Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

1 квітня 2014 року до суду звернувся [PERSON] з позовом, яким просить визнати недійсним заповіт, складений на користь [PERSON] та посвідчений 7 серпня 2007 року державним нотаріусом Варвинської районної державної нотаріальної контори Зеленською Н.М. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що [INFO] померла його мати [PERSON]. Після її смерті залишилася спадщина, яка складається з земельної ділянки, розташованої на території Озерянської сільської ради Варвинського району Чернігівської області площею 4,35 га, житловий будинок з надвірними будівлями та земельною ділянкою в [ADDRESS], грошові внески, що зберігаються у філії Варвинського відділення ВАТ «Державний Ощадний Банк України». У лютому 2014 року він дізнався, що 7 серпня 2007 року його мати [PERSON] склала заповіт, згідно якого заповіла земельну ділянку площею 4,35 га [PERSON] і він за рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 17 березня 2014 року визнав право власності на неї за собою. На час складання заповіту його мати [PERSON] була тяжко хворою, страждала на поведінкові та психічні розлади здоров'я внаслідок хвороби Паркінсона, а тому не могла у повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тим більше тримати ручку та розписуватися у заповіті, чим і скористався відповідач. У неї на той час почастішали випадки не сприйняття дійсних подій внаслідок її похилого віку, вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, так як була у депресивному стані з психічними розладами після прийняття ліків, не могла розписуватися та поставити свій підпис у заповіті. Оскільки у разі визнання заповіту недійсним, він як син заповідача, має право на успадкування за законом майна померлої матері, змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 11 червня 2014 року по справі було залучено третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та пояснив, що з 2007 року доглядав за своєю матір'ю. Про існування заповіту тільки здогадувався. Заповіт з'явився тільки за місяць-два до смерті матері. Про те, що майно заповідане і його синові [PERSON], він не знав. Його мати цей факт приховувала від нього. Син успадкував землю, проте за своєю бабусею не доглядав, на її похоронах присутнім не був, не знає навіть де її могила. Крім того, позивач вважає, що його мати даний заповіт не підписувала, оскільки він знає її почерк, а підпис на заповіті істотно відрізняється від її підписів на інших документах, які збереглися. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Його представник [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що заповіт [PERSON] було складено на користь [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Усі спадкоємці прийняли спадщину і належним чином оформили її. Проте позивач просить визнати його недійсним тільки в частині заповідання земельної ділянки [PERSON] До того ж позовні вимоги про визнання заповіту недійсним не ґрунтуються на доказах та є суперечливими, оскільки з одного боку позивач стверджує, що мати заповіт не підписувала, а з іншого - підписувала, проте не усвідомлювала своїх дій. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи Варвинської державної нотаріальної контори та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, [PERSON] в судове засідання не з'явилася. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що згідно заповіту [PERSON] від 7 серпня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Варвинської районної державної нотаріальної контори Зеленською Н.М., [PERSON] заповідала належну їй земельну ділянку, яку передано для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Озерянської сільської ради Варвинського району Чернігівської області, онуку [PERSON], а будинок з надвірними будівлями та земельною ділянкою в [ADDRESS] - дітям [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8, 47). [INFO] [PERSON], яка приходилася позивачу, третій особі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, та відповідачу, матір'ю та бабусею відповідно померла. Після її смерті спадкоємці за заповітом [PERSON] та [PERSON] у встановлений законом строк прийняли майно, яке було заповідане їм [PERSON] Відповідач [PERSON] прийняв спадщину шляхом визнання права власності на спадкове майно - земельну ділянку у судовому порядку. Статтею 1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Вимоги до форми заповіту встановлені статтею 1247 ЦК України, зокрема: заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу; заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу; заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Оскільки [PERSON] склала за свого життя заповіт спадкування після її смерті повинно здійснюватись за заповітом. За приписами ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У відповідності до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила цієї статті ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Позивач не надав суду доказів в обґрунтування своїх позовних вимог. Крім того, позивач [PERSON], ставлячи під сумнів дійсність заповіту, не скористався своїм правом заявити клопотання щодо призначення по справі посмертної судово-психіатричної експертизи та почеркознавчої експертизи, незважаючи на те, що суд роз'яснював сторонам право та доцільність заявити клопотання про її призначення та про наслідки не вчинення процесуальних дій у відповідності зі ст. 10 ЦПК України. Статтею 60 ЦПК України передбачено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин суд приходить до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed