Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача: До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] , в якій вона просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 2 419 дол. США, судові витрати, які складаються із судового збору - 840,80 та витрат на правову допомогу - 4 000 грн. На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що 07 липня 2016 року нею укладено з відповідачем договір позики, за умовами якого позикодавець (позивач) позичила, а позичальник (відповідач) отримав у борг 1 800 дол. США, які зобов`язався повернути позикодавцеві протягом 24 міс., тобто до 07 липня 2018 року. На підтвердження отримання грошових коштів позичальник надав власноруч написану розписку. На час звернення до суду з позовною заявою відповідач свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів не виконав, що є підставою для вимоги про стягнення суми боргу, процентів та нарахування 3 % річних на суму боргу, у зв`язку з чим загальна сума вимог до відповідача - 2 419 дол. США і складається із: суми основного боргу - 1 800 дол. США, суми процентів за користування позикою (ч. 1 ст. 1048 ЦК України) - 520 дол. США, 3 % річних за період порушення грошового зобов`язання - 99 дол. США. У зв`язку з викладеним, посилаючись на ст. ст. 11, 526, 530, 625, 626, 628, 1047, 1048 ЦК України, позивач просила задовольнити позовні вимоги. Відповідач не скористався своїм правом та відзив на позов на адресу суду не направив. 1.1. процесуальні дії суду та рух справи: Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 червня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 24 вересня 2020 року вирішено провести заочний розгляд справи. 1.2 заяви та клопотання учасників справи: Від позивача надійшла заяви про розгляд справи за її відсутності, в якій вона заявлені вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився з невідомих суду причин, з поштових повідомлень вбачається, що повістки на ім`я відповідача отримані членами його сім`ї, у матеріалах справи наявні заяви його батька - [PERSON] та матері - [PERSON] про неможливість явки до суду їх сина, у зв`язку із його перебуванням за межами країни. У зв`язку з чим, оскільки повістку вручено повнолітньому члену сім`ї відповідача, відповідно до вимог ч. 3 ст. 130 ЦПК України, такий вважається належним чином повідомленим про час, дату і місце судового засідання. Заяви про розгляд справи за його відсутністю або відзив суду відповідач не надав, про причини неявки не повідомив, що, відповідно до ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. 2. Предметом спору у цій справі є стягнення заборгованості. 3. Фактичні обставини справи, які стосуються предмету спору та установлені судом: Судом досліджуються саме представлені позивачем письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які вона посилається, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлено, що 07 липня 2016 року [PERSON] написано розписку наступного змісту: «Данная расписка дана мной, [PERSON] 1981 г.р. (Паспорт: [NUMBER] , выдан 26 июня 1997 г. Жовтневым РО г. Мариуполя, прописан: [ADDRESS] ) [PERSON] (паспорт: [NUMBER] , выдан Павлоградским ГОУМВД 04 января 2012 г), в том, что я обязуюсь вернуть в течении 24 месяцев с дня подписания данной расписки, полученные мной ранее в присутствии свидетелей - 1 800 (одна тысяча восемьсот) долларов США. 07.07.2016 г» (а. п. 77). Відповідно до довідки від 21 травня 2020 року № 017-99,02-02573, виданої Відділом аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 11 березня 1998 року по теперішній час (а. п. 22). Згідно з розрахунком, наданим позивачем, у зв`язку з порушенням [PERSON] зобов`язань за вказаним договором виникла заборгованість перед позивачем, яка становить 2 419 дол. США та складається із: суми основного боргу - 1 800 дол. США, суми процентів за користування позикою (ч. 1 ст. 1048 ЦК України) - 520 дол. США, 3 % річних за період порушення грошового зобов`язання - 99 дол. США (а. п. 7). 4. Щодо порушення прав позивача та ким вони порушені, то суд вважає, що із змісту підстав позову, досліджених судом доказів вбачається невиконання [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики. 5. Норми права, які застосовує суд при вирішенні спору. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права кредитора. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (частина перша статті 1051 ЦК України). Договір позики від 07 липня 2016 року є укладений, адже за своєю суттю розписка позичальника [PERSON] від 07 липня 2016 року про отримання в борг від [PERSON] грошових коштів у сумі 1 800 доларів США є документом, що підтверджує як укладення договору позики, так і засвідчує отримання відповідачем від позивача грошових коштів. Оскільки в матеріалах справи відсутні відомості щодо оспорення відповідачем в установленому порядку документа, який виданий ним кредитору за договором позики, суд приходить до висновку, що такий мав місце. Предметом указаного договору позики, укладеного між сторонами і оформленого письмовою розпискою від 07 липня 2016 року, є іноземна валюта - долари США. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Конституція України не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет), Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач не виконав умов укладеного із [PERSON] договору позики, оформленого розпискою, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, необхідно дійти висновку про те, що [PERSON] має право вимагати повернення всієї суми позики у розмірі 1 800 дол. США. Щодо вимоги про стягнення процентів за користування позикою на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦПК України, суд враховує наступне. Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Судом встановлено, що відповідно до тексту укладеного між сторонами 07 липня 2016 року договору, [PERSON] зобов`язався повернути борг, але розмір процентів за користування грошовими коштами та порядок їх сплати умовами договору позики не передбачено. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що проценти позивачем розраховані, виходячи із рівня облікової ставки НБУ. Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення облікової ставки НБУ для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16. Враховуючи, що частиною 1 статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). На підставі викладеного, необхідно дійти висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] процентів за користування позикою не підлягають задоволенню, оскільки предметом укладеного між сторонами договору позики була іноземна валюта, а самим договором (розпискою) розмір процентної ставки не визначений. Щодо вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. З врахуванням правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, позивач має право на нарахуванням 3% відсотків річних у валюті позики. Тому, з врахуванням того, що відомостей про виконання зобов`язання за договором позики матеріали справи не містять, наявні підстави для стягнення з відповідача 3 % річних у сумі заявленій позивачем відповідно до розрахунку, наданого останньою станом на 29 квітня 2020 року, у розмірі 99 дол. США. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. При подачі позову до суду позивачем сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн., а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за сплату судового збору, пропорційну до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню на: 1 899 дол. США х 100% : 2 419 дол. США ціни позову = 78,5 %), тобто 78,5 % від ціни позову (78,5 % х 840,80 грн. : 100% = 660 грн.), що складає 660 грн. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16. З матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, які вона просить стягнути на її користь, надано: договір про надання правничої допомоги від 28 квітня 2020 року № 22/2/20, укладений із адвокатом Руденко В.О.; дорученням [PERSON] адвокату Руденко В.О. виконати дії з метою надання правової допомоги за вартістю, узгодженою сторонами, а саме: вивчення документів, що доводять підстави позову, надання консультації щодо порядку звернення до суду з позовом та подальших дій з метою стягнення заборгованості (1 год.) - 1 000 грн., складання позовної заяви та додатків до позовної заяви (3 год.) - 3 000 грн. Разом з цим, позивачем суду не надано документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених в установленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки), а доручення [PERSON] адвокату Руденко В.О. виконати дії з метою надання правової допомоги не є належними доказами в підтвердження понесених позивачем витрат, з огляду на таке. З огляду на викладене, у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: partial