Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-22 00:00:00

20 вересня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що є адвокатом. У кримінальному провадженні №1/205/04/15, яке розглядалося у Ленінському районному суді м. Дніпропетровська позивач був захисником одного з обвинувачених. [PERSON] у справі також виступав в якості обвинуваченого. Його захист забезпечувала [PERSON] 23.04.2015 року за підписом [PERSON] до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області було подано заяву про притягнення позивача до відповідальності, у якій, зокрема, викладено такі відомості: «вдається до позапроцесуального спілкування по суті справи з потерпілою та свідками по справі, здійснює вплив на них з метою схилити до давання неправдивих показів», «своєю появою в процесі адвокат [PERSON] перетворив судовий розгляд справи в суцільне шоу за участі незрозумілих осіб, які з подачі адвоката [PERSON] якимось чином обізнані про суть справи, порушують порядок в судовому засіданні… При цьому адвокат [PERSON] здійснює чітке керівництво їхніми діями і отримує від їх активної діяльності неабияке задоволення», «адвокат [PERSON] постійно звинувачує мене в скоєнні злочину, інкримінованого його підзахисному», «прибувши в судове засідання, призначене на 14.04.2015 року, адвокат [PERSON] в присутності судді Тауса М.М., прокурора Остапенко В.М., адвокатів Бразалук С.С., Кірічок Г.О. заявив, що тільки-но бачив на власні очі адвоката [PERSON] в м. Дніпропетровську, як вона біля свого офісу на вул. Комсомольській сідала в автомобіль», «розповсюджує про мене та мою родину, а також про мого захисника - адвоката [PERSON] неправдиві відомості», «…адвокат [PERSON], а також особливо активний представник його групи підтримки [PERSON], постійно висловлюють образи на адресу мого батька, [PERSON], 1951 року народження, називають його хабарником…», «…у мене сталася гіпертонічна криза (з 17.04.2015 р. знаходжусь на лікарняному!!!). Однак [PERSON], цей «правозахисник» розцінив для себе зазначену обставину не інакше як намагання з мого боку затягувати судовий розгляд справи». Подана заява стала підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. Позивач вважає, що відомості, викладені у вказаній заяві, не відповідають дійсності, ґрунтуються на суб'єктивному ставленні до нього та не мають жодних доказів, є такими, що зачіпають його репутацію, честь та гідність. Посилаючись на те, що вказана недостовірна інформація, поширена відповідачами, прямо порушує його немайнові права (честь, гідність та ділову репутацію), позивач просив суд зобов'язати відповідачів спростувати її шляхом направлення відповідного повідомлення до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області (а.с.а.с. 2 - 8). Позивач у судовому засіданні позов підтримав, пояснивши, що у квітні 2015 року за підписом [PERSON] до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області було подано заяву про притягнення позивача до відповідальності, у якій містилися неправдиві відомості. Внаслідок подання заяви позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Позивач був вимушений неодноразово звертатися до судів з позовами про захист порушених таким чином прав. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.05.2016 року, зокрема, було встановлено, що підстав для притягнення позивача до відповідальності не існувало. Крім того, за його інформацією, заяву про притягнення його до відповідальності [PERSON] лише підписав, але автором її стала його захисник [PERSON] Відповідач у суді заперечував проти задоволення заявленого позову, пояснивши, що заява була ним не тільки підписана, але й складена, а зміст її цілком відповідає дійсності. [PERSON] до суду не з'явилася, звернувшись із заявою про розгляд справи за її відсутності. 10.10.2017 року відповідачка звернулася до суду із запереченнями проти позову, у яких повідомила, що позивач уже звертався до суду з аналогічним позовом, отже втратив право на звернення з такими ж вимогами, просила відмовити у позові (а.с.а.с. 28 - 30, 75, 124). Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 23.04.2015 року [PERSON] звернувся до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області із заявою про порушення позивачем правил адвокатської етики під час забезпечення захисту обвинуваченого у кримінальному провадженні №1/205/04/15, яке розглядалося Ленінським районним судом м. Дніпропетровська. У заяві відповідач, у тому числі, виклав такі відомості: «вдається до позапроцесуального спілкування по суті справи з потерпілою та свідками по справі, здійснює вплив на них з метою схилити до давання неправдивих показів», «своєю появою в процесі адвокат [PERSON] перетворив судовий розгляд справи в суцільне шоу за участі незрозумілих осіб, які з подачі адвоката [PERSON] якимось чином обізнані про суть справи, порушують порядок в судовому засіданні… При цьому адвокат [PERSON] здійснює чітке керівництво їхніми діями і отримує від їх активної діяльності неабияке задоволення», «адвокат [PERSON] постійно звинувачує мене в скоєнні злочину, інкримінованого його підзахисному», «прибувши в судове засідання, призначене на 14.04.2015 року, адвокат [PERSON] в присутності судді Тауса М.М., прокурора Остапенко В.М., адвокатів Бразалук С.С., Кірічок Г.О. заявив, що тільки-но бачив на власні очі адвоката [PERSON] в м. Дніпропетровську, як вона біля свого офісу на вул. Комсомольській сідала в автомобіль», «розповсюджує про мене та мою родину, а також про мого захисника - адвоката [PERSON] неправдиві відомості», «…адвокат [PERSON], а також особливо активний представник його групи підтримки [PERSON], постійно висловлюють образи на адресу мого батька, [PERSON], 1951 року народження, називають його хабарником…», «…у мене сталася гіпертонічна криза (з 17.04.2015 р. знаходжусь на лікарняному!!!). Однак [PERSON], цей «правозахисник» розцінив для себе зазначену обставину не інакше як намагання з мого боку затягувати судовий розгляд справи» (а.с.а.с. 9 - 11). 05 серпня 2015 року на підставі вказаної заяви рішенням дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області №229/ДПР-15 позивача було притягнуто до відповідальності у виді попередження. Підставою для ухвалення такого рішення став лише один довід заяви, а саме те, що 22.04.2015 року позивач у судовому засіданні, стверджуючи про необґрунтовану неявку захисника [PERSON] - [PERSON] (яка повідомила про відсутність у місті), використовував акт, складений невідомими особами, про те, що остання насправді була у м. Дніпрі (а.с. 12). 05 травня 2016 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі №203/6775/15-ц було ухвалене рішення, яким, зокрема, встановлено факт відсутності підстав стверджувати, що позивач свідомо надав суду інформацію і допустив винне порушення Правил адвокатської етики, оскільки він мав підстави довіряти наданій йому третіми особами інформації. Інших підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності в рішенні дисциплінарної палати від 05.08.2015 року не вказано (а.с.а.с. 13 - 15). Посилаючись на те, що викладені у заяві від 23.04.2015 року відомості, не відповідають дійсності, позивач звернувся до суду з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації. Відповідно до статей 3, 32 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Беручи до уваги приведені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. У відповідності з частиною 1 статті 277 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). За правилами, встановленими частиною 3 статті 277 ЦК, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Аналіз приведених норм у контексті спірних правовідносин дає суду підстави дійти висновку про часткову обґрунтованість заявлених позовних вимог. Вказану вище інформацію було доведено до відома конкретного кола осіб (членів Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області) шляхом направлення відповідної заяви. Поширена інформація стосувалася конкретної фізичної особи - позивача, і ця інформація є недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності, порушила його особисті немайнові права, тобто завдала шкоди відповідним особистим немайновим благам позивача. При цьому недостовірною ця інформація є, оскільки не відповідає дійсності, тобто містить відомості про обставини, яких не існувало. Такий висновок суду насамперед ґрунтується на тому, що [PERSON], який поширив інформацію, з огляду на презумпцію добропорядності, не довів ані під час її поширення, ані згодом (у тому числі, у суді), протилежного. При цьому суд не вбачає у поширеній відповідачем інформації ознак оціночних суджень з огляду на таке. Частиною 1, абзацом першим частини 2 статті 30 Закону України від 02.10.1992 року №2657-ХІІ «Про інформацію» встановлено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Утім, аналіз диспозиції приведеної норми у контексті встановлених судом фактів свідчить про те, що заява, яку склав [PERSON], безумовно, містила фактичні дані, критику, а також оцінку дій фігуранта такої заяви. Викладення фактичних даних полягає у повідомленні [PERSON] про конкретну особу, що брала участь у конкретних подіях, його ідентифікаційні ознаки тощо. Заява [PERSON] також містила критику та оцінку, які полягали у наділенні особи-фігуранта заяви та її дій конкретними характеристиками, що підкреслювали негативні властивості цієї особи та її дій. При цьому у складеній заяві відповідач не використовував ані гіпербол, ані алегорій, ані елементів сатири. Таким чином, суд доходить висновку про обґрунтованість заявленого позову в частині зобов'язання [PERSON] спростувати недостовірну інформацію у такий саме спосіб, у якій її було поширено. Інформацією, яка має ознаки недостовірної і підлягає спростуванню, є така інформація: «вдається до позапроцесуального спілкування по суті справи з потерпілою та свідками по справі, здійснює вплив на них з метою схилити до давання неправдивих показів», «своєю появою в процесі адвокат [PERSON] перетворив судовий розгляд справи в суцільне шоу за участі незрозумілих осіб, які з подачі адвоката [PERSON] якимось чином обізнані про суть справи, порушують порядок в судовому засіданні… При цьому адвокат [PERSON] здійснює чітке керівництво їхніми діями і отримує від їх активної діяльності неабияке задоволення», «адвокат [PERSON] постійно звинувачує мене в скоєнні злочину, інкримінованого його підзахисному», «прибувши в судове засідання, призначене на 14.04.2015 року, адвокат [PERSON] в присутності судді Тауса М.М., прокурора Остапенко В.М., адвокатів Бразалук С.С., Кірічок Г.О. заявив, що тільки-но бачив на власні очі адвоката [PERSON] в м. Дніпропетровську, як вона біля свого офісу на вул. Комсомольській сідала в автомобіль», «розповсюджує про мене та мою родину, а також про мого захисника - адвоката [PERSON]. неправдиві відомості», «…адвокат [PERSON]…постійно висловлює образи на адресу мого батька, [PERSON], 1951 року народження, називає його хабарником…». У частині відомостей, викладених у заяві, суд вбачає ознаки оціночних суджень з огляду на таке. За змістом частини 1, абзацу першого частини 2 статті 30 Закону України від 02.10.1992 року №2657-ХІІ «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Аналіз диспозиції приведеної норми у контексті встановлених судом фактів свідчить про те, що низка відомостей («…у мене сталася гіпертонічна криза (з 17.04.2015 р. знаходжусь на лікарняному!!!). Однак [PERSON], цей «правозахисник» розцінив для себе зазначену обставину не інакше як намагання з мого боку затягувати судовий розгляд справи»), включених до заяви, безумовно, не містить фактичних даних, має ознаки критичної оцінки певних обставин процесуальної поведінки позивача, оціночних суджень [PERSON] про ділові якості позивача, його роботу тощо. З огляду на викладене суд доходить висновку про безпідставність заявленого позову у вказаній частині. Крім того, розв'язуючи заявлені позовні вимоги, суд вважає за необхідне відмовити позивачеві у позові в частині спростування інформації, поширеної відносно особи на ім'я [PERSON], оскільки ця особа не є ані співпозивачем, ані третьою особо, що заявила самостійні позовні вимоги. Не підлягають задоволенню й позовні вимоги, висунуті [PERSON], оскільки позивач не довів жодними належними, допустимими та достовірними доказами, що вона взяла участь у складанні заяви від 23.04.2015 року. Що стосується доводів [PERSON], викладених у запереченнях проти позову, то суд при цьому виходить з такого. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Судом встановлено, що у провадженні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська дійсно перебувала справа №203/4735/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації. У справі 20.10.2015 року було ухвалене рішення про відмову у позові, яке набрало законної сили (а.с.а.с. 31 - 36). Між тим, порівняльний аналіз цивільної справи №203/4735/15-ц та цивільної справи №203/3448/17 свідчить про те, що ці справи, безумовно, відрізняються за суб'єктним складом та обсягом інформації, яку позивач просив спростувати. Ураховуючи викладене, суд доходить висновку про те, що позов у цій справі має бути розглянутий по суті. Суд також вважає за необхідне звернути увагу [PERSON] на те, що на його дії зі складання та направлення заяви від 23.04.2015 року до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області не поширюються приписи статті 40 Конституції України. Так, згідно зі статтею 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Утім, відповідачем було проігноровано той факт, шо Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури Дніпропетровської області не відноситься ані до органів державної влади, ані до органів місцевого самоврядування, а є лише одним з органів адвокатського самоврядування, підконтрольного та підзвітного конференції адвокатів Дніпропетровської області. У порядку статті 141 ЦПК з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню компенсація судових витрат у сумі 640,00 грн. (а.с. 1).

Outcome: partial