договору оренди не укладав і з пропозицією укладення договору не звертався. Фактично земельна ділянка весь час протягом дії договору від 22.09.2008 року, який у подальшому був визнаний недійсним, була у користуванні ПП «Деметра». 2. Фактичні обставини справи, встановлені судом і застосовані норми права. Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно зі ст.5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно із ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України. Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно правового висновку Верховного Суду України у справі №6-122цс-14 від 24.09.2014 року, майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». Крім того, згідно ст.21 Закону України «Про оренду землі» у разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним, отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення сільськогосподарського виробництва площею 5,3034 га на території Високівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЯА №927324 від 22 вересня 2008 року. До отримання [PERSON] державного акту на право приватної власності на землю, 08 січня 2007 року між [PERSON] та ПП «Деметра» був укладений договір оренди земельної частки (паю) строком дії на п`ять років до 08.01.2012 року. 26 січня 2007 року [PERSON] за усним дорученням свого чоловіка [PERSON] отримала від ПП «Деметра» орендну плату за сорок дев`ять років в сумі 51 400 гривень, про що власноручно написала відповідну розписку від його імені. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала, що написала від імені чоловіка [PERSON] за його усним дорученням розписку про отримання грошових коштів і фактично отримала грошові кошти в сумі 51400 грн. в рахунок майбутнього укладення договору оренди землі між [PERSON] і ПП «Деметра». Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що на момент отримання 26 січня 2007 року грошових коштів в сумі 51400 грн. він був власником земельної частки (паю), який перебував в оренді ПП «Деметра», проте державного акту на право приватної власності на землю у нього не було. Він домовився з керівником ПП «Деметра» [PERSON] про отримання авансом грошових коштів в рахунок орендної плати за укладення у майбутньому договору оренди земельної ділянки після отримання державного акту на землю. Проте, після видачі йому державного акту про право власності на землю, позивач ПП «Деметра» з пропозицією про укладення договору оренди до нього не звертався і договір він не укладав. Земельна ділянка була у фактичному користуванні ПП «Деметра» з січня 2007 року по 2018 рік включно. 22 вересня 2008 року між [PERSON] та ПП «Деметра» був укладений договір оренди земельної ділянки, зареєстрований у Михайлівському районному відділі Держкомзему 09.12.2009 року за №040927300257. Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 16.11.2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Запорізької області від 01.02.2018 року, задоволено позов [PERSON] до ПП «Деметра» про визнання договору оренди землі недійсним і зобов`язання повернути земельну ділянку, визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 22 вересня 2008 року, укладений між [PERSON] та Приватним підприємством «Деметра», зареєстрований у Михайлівському районному відділі Держкомзему 09 грудня 2009 року за №040927300257, зобов`язано ПП «Деметра» повернути [PERSON] земельну ділянку площею 5,3034 га, розташовану на території Високівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області. Весь час з січня 2007 року по 2018 рік ПП «Деметра» користувалося земельною ділянкою площею 5,3034 га, що розташована на території Високівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області, і належить [PERSON] , що сторонами не заперечувалося. 17 травня 2017 року ПП «Деметра» направило [PERSON] письмову вимогу про повернення безпідставно отриманих грошових коштів з урахуванням індексу інфляції в сумі 197 778,96 грн., проте [PERSON] отримані грошові кошти не повернула. За положеннями ст.12 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Як на підставу задоволення своїх вимог, ПП «Деметра» посилається на те, що відповідачами зберігаються грошові кошти без достатньої правової підстави у зв`язку з тим, що виплата грошових коштів в сумі 51 400 грн. відповідачам проведена в якості авансового платежу по договору оренди землі, який буде укладено після отримання відповідачем [PERSON] державного акту про право приватної власності на землю, проте укладений у подальшому договір оренди земельної ділянки рішенням суду був визнаний недійсним. Між тим, у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що відповідач заволодів грошовими коштами позивача безпідставно, тобто усупереч вимогам чинного законодавства, а тому підстав для застосування ст. 1212 ЦК України немає. Аналіз фактичних обставин справи свідчить про те, що ПП «Деметра» передчасно за неукладеним договором передало [PERSON] в рахунок майбутньої орендної плати за договором оренди землі грошові кошти у сумі 51400 грн., проте в подальшому договір оренди між сторонами не був укладений та його укладення власнику земельної ділянки [PERSON] не пропонувалося. ПП «Деметра» не надало суду докази направлення власнику земельної ділянки [PERSON] пропозиції укласти договір оренди земельної ділянки в порядку ст.641 ЦК України, та відмови останнього від прийняття пропозиції укладення договору, отже фактичне укладення договору не відбулося не з вини відповідача [PERSON] . Посилання позивача на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 16.11.2017 року, залишену без змін постановою апеляційного суду Запорізької області від 01.02.2018 року, яким було визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 22 вересня 2008 року, укладений між [PERSON] та Приватним підприємством «Деметра», не є підставою для застосування ст.1212 ЦК України, оскільки у даних рішеннях встановлено недійсність договору оренди земельної ділянки, укладеного між сторонами, а не відсутність будь-яких договірних відносин між сторонами. Крім того, як встановлено судом, підставою визнання договору оренди земельної ділянки недійсним було те, що оспорюваний договір підписаний не [PERSON] , а іншою особою. За таких обставин, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, встановивши, що між сторонами у справі, що розглядається, [PERSON] і ПП «Деметра» існували договірні відносини щодо оренди земельної частки (паю), зі строком дії до 2012 року, а грошові кошти в сумі 51400 грн. за розпискою від 26.01.2007 року позивач виплатив відповідачу в рахунок майбутнього виконання зобов`язань за договором оренди земельної ділянки, проте такий договір не був укладений з причин, що не залежали від волі відповідача, приймаючи до уваги фактичне користування земельною ділянкою позивачем ПП «Деметра» за період з 2008 по 2018 роки відповідно до договору від 22.09.2008 року, який у подальшому був рішенням суду визнаний недійсним, суд приходить до висновку, що отримані відповідачем грошові кошти набуто за наявності правової підстави, а це виключає виникнення кондикційного зобов`язання відповідача та стягнення спірних коштів на підставі статті 1212 ЦК України, а інших підстав у позовній заяві не наведено. Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог ПП «Деметра» про солідарне стягнення з відповідачів [PERSON] і [PERSON] грошових коштів як таких, що набуті чи збережені без достатньої правової підстави. Відповідно до ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в позові, сплачений позивачем судовий збір за платіжними дорученнями №539 від 11.10.2017 року в сумі 3117,67 грн., №192 від 27.04.2018 року в сумі 212,38 грн. розподілу між сторонами не підлягає.

Outcome: dismissed