Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-20 00:00:00

20.10.2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Із позову вбачається, що позивач є особою похилого віку, є людиною зі слабким здоров'ям, станом на 1997 рік страждав низкою хронічних захворювань, у зв'язку з чим потребує догляду та допомоги. Вказаний догляд здійснювала донька - відповідачка [PERSON] та обіцяла позивачу доглядати до смерті в обмін на будинок, що йому належав, розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідач запевняла позивача у наданні матеріальної допомоги та догляду за нею та домоволодінням за умови укладення договору. Відповідачка відвезла позивача до нотаріуса, де він підписав якийсь договір, його текст він не читав. Оскільки позивач при укладенні зазначеного договору мав на меті відчуження на користь відповідачки житлового будинку лише за умови довічного утримання, він помилявся при укладенні договору. З часом донька самоусунулася від догляду за позивачем, перестала зовсім провідувати. Про порушення його прав він дізнався у вересні 2014 року, отримавши інформацію із договору про те, що з ним укладено договір дарування, а не договір довічного утримання. Оскільки при укладенні вказаного договору позивач помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, а саме, щодо правової природи правочину та його наслідків, просив договір дарування визнати недійсним, скасувати державну реєстрацію права власності відповідачки на спірний будинок. В судове засіданні позивач не з'явився, але надав до суду заяву в якій вказує, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі і просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. В судове засідання відповідачка не з'явилася, незважаючи на те, що була належним чином повідомлена про день слухання справи. Відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу в порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. Дослідивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 листопада 1997 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] із належними йому житловою прибудовою та надвірними побудовами, посвідчений приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу за реєстровим номером № 8949, та станом на 21.11.2014 року належить на праві власності відповідачці [PERSON] Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем не надано суду жодних доказів обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень. Підстав, які звільняли б відповідача від обов'язку доказування судом не встановлено. Згідно статей 256, 257, 261 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Початок обчислення строку позовної давності не може бути пов'язаний з самим лише фактом укладення договору дарування. Із наявних у справі доказів вбачається, що позивачу не роз'яснювалося нотаріусом правової природи та правових наслідків договору дарування під час його укладення, а, довідався він про те що помилявся стосовно істотних умов договору, а отже, про порушення свого права, знайшовши копію договору дарування у вересні 2014 року, якої до того він не мав. З позовом про визнання договору дарування недійсним позивач звернувся до суду у жовтні 2014 року. Отже, відсутні підстави застосування строку позовної давності до позову. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За приписами ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. У відповідності зі ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Таким чином, відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. Згідно з пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм ЦК, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів. Статтею 229 ЦК України встановлено, що правочин може бути визнаний судом недійсним, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання та цільовим призначенням. Отже під помилкою, за якої правочин визнається недійсним, слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов правочину, що вплинуло на її волевиявлення, якщо за відсутності неправильного сприйняття за обставинами справи можна зробити висновок про те, що правочин не було б вчинено. Пленум Верховного Суду України в пункті 19 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Отже, в судовому засіданні встановлено, що позивач є особою похилого віку, яка за станом свого здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем. При цьому суд приймає до уваги, що відповідач до укладення договору не надавала будь-якої допомоги позивачу, після укладення оспорюваного правочину матеріальна допомога відповідачем надавалася деякий час, що вказує на доведеність з боку позивача існування домовленості стосовно утримання та піклування за умови дарування майна. Крім того, спірний будинок є єдиним житлом позивача, в якому останній продовжує проживати після укладення договору. Аналогічна правова позиція, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для суду при розгляді подібних правовідносин, викладена Верховним Судом України у постанові від 19.03.2014 року № 6-9цс13. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] із належними йому житловою прибудовою та надвірними побудовами, укладений 17.11.1997 року між позивачем та відповідачкою підлягає визнанню недійсним. Згідно зі ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, суд може застосувати наслідки недійсності правочину з власної ініціативи. Відповідно до ст. 19 Закону України від 01 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції яка діє з 01 січня 2013 року, до передбачених підстав для державної реєстрації прав та їх обтяжень віднесено, в тому числі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини 1 ст. 26 зазначеного Закону записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. З набранням з 01 січня 2013 року законної сили Законом України від 01 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції Закону України від 11 лютого 2010 року №1878-VI із змінами, внесеними згідно із Законом України від 09 грудня 2011 року №4152-VI, змінився законодавчий підхід до порядку скасування державної реєстрації прав. Так, на відміну від попередньої редакції Закону, за якою державна реєстрація речових прав скасовувалася в разі, зокрема, винесення судом відповідного рішення, про що вносилися дані до Реєстру прав власності на нерухоме майно, відтепер частиною другою статті 26 чинної редакції Закону (у редакції Закону України від 04 липня 2012 року №5037-VI) передбачено внесення до Державного реєстру прав на нерухоме майно запису про скасування державної реєстрації прав «у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав». У зв'язку із чим, суд вважає за необхідне, визнаючи договір дарування недійсним, з метою забезпечення поновлення прав позивача, скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірний будинок із належними йому житловою прибудовою та надвірними побудовами. На підставі ст..88 ЦПК України стягнути з відповідачки судовий збір у розмірі 243,60 грн на користь позивача.

Outcome: approved