Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

20.10.2017 року позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за письмовою розпискою від 13.03.2016 року в сумі, еквівалентній 800 доларів США на день ухвалення судового рішення у справі. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в рахунок узгодженої суми відшкодування шкоди, завданої позивачу неправомірними діями відповідача 26.02.2016 року в результаті нанесення умисних тілесних ушкоджень, 13.03.2016 року останній частково сплатив домовлену суму відшкодування, а на залишок суми відшкодування власноручно написав письмову розписку, взявши на себе зобовязання сплатити суму, еквівалентну 1350 доларів США до 13.06.2016 року. В подальшому відповідач частково виконав взяті на себе грошові зобовязання, сплативши позивачу 29.06.2016 року суму, еквівалентну 200 доларів США, 12.08.2016 року - 100 доларів США, 08.11.2016 року - 200 доларів США. На даний час залишилася не сплаченою сума, еквівалентна 800 доларам США. З того часу [PERSON], використовуючи довіру позивача, неодноразово в усній формі продовжував строк повернення грошей, посилаючись на неможливість заробити необхідну суму грошових коштів. При цьому відповідач обіцяв повернути гроші у повному обсязі за першої можливості. Як зазначив позивач, він неодноразово в усній формі пропонував відповідачу добровільно виконати взяте на себе грошове зобовязання. Останній в свою чергу обіцяв вирішити питання сплати грошей, але все закінчувалося обіцянкою, з серпня 2017 року на телефонні дзвінки не відповідає, в звязку з змушений звернутися з даним позовом до суду за захистом своїх інтересів. Перевірка позовної заяви проводилася за правилами Цивільного процесуального кодексу України в редакції, яка діяла на час пред'явлення позову. 10.11.2017 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено у відкрите судове засідання на 12.12.2017 року. Копія позовної заяви та доданих до неї документів отримана відповідачем згідно рекомендованого повідомлення 17.11.2017 року, але судовий розгляд відкладено в звязку з його неявкою. 15.12.2017 року набрав законної чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року. Відповідно до п.9 ч.1 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року справи у судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. На підставі ухвали суду від 15.01.2018 року судовий розгляд цивільної справи продовжено за правилами ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року, з урахуванням вимог ст.274 цього Кодексу за правилами загального позовного провадження, про що оголошено сторонам в підготовчому судовому засіданні та розяснено їм про порядок та строки виконання ними вимог ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року, для чого відкладено розгляд справи в погоджені між сторонами строки. При цьому позивач підтримав позов, просив його задовольнити, посилаючись на викладені вище обставини. Відповідач позов визнав, просив надати йому додатковий час для погалешння заборгованості або вирішення питання мирним шляхом. В подальшому, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився без повідомлення причин, відзив на позовну заяву не надав, заяву про відкладення розгляду справи не направив. За таких обставин суд вирішує справу за відсутності відповідача, зі згоди позивача при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення інших процесуальних дій, в тому числі забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 13.03.2016 року сторони досягли домовленості у виді складеної письмової розписки, за умовами якої відповідач в рахунок узгодженої суми відшкодування шкоди, завданої позивачу неправомірними діями 26.02.2016 року в результаті нанесення умисних тілесних ушкоджень, зобовязався до 13.06.2016 року сплатити залишок суми, еквівалентної 1350 доларів США. В судовому засіданні позивач підтвердили, що відповідач сплатив позивачу згідно письмової розписки: 29.06.2016 року суму, еквівалентну 200 доларів США, 12.08.2016 року - суму, еквівалентну 100 доларів США, 08.11.2016 року - суму, еквівалентну 200 доларів США. Залишок несплаченої суми становить еквівалент 800 доларів США. Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Цивільні обовязки згідно з вимогами ч.1 ст.14 ЦК України виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Ст.202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Ст.626 ЦК України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Положеннями ст.ст.638,639 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо сторони домовилися укласти договір в певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Зміна або розірвання договору відповідно до ст.651 ЦК України допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому, згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Ст.625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання, ч.1 якої визначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за письмовою розпискою від 13.03.2016 року, оскільки докази свідчать про те, що відповідач через неналежне виконання умов Договору має заборгованість, яка до теперішнього часу не погашена. Позивач правомірно предявив йому обґрунтовану вимогу відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства України. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», судові витрати у справі відповідно до положень ч.6 ст.141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved