Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

20.07.2018 року представник позивача звернувся до суду із зазначеною вище позовною заявою про визнання недійсним договору купівлі-продажу садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, Таїровська селищна рада, Масив 11 (одинадцять), будинок№ 31/14 (тридцять один / чотирнадцять), загальною площею 234,1 кв.м, житловою площею 99,2 кв.м, який в цілому складається з садового будинку під літ. «А-2»; тераса під літ. «а»; балкон під літ «а1», тераса під літ. «а2»; споруди під № 1-3, що укладений 09 липня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] від імені якого діяв [PERSON], посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №602, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0500 га, кадастровий номер 5123755800:01:002:1749, яка розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, Таїровська селищна рада, Масив 11 (одинадцять), будинок № 31/14 (тридцять один / чотирнадцять), що укладений 09 липня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] від імені якого діяв [PERSON], посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 606. Сторони в судове засідання не зявилися, кожен окремо звернувся до суду із заявами про розгляд справи у їхню відсутність, при цьому відповідач позов визнав в повному обсязі. Відповідно дост.200\~ч.3\~ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ознайомившись з позовом, дослідивши надані суду письмові докази, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до наданих до суду правовстановлюючих документів вбачається, що [PERSON] належить: садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, Таїровська селищна рада, Масив 11 (одинадцять), будинок № 31/14 (тридцять один/чотирнадцять), загальною площею 234,1 кв.м, житловою площею 99, 2 кв.м, який в цілому складається з садового будинку під літ. «А-2»; тераса під літ. «а»; балкон під літ «а1», тераса під літ. «а2»; споруди під № 1-3, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконкомом Таїровської селищної ради 10 грудня 2007 року серії САВ №919922, та земельна ділянка, площею 0,0500 га, кадастровий номер 5123755800:01:002:1749, яка розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, Таїровська селищна рада, Масив 11 (одинадцять), будинок № 31/14 (тридцять один/ чотирнадцять), на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області 07 грудня 2006 року за реєстровим № 9366, Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №111141, виданого Овідіопольським районним відділом земельних ресурсів 03 жовтня 2007 року, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010752903670. На початку червня місяця 2018 року Позивачем було втрачено оригінали правовстановлюючих документів на вище перелічені обєкти нерухомості. Приблизно через місяць Позивач дізнався, що належні йому і його дружині садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами і земельна ділянка нібито-то були продані ним невідомій йому особі [PERSON] відповідно до договорів купівлі-продажу садового будинку з господарчими будівлями та спорудами і земельної ділянки від 09 липня 2018 року, посвідчених [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованих в реєстрі за № 602 та за № 606 відповідно. Відповідно до позовної заяви, [PERSON] стверджує, що не продавав вище переліченого майна, з жодними особами з цього приводу перемовин не вів, жодних документів не підписував, [PERSON] і [PERSON] він взагалі не знає, та при укладенні договорів купівлі-продажу присутнім не був. [PERSON] взагалі не збирався і не збирається відчужувати належні йому та його дружині садовий будинок і земельну ділянку. З огляду на вищевикладене, 12 липня 2018 року [PERSON] подав до Приморського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській області заяву про вчинення кримінальних правопорушень, копія вказаної заяви надана до суду та міститься в матеріалах справи. На виконання Ухвали Овідіопольського районного суду від 3 серпня 2018 року по справі № 509/3031/18 про витребування доказів, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] надав пакет документів стосовно укладання оскаржуваних правочинів. З огляду паспорту, наданого позивачем при поданні позовної заяви, копія якого міститься в матеріалах справи, вбачається його повна відмінність від паспорту наданого іншою особою від імені [PERSON] для укладання спірних правочинів. Паспорт, наданий приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу [PERSON] містить інше фото, іншу серію та номер, інше місце народження та реєстрації, інший орган та дату видачі документу. Отже, суд вважає доведеним ту обставину, що для укладання оскаржуваних правочинів, замість [PERSON] паспорт з його імям надала зовсім інша особа. Вказана обставина є підтвердженням того факту, що позивач не укладав та не підписував оскаржувані правочини. При цьому суд дослідив, що ідентифікаційний номер, зазначений в угоді зазначений саме позивача, а не іншої особи, що свідчить про безумовне порушення його прав. Отже, в момент вчинення оспорюваних правочинів його сторони недодержались вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою статті 203 Цивільного кодексу України. Так, згідно ч.ч.1-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В момент вчинення оспорюваних правочинів його сторони недодержались вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою статті 203 Цивільного кодексу України, зокрема: особа, яка вчиняла оспорювані правочини не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки вона діяла від імені Позивача [PERSON] на підставі підроблених документів, в тому числі паспорта та картки фізичної особи-платника податків СДПУ у Приморському районі м.Одеси [PERSON]; при вчиненні оспорюваних правочинів було відсутнє волевиявлення Позивача [PERSON], оскільки від його імені на підставі підроблених документів, в тому числі паспорта та картки фізичної особи-платника податків СДПУ у Приморському районі м.Одеси [PERSON], діяла інша особа; оспорювані правочини не відповідають внутрішній волі Позивача [PERSON], оскільки вони були вчиненні іншою особою, а не Позивачем, на підставі підроблених документів, в тому числі паспорта та картки фізичної особи-платника податків СДПУ у Приморському районі м. Одеси [PERSON], оспорювані правочини направлені не на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а на незаконне позбавлення Позивача без його волевиявлення та внутрішньої волі права власності на належне їм майно. З огляду на вищевикладене, оспорювані правочини є недійсними на підставі ч.1 ст.215 ЦК України та ч.3 ст.215 ЦК України. В момент вчинення оспорюваних правочинів його сторони недодержались вимог, які встановлені абз. 1 ч.2 ст.369 Цивільного кодексу України, ст.65 Сімейного кодексу України, оскільки Позивач за спільні кошти придбали у спільну сумісну власність наступне майно: садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, Таїровська селищна рада, Масив 11 (одинадцять), будинок № 31/14 (тридцять один/ чотирнадцять), загальною площею 234, 1 кв.м., житловою площею 99, 2 кв.м., який в цілому складається з садового будинку під літ. «А-2»; тераса під літ. «а»; балкон під літ «а1», тераса під літ. «а2»; споруди під № 1-3;земельну ділянку, площею 0, 0500 га, кадастровий номер 5123755800:01:002:1749, яка розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, Таїровська селищна рада, Масив 11 (одинадцять), будинок № 31/14 (тридцять один/чотирнадцять). Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно із ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України передбачено, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Разом з тим, абз. 1 ч.2 ст.369 ЦК України передбачено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.1, 2 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. При цьому, з матеріалів, наданих приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] вбачається, що особа, яка від імені [PERSON] уклала оскаржувані правочини, надала нотаріусу заяву у який повідомила, що він не одружений, в шлюбі не перебуває, не проживає однією сімєю без реєстрації шлюбу, а нерухоме майно придбав у особисту приватну власність. Оскільки садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами, а також земельна ділянка були відчужені підставною особою, яка діяла від імені [PERSON] на підставі підроблених документів, без згоди [PERSON], як співвласника цього майна, відповідні правочини є недійсними на підставі ч.2 ст.65 СК України. Згідно ч.ч.1, 2, 3 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.317, ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.55 Конституції України, ст.ст.15, 20 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке особа здійснює на свій розсуд і у спосіб, передбачений законом або договором (стаття 16 ЦК України), залежно від змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідків, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. При цьому відповідач проти задоволення позову не заперечував, позовні вимоги визнав. У заяві про визнання позову вказав, що не знав при укладанні правочину, що від імені [PERSON], діяла інша особа, яка діяла на підставі підробленого документу. З урахуванням обставин справи суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved