Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

21.10.2020 року до суду звернулась позивач [PERSON] , з позовом про стягнення додаткових витрат на дитину до відповідача [PERSON] 30.10.2020 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 30.10.2020 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом сторін 16.12.2020 року. 16.12.2020 року розгляд справи відкладений за клопотанням представника позивача. Справа призначена до розгляду на 21.01.2021 року Сторонам та учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. У судовому засіданні 21.01.2021 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить стягнути разово з відповідача додаткові витрати після їх фактичного понесення на придбання форменного одягу в сумі 9855 грн., та в зв`язку з лікуванням дитини в сумі 42750 грн. 70 коп. та стягувати постійно на лікування та діагностування дитини витрати в сумі 1/5 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 150% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 26.10.2001 року по 20.06.2018 року. За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20.06.2018 року шлюб між ними був розірваний. В період шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу син залишився проживати з нею. 23.07.2019 року вона зареєструвала шлюб та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». На підставі рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 30.08.2019 року з відповідача на її користь стягнені аліменти на утримання сина в розмірі ј частини від доходу відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 17.05.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. 01.09.2020 року їх неповнолітній син зарахований до 10 класу ліцею КЗО «Криворізький ліцей інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою «Дніпропетровської обласної ради». Під час зарахування сина до ліцею вона погодилась з умовами прийому та навчання, а саме: «вступники, які зараховані до ліцею, забезпечуються військовою формою за рахунок батьків». Вона за власні кошти придбала комплект форми, вартість якої становить 9855 грн. Відповідач коштів на придбання форми не надавав. На сьогоднішній день син переведений до 11 класу вказаного ліцею і нею сплачено ще 9855 грн., за комплект форми відповідно до прибуткового касового ордера № 38 від 25.08.2020 року, а відповідач знову не надав компенсацій на придбання форменного одягу. Таким чином за два роки нею понесені витрати на придбання форменного одягу для сина в сумі 19 710.00 грн. Під час навчання сина син відчув погіршення стану здоров`я. Вперше вони звернулись до сімейного лікаря 03.02.2020 року та сину був встановлений діагноз ОРВІ. В подальшому стан здоров`я сина погіршився , вони неодноразово звертались до лікаря і 12.03.2020 року син був терміново госпіталізваний з діагнозом «ревматична хвороба серця». Після лікування на стаціонарі та проходження діагностування в обласній лікарні синові було встановлено діагноз: «гострий тонзифарингіт, інфекційний мононуклеоз, феномен скорочення РQ ДНСВП.ДИН». В подальшому вони пройшли ще обстеження в обласній лікарні та дитині було встановлено діагноз «токсикоз-інфекційна кардіоміопатія, пролабіювання мітральне, помірна недостатність трикуспідального клапану 2 СТ, недостатність кругообігу о стадії» та «хронічний некомпенсований тонзиліт» В квітні місяці 2020 року вона з дитиною пройшли обстеження у лікаря - гастроентеролога та синові був встановлений діагноз «Езофагіт. Хронічний гастродуеніт період загострення. Синдром Жильбера? ДЖВШ». В подальшому вони ще неодноразово проходили обстеження в обласній лікарні. 17.08.2020 року неповнолітній [PERSON] , був госпіталізований ДМХЦ для планового оперативного втручання. Після стаціонарного лікування та проходженням подальшого діагностування синові був встановлений діагноз « Синдром Жильбера (генетичне захворювання)». Протягом усього життя [PERSON] потребує особливого харчування та постійної терапії (гіпатопротектори) З 23.09.2020 року по теперішній час син потребує особливого догляду та лікування. Вона отримує аліменти від відповідача, але цих коштів недостатньо для лікування дитини та значних матеріальних витрат. На момент подачі даного позову на діагностування та лікування сина нею витрачено близько 85 000.00 грн. Позивач з 26.02.2020 року не працює і вимушена постійно бути біля неповнолітнього сина морально підтримуючи останнього, як близька та рідна людина, оскільки відчуття невиліковної хвороби на початку життя має непередбачувані наслідки для психологічного стану дитини. Відповідач є працездатним, має постійне місце роботи та стабільний дохід, тому може надавати додаткові кошти на лікування сина та інші витрати, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивач і представник позивача позовні вимоги підтримали повному обсязі, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала пояснивши, що її довіритель сплачує на користь позивачки аліменти розмір яких є значно більшим ніж встановлений законом прожитковий мінімум для дитини відповідного віку. Крім того витрати які понесла позивачка на придбання одягу та в зв`язку з лікуванням сина повинні нести обидві сторони в рівних частинах. Надані позивачкою чеки підтверджують витрати в значно нижчій сумі ніж нею заявлено в позовних вимогах. Крім того син сторін не визнаний інвалідом. Він не дивлячись на встановлені діагнози продовжує навчатись в навчальному закладі з посиленою військово-фізичною підготовкою. Сплачуваних її довірителем аліментів достатньо для задоволення потреб дитини. Крім того позивач не вказала та не підтвердила свої прибутки та суми, які вона щомісячно витрачає на утримання сина. На підставі чого в задоволенні позовних вимог просить відмовити . Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.10.2001 року по 20.06.2018 року. За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20.06.2018 року шлюб між сторонами був розірваний, що підтверджується копією рішення суду. В період шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, в якому сторони зазначені батьками дитини. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з позивачкою. що сторонами не заперчується. 23.07.2019 року позивачка зареєструвала шлюб та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». На підставі рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 30.08.2019 року з відповідача на її користь стягнені аліменти на утримання сина в розмірі ј частини від доходу відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 17.05.2019 року і до досягнення дитиною повноліття, що підтверджується я копією рішення суду. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання сина для придбання форменного одягу і в зв`язку з лікування разово після понесення витрат та в частці постійно в зв`язку з необхідністю лікування сина. Вирішуючи питання щодо задоволення позовних вимог про стягнення понесених позивачем витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України - Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Так як відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язується брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей, каліцтвом, хворобою). Відповідно до ч.1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ради України № 789 ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя необхідний для фізичного , розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя. необхідних для розвитку дитини. Судом встановлено, що 01.09.2019 року неповнолітній син сторін навчається в ліцеї КЗО «Криворізький ліцей інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою « Дніпропетровської обласної ради», що підтверджується посвідченням ліцеїста та довідкою навчального закладу. Також позивачем надано чек на сплату коштів за придбання комплекту форми в сумі 9855.00 грн. Враховуючи, що згідно ст. 185 СК України передбачено, що обоє батьків повинні брати участь у додаткових витратах на дитину в зв`язку з її лікуванням, розвитком здібностей, тощо. Суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню половина сплаченої суми, а саме - 4 927 грн. 50 коп., оскільки доказів того, що позивачка двічі купувала форменний одяг сину, та які ще понесла затрати на придбання форменного одягу суду не надано. Також судом встановлено, що з лютого місяця 2020 року син сторін має захворювання та в зв`язку з хворобою двічі перебував на стаціонарному лікуванні з 13.03.2020 року по 23.03.2020 року та 10.08.2020 року по 14.08.2020 року Та протягом березня - жовтня 2020 року проходив амбулаторне лікування та консультативні обстеження, що підтверджується наданими суду виписками з історії хвороби та консультативних висновків. В зв`язку з лікуванням сина позивачка понесла затрати, які згідно наданих чеків складають 35170.09 грн., та затрати на придбання бензину на суму 1539.65 грн. Такими чином загальна сума понесених позивачкою затрат склала 36709 грн., 74 коп., що підтверджується наданими суду чеками про оплату. Оскільки дані затрати позивача були необхідними, непередбачуваними, та виходять за межі розміру сплачуваних відповідачем щомісяця аліментів, суд приходить до висновку, що половина даних затрат підлягає стягнення з відповідача на користь позивача, а саме - 18354 грн. 87 коп. Доводи представника відповідача, що деякі із придбаних лікарських препаратів взагалі не можуть бути призначені дитині, будь-якими доказами не спростовуються, тому судом враховуються понесені позивачем затрати на придбання всіх медичних препаратів, підтверджених позивачем. В іншій частині понесені витрати в зв`язку з лікуванням сина покладаються на позивача, на яку покладається також обов`язок нести дані витрати в рівній частині з другим і з батьків. Доказів на підтвердження понесених затрат в сумі 85 000.00 грн.. в зв`язку з лікуванням сина позивачем не надано. Доводи позивача про те, що вона не працювала, так як доглядала та підтримувала сина в зв`язку з хворобою, судом не приймаються до уваги, оскільки в жодному із наданих позивачем консультативному висновку не встановлено, що в зв`язку із захворюванням син сторін потребує постійного стороннього догляду. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача додаткових витрат на лікування сина щомісячно в розмірі 1/5 частини всіх видів заробітку, доходу відповідача, але не менше150% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. до досягнення дитиною повноліття, суд виходить з натупаного. Дані позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що синові був встановлений діагноз «Синдром Жильбера (генетичне захворювання). Протягом усього життя [PERSON] потребує особливого харчування та постійної терапії (гіпатопротектори) З 23.09.2020 року по теперішній час син потребує особливого догляду та лікування. З наданих відповідачем доказів вбачається. що відповідачем щомісячно сплачуються аліменти розмір яких значно перевищує прожитковий мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому не враховуються доводи позивача що дані аліменти стягуються з відповідача в примусовому порядку. Оскільки позивач звертаючись із позовом про стягнення аліментів сама обрала саме такий спосіб захисту майнових прав дитини. І значення має кінцевий результат, а саме сплата грошової суми на утримання дитини, і не має значення чи ці суми сплачуються батьками добровільно, чи шляхом відрахування із заробітної плати за місцем роботи батьків. З наданих позивачем консультативних висновків. встановлено, що син сторін має захворювання та йому встановленні відповідні діагнози. Проте в жодному із наданих висновків не зазначено, що дитина має невиліковну хворобу, що потребує стороннього догляду. В жодному висновку не зазначено, що син сторін не може продовжувати навчання в учбовому закладі із посиленою військово- фізичною підготовкою, та що встановлені дитині діагнози мають наслідком встановлення інвалідності. В кожному із наданих консультативних висновків зазначено, яке лікування призначається синові сторін, які рекомендації та які препарати необхідно приймати. З останнього консультативного висновку спеціаліста, наданому позивачем в судовому засіданні вбачається, що синові сторін рекомендовано корекцію способу життя, уникати необґрунтованого призначення медпрепаратів, та виключення вживанні певних медпрепаратів та зазначено, які медичні препарати продовжити вживати. З чого суд робить висновок, що стан здоров`я сина сторін покращується. На підставі чого суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що позивачем необґрунтовано стягнення додаткових витрати щомісячно у визначеному нею розмірі, та що сплачуваних відповідачем щомісячно аліментів, з урахуванням обов`язку матері утримувати дитину, недостатньо для лікування дитини чи для задоволення інших потреб дитини. Виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 908.00 грн.., оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору за даними позовними вимогами.

Outcome: partial