Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

21.08.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Одеського національного політехнічного університету, по якому просила стягнути з Одеського національного політехнічного університету на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 вересня 2015 року до дня поновлення [PERSON] на роботі, а саме 03 квітня 2017 року, що становить 19 099 гривень 00 копійок. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 13.10.2015 року [PERSON] звернулася до Приморського районного суду з позовом до ОНПУ про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення з Одеського національного політехнічного університету середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 10 164 гривні. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2016 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено в повному обсязі та поновлено позивача на роботі старшого лаборанта кафедри фізичного виховання та спорту Одеського національного політехнічного університету з 16 вересня 2015 року та стягнуто з останнього середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 10 164,00 гривень. Позивач отримавши копію рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2016 року звернулася до ОНПУ для виконання рішення суду про поновлення на роботі. Проте позивачу було відмовлено, посилаючись на те, що рішення Приморського районного суду м. Одеси не набрало законної сили так як відповідач звернувся до Апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2016 року. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2013 року залишено без змін. Фактично [PERSON] приступила до виконання своїх обов'язків з дня ознайомлення з наказом ОНПУ № 262-к, а саме з 03.04.2017 року про поновлення на роботі. Позивач вважає, що вона має право на середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, а саме від дня винесення судом першої інстанції рішення на користь [PERSON] та до дня ознайомлення позивача з наказом ОНПУ № 262-к, тобто з 23.06.2016 року до 03.04.2017 року. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити в повному обсязі. Судом встановлені наступні факти та відповідні до них правовідносини. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Частиною першою статті 3 ЦПК передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.4 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси, зокрема фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. З матеріалів справи вбачається, що Наказом ректора Одеського національного політехнічного університету від 15.09.2016 року № 817-к [PERSON] була звільнена з посади старшого лаборанта с/о кафедри фізичного виховання та спорту ОНПУ за прогули без поважних причин відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.06.2016 року визнано незаконним та скасовано наказ Одеського національного політехнічного університету від 15.09.2015 року № 817-к про звільнення [PERSON] з посади старшого лаборанта с/о кафедри фізичного виховання і спорту ОНПУ за прогули без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22.03.2017 року рішення Приморського районного суду від 23.06.2016 року залишено без змін. Наказом ОНПУ від 03.04.2017 року № 262-к було поновлено [PERSON] на роботі на посаді старшого лаборанта с/о кафедри фізичного виховання та спорту ОНПУ з 16 вересня 2015 року та сплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 10 164 (десять тисяч сто шістдесят чотири) гривні 00 копійок за період з 15.09.2015 року до 23.06.2016 року згідно рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.06.2016 року. Тобто рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.06.2016 року виконано відповідачем у повному обсязі. Проте [PERSON] у своєму позові посилається на те, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.06.2016 року виконано не своєчасно та вважає, що вона має право на середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме від дня винесення судом першої інстанції рішення на користь [PERSON] та до дня ознайомлення позивача з наказом ОНПУ № 262-к, тобто з 23.06.2016 року до 03.04.2017 року. Всі питання щодо виконання рішення суду вирішуються на підставі Закону України «Про виконавче провадження». Законом України «Про виконавче провадження» визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Відповідно до ст. 236 КЗпП, У разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Підставами для відповідальності роботодавця передбаченої ст.117 КЗпП України є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум та факт проведення з ним остаточного розрахунку. При наявності рішення суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні роботодавець не звільняється від відповідальності за ст.117 КЗпП України до фактичного розрахунку з працівником. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за час розрахунку при звільненні за весь період невиплати власником належних працівникові при звільненні сум. Така правова позиція викладена у Постанові ВС України від 29.01.2014 року у справі 6-144ц-13. Стаття 236 КЗпП України передбачає ступень відповідальність організації, установи за затримку виконання рішення суду, з боржника стягується середній заробіток або різниця в заробітку за весь час затримки. Тобто, мають бути реальні докази тому, що рішення не виконано, стягнення середнього заробітку наперед, законом не передбачено. Проте, на підтвердження вищезазначених обставин позивачем не надано належних доказів, а саме: копію виконавчого листа, який був виданий Приморським районним судом на виконання рішення суду від 23.06.2016 року, постанови про відкриття виконавчого провадження. Тобто, мають бути реальні докази того, що рішення суду не було виконано вчасно. Надавши оцінку доказам, що зібрані в справі, заслухавши сторін та враховуючи вимоги ст. 236 КЗпП України, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості та безпідставності тверджень позивача відносно якого ОНПУ несвоєчасно виконало рішення суду про поновлення на роботі та стягнення з боржника середнього заробітку. Згідно вимог статей 27, 28, 29, 30 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень При поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи позивач та його представник не скористались своїми процесуальними правами та не надали до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування. Відповідно дост.10 ЦПК України сторони є рівними учасниками судового розгляду та згідно до ч.1ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а згідно ч.4ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до п. 25, 26 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2, під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів у порядку, передбаченому статтями185,187,189 ЦПК. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України). Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно до ч.1 ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними у судовому засіданні та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed