Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

1. Стислий виклад позиції учасників процесу. Позивач звернулась до суду з позовом про визначення місця проживання дитини [PERSON] [INFO] разом з матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Позивач перебувала в шлюбі з відповідачем, від якого народився син, який після розірвання шлюбу проживає з позивачем за адресою [ADDRESS] . Після розлучення позивач самостійно займається вихованням та утриманням дитини. Між сторонами не досягнуто домовленості щодо місця проживання дитини. Відповідач створив нову сім`ю. За інформацією позивача відповідач проживає у орендованій квартирі разом з новою дружиною та новонародженою дитиною за адресою [ADDRESS] . Відповідачем висловлювались наміри щодо визначення місця проживання [PERSON] з ним, що може негативно вплинути на психологічний стан дитини. [PERSON] не приймає активної участі у житті дитини та вкрай рідко з ним бачиться, таким чином між ними втрачено тісний зв`язок як батька з сином. 13.05.2020 року мало місце самовільне вилучення відповідачем неповнолітнього [PERSON] з місця його проживання без згоди матері, що мало наслідком звернення [PERSON] до поліції та служби у справах дітей. Третя особа, орган опіки та піклування у своєму висновку вважав за доцільне визначити місце проживання [PERSON] 2013 р.н. разом з матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Батько [PERSON] в судові засідання не з`явився, повідомлявся про час та дату судового засідання належним чином. Клопотання про відкладення розгляду справи, розгляд справи за відсутності від відповідача не надходили. Заперечень щодо заочного розгляду справи в судовому засіданні не висловлено. Наслідки заочного розгляду роз`яснені та зрозумілі. 2. Заяви, клопотання. До суду надійшло письмове клопотання представника третьої особи від 11.12.2020 року про розгляд справи проводити у відсутності, повідомлено про надання висновку органу опіки та піклування. 3. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 30 червня 2020 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду у підготовчому засіданні 1 вересня 2020 року. 14 грудня 2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 17 лютого 2021 року. 17 лютого 2021 року відкладено розгляд справи у зв`язку з неявкою відповідача. 4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Заслухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов підлягаючим задоволенню. Судом встановлено, що батьками [PERSON] [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 15 липня 2012 року по 07 листопада 2016 року, що підтверджується рішенням Хмельницького міськрайонного суду, справа №686/18997/16-ц. Дитина проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача підтвердив, що відповідач не приймає активної участі у житті дитини та вкрай рідко з ним бачиться, таким чином між ними втрачено тісний зв`язок як батька з сином. 13.05.2020 року мало місце самовільне вилучення відповідачем неповнолітнього [PERSON] з місця його проживання без згоди матері, що мало наслідком звернення [PERSON] до поліції та служби у справах дітей. Будь-які перешкоди відповідачу у спілкуванні з дитиною не чиняться. За висновком органу опіки та піклування доцільно визначити місце проживання дитини з матір`ю. За консультативним висновком психолога від 14.09.2020 року , внаслідок родинного конфлікту та розлучення батьків, хлопчик отримав психологічну травму. Його психологічний стан на сьогодні задовільний, але лише нагадування про батька сприймається [PERSON] як емоційний стрес, виникає стан фрустрації, різкі зміни настрою. 5. Мотивована оцінка аргументів сторін. У вирішенні справи суд має визначити першочергове значення найкращих інтересів дитини. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Батьки повинні мати рівні права в спорах про утримання дітей. Оцінюючи представлені суду аргументи, виходячи з наданих суду фактів та доказів, суд прийшов до наступних висновків. Мати [PERSON] може забезпечити як найкращі інтереси дитини та створити необхідні умови для її розвитку та навчання. Дитина фактично проживає з матір`ю. Батько не приймає активної участі у житті та вихованні дитини. Відповідач не забезпечив своєї явки в судове засідання. Не підготував відзиву на позов. Зі слів представника позивача, [PERSON] створив нову сім`ю, має новонароджену дитину. Суд зважає на висновок органу опіки та піклування, за яким визначено за доцільне проживання дитини з матір`ю. 6. Чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду. З вищенаведених міркувань, суд приходить до висновку, що права дитини на належні умови існування, стабільність оточення, розвиток не були порушені. 7. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Стаття 162 Сімейного кодексу встановлює, що у випадку, якщо один з батьків або інша особа, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (пункт 67), «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (пункт 45). У статті 9 цієї Конвенції зазначено, що «якнайкращі інтереси дитини» мають відігравати визначальну роль при вирішенні питань щодо місця її проживання з одним із батьків. За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17). Оскільки аргументи викладені позивачем на обґрунтування заявленого позову були досить переконливими та підтверджують дотримання найкращих інтересів дитини, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позову. В порядку передбаченому ст.141 ЦПК судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved