Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

21 вересня 2017 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги обґрунтовували тим, що в мережі Інтернет він знайшов оголошення щодо розпродажу автомобілів марки «Ravon R2 Comfort» за 189000 грн. Звернувшись до офісу відповідача, він 22.08.2017 року уклав договір доручення № Д-0070, за яким відповідач зобовязався придбати та передати йому у власність транспортний засіб. На виконання умов договору він внес на рахунок відповідача 18 900 грн. При цьому йому не було розяснено, що вказана сума є винагородою повіреного за надання послуг за договором. Після спливу триденного строку на передачу автомобілю представник відповідача в телефонній розмові повідомив йому, що автомобіль не може бути переданий через те, що нібито автовоз, який віз транспортні засоби, потрапив у ДТП. Тому, йому запропоновано подати заяву про розірвання договору. Посилаючись на те, що відповідачем не було доведено до його відому достовірних умов договору, що вплинуло на можливість його свідомого вибору, а також на Закон України «Про захист прав споживачів», просив визнати недійсним договір доручення № Д-0070 від 22 серпняя 2017 року, а також стягнути з відповідача на його користь 18900 грн. в рахунок повернення коштів за вказаним договором. Позивач до судового засідання не прибув, проте, надав заяву про розгляд справи без його участі, на задоволенні позову наполягає. Від відповідача до суду надійшли письмові заперечення проти позову, в яких він зазначив, що позивач, укладаючи договір, повністю усвідомлювали всі його умови. Крім того, ним не доведено порушення принципу добросовісності та всіх чинників, що необхідні для кваліфікування договору як несправедливого. Просив вважати всі вимоги позивача необґрунтованими, розглянути справу без участі його представника та відмовити у повному обсязі у задоволенні позову. Враховуючи, що обидві сторони до суду не прибули, суд на підставі ст. 197 ЦПК України проводить судове засідання без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши позовну заяву, письмові заперечення відповідача, дослідивши та проаналізувавши письмові матеріали справи, встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини: зокрема, встановлено, що 22 серпня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до адміністрації ТОВ «Велес Авто» із заявою про надання йому автомобіля марки «Ravon R2 Comfort» вартістю 189000 грн. (а. с.38). В той же день позивачем [PERSON] на рахунок відповідача було внесено 18900 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а. с. 37). 22 серпня 2017 року між ТОВ «Велес Авто» та позивачем [PERSON] було укладено договір доручення № Д-0070, предметом якого є придбання транспортного засобу марки «Ravon R2 Comfort» (а. с.15-17). Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК Україниза договором доручення одна сторона (повірений) зобовязується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. За змістом ч. 1 ст. 1003 ЦК Україниу договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Пунктом 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. З урахуванням викладеного суд приходить до переконання, що на субєктів договору доручення довірителів також поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 ст. 18 вказаного Закону, де вказано, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Зі змісту вказаної правової норми випливає, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. За змістом ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що несправедливими є й положення договору доручення, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про несправедливість відносно споживача умов спірного договору доручення, адже розмір суми комісії за організацію договору в розмірі 10% від вартості транспортних засобів, що становить 18900 грн., яку позивач сплатив відповідачеві, не відповідає обсягу робіт, які отримав споживач. Суд вважає, що ця сума є надто завищеною, оскільки відповідач фактично не поніс інших витрат на організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням даного договору, крім витрат на роздруківку тексту договору та заповнення декількох рядків та реквізитів у тексті договорів рукописним текстом. Доказів понесення інших затрат відповідачем суду не надано. Останнім також не обґрунтовано співмірність розміру платежу за організацію, підготовку та укладення даного договору виконаній послузі, яка не є платежем за договором. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами наведено в ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», і цей перелік не є вичерпним. Суд вважає, що спірним договором фактично забезпечено захист інтересів лише повіреного, і це свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обовязками сторін. Аналізуючи зміст укладеного договору, суд також прийшов до висновку, що умови укладеного сторонами договору доручення є несправедливими, оскільки в порушення вимог розумності, добросовісності та справедливості позбавляють позивача як споживача послуг можливості відмовитись від договору без втрати сплачених ними коштів в рахунок винагороди повіреному, незважаючи на те, чи виконувались повіреним будь-які роботи на виконання доручення, що суперечить вимогам ст.ст. 1008, 1009 ЦК України. Отже, несправедливі умови договору доручення, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, завдають шкоди споживачеві, є достатніми підставами вважати недійсними дані договори доручення із застосуванням правових наслідків недійсності правочину. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення цієї норми Закону полягає в тому, що при укладенні з позивачем договору доручення відповідач завуалював призначення платежу в розмірі 18900 грн. під виглядом першочергових платежів, які насправді, за умовами договору, не повертаються в жодному випадку та є комісією за укладення самого договору. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що укладений 22 серпня 2017 року договір між [PERSON] та ТОВ «Велес Авто» є недійсним у відповідності до вимог ст. 227 ЦК України з моменту його вчинення, внаслідок чого позивачу, в порядку застосування ст. 216 ЦК України, слід повернути сплачені на виконання цього договору кошти шляхом їх стягнення з відповідача. Проаналізувавши сукупність доказів, наданих сторонами, суд дійшов переконання, що позовні вимоги [PERSON] є бґрунтованими та підлягають задоволенню. Судовий збір, який позивач мав сплатити при подачі позову має становити 1280 грн.: 640 грн. за позовну вимогу немайнового характеру визнання договору недійсним, та 640 грн. за позовну вимогу майнового характеру стягнення коштів. Позивач же сплатив лише 640 грн. Тому, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 640 грн. та на користь держави - 640 грн. Стосовно витрат на правову допомогу в сумі 600 грн. суд має зазначити, що згідно з п.47 та п.48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу компенсуються стороною відповідача у випадку надання належних доказів, що такі витрати стороні по справі (позивачу) надавалися. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтвердженні та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивач, окрім квитанції (а.с.19), яка не відповідає нормам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» (не містять номеру за порядком та даних про організаційно-правову форму здійснення діяльності (наприклад, фізична особа-підприємець, самозайнята особа, тощо), інших доказів надання правової допомоги суду не надав, зокрема і щодо розрахунку, в якому саме процентному відношенні від мінімальної заробітної плати особа, яка складала позовну заяву, встановила розмір винагороди (5, 10, 40 або іншій процент від мінімальної заробітної плати, відповідно до вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах) та за який час позовна заява була складена і які відповідні дії проведені (вивчення документів, безпосереднє складання заяви, тощо), тому вказана вимога підлягає відхиленню. На підставі викладеного,

Outcome: approved