Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

19 січня 2021 року [PERSON] звернулася до суду із вказаною позовною заявою, у якій просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , та доньки - [PERSON] , [INFO] , у розмірі по 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 13 січня 2021 року; стягнути з відповідача на її користь, кошти на її утримання у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб до досягнення донькою [PERSON] трирічного віку, починаючи стягнення з 13 січня 2021 року по [INFO]. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що з 4 жовтня 2014 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . У шлюбі у них народилися двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] , та донька - [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що декілька місяців діти проживають з нею окремо та усі обов`язки щодо виховання та утримання дітей вона несене самостійно. Відповідач ухиляється під покладеного на нього обов`язку щодо утримання дітей. Відповідач є здоровим та працездатним, та зможе сплачувати аліменти, оскільки працює у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Глас Трьош Київ»(ЄДРПОУ: 35519082) та має стабільний дохід. Зазначає, що їхній син, [PERSON] , має вроджений діагноз «Синдром Дауна, каріотип 47, ХУ+21, ВВС: відкрите овальне вікно». У зв`язку з тим, що дитина має вроджені вади, вона здійснює догляд за дітьми та виховує їх, а тому просить стягнути аліменти на своє утримання. На підставі викладеного, [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про стягнення аліментів на утримання дітей та стягнення коштів на своє утримання. Враховуючи, що відповідно до частини шостої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) справа про стягнення аліментів є малозначною, вона розглядається у порядку спрощеного позовного провадження у порядку, встановленому статтею 274 ЦПК України. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 21 січня 2021 року позовну заяву було залишено без руху, надавши строк для усунення недоліків шляхом подання позивачем до суду виправленої позовної заяви із зазначенням виду та розміру стягнення з відповідача на її утримання до досягнення найменшою дитиною трирічного віку та обґрунтований розрахунок суми, що стягується. Ухвалою Вишгородського районного суду від 26 березня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників провадження та призначено до розгляду на 26 квітня 2021 року. У зв`язку з перебуванням судді Лукач О.П. на лікарняному, розгляд справи не відбувся. Наступне судове засідання було призначено на 10 червня 2021 року. Позивач у судове засідання не з`явилася. Засобами поштового зв`язку надіслала на адресу суду заяву, у якій просила проводити розгляд справи без її участі. Позов підтримала у повному обсязі та просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився. 26 квітня 2021 року, надав заяву, у якій частково визнав позовні вимоги, а саме у частині стягнення аліментів на дітей. Зазначив, що допомагав дітям з моменту подачі позивачем позовної заяви, та на підтвердження надав до суду копії чеків з магазину та квитанції про перерахунок коштів на банківську картку. Заперечував щодо задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання позивача. Оскільки сторони у судове засідання не з`явилися, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Як убачається із копії свідоцтва про шлюб, виданого 4 жовтня 2014 року, серія [NUMBER] , позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 4 жовтня 2014 року про що зроблено актовий записом № 5. [INFO] у шлюбі народився син - [PERSON] , а [INFO] - донька [PERSON] . У свідоцтвах про народження дітей батьками зазначені: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень Частиною другою статті 51 Конституції України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до статей 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною третьою статті 181, частиною першою статті 183 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, визначаючи розмір аліментів на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , суд враховує матеріальне становище кожної із сторін спору, а саме те, що малолітні діти проживають разом з матір`ю, перебувають на її утриманні, син [PERSON] має вроджений діагноз, позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною, відповідно до вимог сімейного законодавства діти мають право на отримання матеріальної допомоги з боку своїх батьків. Відповідач [PERSON] , батько дитини, є особою працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду надано не було, тому в сукупності оцінених судом доказів, є підстави вважати, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання малолітніх дітей. З роз`яснень, викладених у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» убачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України № 89-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із частиною другою статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина друга статті 6 цієї Конвенції). Також, частинами першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно із статтею 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17 липня 1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Згідно із частиною першою статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Отже, аналізуючи вищезазначені обставини та факти, враховуючи принципи об`єктивності та справедливості, визнання відповідачем позовних вимог у цій частині, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи із дня подачі позову, а саме з 19 січня 2021 року, до досягнення дітьми повноліття, підлягають задоволенню. Також, у відповідності до частини другої статті 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до частини першої, другої статті 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що позивач не працює, оскільки знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, дитина мешкає разом із нею. Позивач, звертаючись до суду із вимогою про стягнення на її утримання аліментів, просить стягнути аліменти у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на момент подачі позовної заяви становить 2270 гривень, при цьому позивач не надала суду доказів того, що відповідач зможе сплачувати аліменти саме в такому розмірі. Виходячи з принципу розумності та справедливості, а також з урахуванням потреб матері дитини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача аліментів на утримання матері дитини, а саме у розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу) щомісячно. Оскільки, відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач у справах про стягнення аліментів від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, з урахуванням положень статті 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 гривень. Відповідно до статті 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial