Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

20 жовтня 2017 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. 27 лютого 2017 року її чоловік з метою забезпечення зобовязання за договором позики від того ж числа уклав з [PERSON] договір іпотеки, предметом якої є квартира [ADDRESS], яка на думку позивача, належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя. Про існування договору іпотеки [PERSON] стало відомо лише у жовтні 2017 року, коли відповідач [PERSON] почав вимагати у [PERSON] виконання грошового зобовязання та виселення з квартири, яку він має намір продати. Вважала, що наявний договір іпотеки порушує її законні права як власника та під час передачі квартири в іпотеку нотаріус мав отримати від неї нотаріальну згоду на укладення договору, але такої згоди не отримав, чим порушив її майнові права. У звязку із чим була вимушена звернутися до суду та просила визнати договір іпотеки від 27.02.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], недійсним. Позивач [PERSON] та її представник, адвокат [PERSON], у судовому засіданні підтримали позовні вимоги. Представник відповідача, адвокат [PERSON], у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення та зазначала про належність квартири, яка була предметом іпотеки, іпотекодавця на праві особистої власності, оскільки перейшла йому у власність в порядку спадкування. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Третя особа Приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] у судове засідання не зявилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутністю. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, даючи оцінку запереченням відповідача та доводам позивача, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної заяви [PERSON] з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 23 жовтня 2003 року зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів громадянського стану Іллічівського районного управління юстиції м. Маріуполя Донецької області, актовий запис № 452, про що свідчить відповідне свідоцтво про одруження, видане 23.10.2003 року. 27 лютого 2017 року між [PERSON] та [PERSON] в простій письмовій формі укладено договір позики, за яким [PERSON] передав у борг [PERSON] грошові кошти в розмірі 23400,00 грн., строком на дванадцять місяців, з виплатою відсотків за ставкою 10% щомісяця зі строком повернення боргу до 27.02.2018 року. Також 27 лютого 2017 року в рахунок забезпечення виконання договору позики між [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] Згідно з пунктам 1.4 та 1.5. Договору іпотеки в забезпечення виконання зобовязань за основним договором [PERSON] передав в іпотеку квартиру [ADDRESS], яка належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Третьої Маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON], 04 листопада 2003 року за реєстровим номером 3-1734, зареєстрованого 15 березня 2005 року в МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації». Дійсно, у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 листопада 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON], за реєстровим номером 3-1734, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], яку він успадкував після смерті свого батька, [PERSON], померлого 05 грудня 2002 року. Особистою приватною власністю чоловіка відповідно до пункту 2 частини 1 статті 57 СК України є майно, набуте ним за час шлюбу в порядку спадкування. Згідно з частиною 1 статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з частинами 2, 3 статті 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Наведені положення, які передбачають обовязок отримання згоди від другого подружжя на розпорядження спільним майно, застосовуються виключено до майна, яке відповідно до статті 60 СК України має статус спільної сумісної власності подружжя та не є їх особистою власністю. Натомість таких вимог до особистого майна одного із подружжя не передбачено, а власник має право самостійно на власний розсуд вчиняти правочини щодо такого майна. З урахуванням вказаних положень сімейного законодавства квартира [ADDRESS], що належить [PERSON], є його особистою приватною власністю та на неї не розповсюджується правовий режим, який передбачений главою 8 Сімейного кодексу, що регулює право спільної сумісної власності подружжя. У звязку із цим суд відхиляє доводи [PERSON], яка посилається на частину 1 ст. 60 та частини 3, 4 ст.65 СК України, на необхідність отримання згоди від неї на розпорядження квартирою, яка належить її чоловікові на праві особистої власності. Згідно з частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з частиною 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 80 ЦПК України). Враховуючи викладене позивачем не доведено та судом не встановлено порушень прав позивача при укладенні спірного договору іпотеки, оскільки квартира [ADDRESS] набута [PERSON] в порядку спадкування та є його особистою приватною власністю і положення статей 60, 65 СК України до спірних правовідносин не підлягають застосуванню. Тому суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Згідно з частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. До витрат, повязаних із розглядом справи, згідно з частиною 3 статті 133 ЦПК України належать витрати на професійну правничу допомогу. Пунктом 1 частини 2 статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Так, стороною відповідача до суду надана квитанція прибуткового касового ордеру б/н від 11.01.2018 року, з якого вбачається, що адвокату [PERSON] [PERSON] були сплачені грошові кошти у розмірі 2000 грн., на підставі додаткової угоди № 2 до договору про надання правової допомоги. Вказані кошти були сплачені адвокату за 5 годин витраченого часу за весь обсяг проведеної у справі роботи, в тому числі за участь в судових засіданнях, підготовку документів, консультування та інші дії. Враховуючи обсяг наданої допомоги, витраченого часу на виконання робіт, складністю справи та її значимістю для відповідача, суд вважає, що понесені відповідачем витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 2000,00 гривень є співмірними та підлягають стягненню з позивача.

Outcome: approved