Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

21.01.2015 року позивач за первісним позовом [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, який мотивовано тим, що з 16.06.1958 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Судове рішення про розірвання шлюбу винесено 26.11.2001 року, разом з тим свідоцтво про розірвання шлюбу видано 05.09.2013 року, а тому відповідно до вимог ст. 44 КПШС Української РСР в редакції 1969 - 2004 років, шлюб вважається розірваним з 05.09.2013 року. Позивач за первісним позовом вказує на те, що за час спільного проживання в шлюбі сторонами набуто у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS]. Також у 2000 році сторони побудували гараж [ADDRESS]. Окрім того, рішенням Бохоницької сільської ради Вінницького району від 27.12.1993 року сторонам передано у приватну власність земельну ділянку розміром 0,0805 га в [ADDRESS], на якій подружжя збудувало садовий будинок. Оскільки сторони не можуть досягнути згоди щодо поділу спільного майна подружжя, позивач за первісним позовом звернувся до суду з даною позовною заявою. В подальшому [PERSON] уточнив позовні вимоги та просив суд поділити спільне майно подружжя на дві частини: перша частина - квартира [ADDRESS], друга частина - садовий будинок в [ADDRESS] в кооперативі «Поляна». Просив одну із вказаних частин виділити йому, а іншу - відповідачці за первісним позовом. Позовні вимоги щодо поділу земельної ділянки в [ADDRESS], просив залишити без розгляду. 08.06.2015 року [PERSON] подала до суду зустрічний позов про поділ спільного майна подружжя, який мотивовано тим, що вона перебувала в шлюбі з [PERSON] з 16.06.1958 року по 26.11.2001 року. Свідоцтво про розірвання шлюбу було видано 05.09.2013 року. За період шлюбу сторонами було придбано автомобіль ВАЗ -21063, 1991 року випуску, державний номер [NUMBER] та збудовано гараж [ADDRESS]. У зв'язку з тим, що сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, [PERSON] просила суд: визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль ВАЗ -21063, 1991 року випуску, державний номер [NUMBER] та гараж [ADDRESS], що знаходиться в селі Бохоники Вінницького району; поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за нею право власності на 1/2 частку автомобіля ВАЗ -21063, 1991 року випуску, державний номер [NUMBER], та право власності на 1/2 частку гаража [ADDRESS]. Ухвалою суду від 08.04.2015 року первісний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя в частині поділу земельної ділянки, яка знаходиться в [ADDRESS] за заявою [PERSON] залишено без розгляду. (а.с. 62). Ухвалою суду від 08.06.2015 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об'єднано їх в одне провадження. (а.с. 97). Позивач за первісним позовом та його представник в судовому засіданні первісний позов з урахуванням уточнень підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити, посилаючись на доводи, що наведені в первісному позові. Також позивач за первісним позовом зазначив, що не заперечує проти виділення у власність [PERSON] квартири [ADDRESS], а у його власність - садового будинку в [ADDRESS] і гаража [ADDRESS] з призначенням йому відповідної компенсації вартості спірної квартири, оскільки її вартість перевищує вартість майна, яке він просить виділити у власність йому. Вимоги зустрічного позову не визнали та суду пояснили, що за період шлюбу сторонами дійсно було придбано автомобіль ВАЗ-21063, 1991 року випуску, державний номер [NUMBER], однак на даний час він не може бути предметом поділу, оскільки був відчужений [PERSON], так як йому терміново потрібні були кошти на операцію. [PERSON] не заперечував проти того, що автомобіль ним було реалізовано самостійно без згоди [PERSON] З приводу спірної квартири [PERSON] зазначив, що квартира приватизована на двох на нього та [PERSON] На запитання суду повідомив, що грошові кошти від реалізації автомобіля він витратив на свою операцію на серці, що проводилась в інституті [PERSON]. На запитання суду повідомив, що він визнає визначену експертним шляхом вартість автомобіля, що ним було реалізовано. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що вимоги зустрічного позову вона підтримує у повному обсязі, разом з тим вона заперечує проти задоволення вимог первісного позову, оскільки вона не бажає припиняти право власності [PERSON] на ? частку квартири, яку ними спільно приватизовано та вона також претендує на спірний дачний будиночок. На запитання суду повідомила, що вносити грошові кошти на депозитний рахунок суду для компенсації вартості ? частини квартири вона наміру немає. Автомобіль [PERSON] продав без її відома, та про таку реалізацію вона дізналась вже після того як було припинено шлюбні стосунки, від третіх осіб. В цей же рік коли проводили операцію [PERSON] їй також робили операцію, однак їй ніхто не дав жодної копійки. З того часу вона перенесла уже сім операцій. Вартість автомобіля, що визначена експертним шляхом вона визнає. Просила в судовому засіданні все майно поділити порівну. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний та зустрічний позови слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON]) перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.06.1958 року, рішення про розірвання якого ухвалено Ленінським районним судом м. Вінниці 26.11.2001 року (а.с. 8). Реєстрацію розлучення сторін проведено 05.09.2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, про що видано відповідне свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с. 7). 24.06.1999 року [PERSON] та [PERSON] приватизували квартиру [ADDRESS], загальною площею 63,4 кв.м, про що виконкомом Вінницької міської ради видано свідоцтво про право власності на житло від 24.06.1999 року, відповідно до якого вказана квартира належить сторонам по справі на праві спільної часткової власності (по 1/2 частці кожному) (а.с. 9). Відповідно до свідоцтва № 1 про право приватної власності на гараж, виданого 20.10.2000 року виконкомом Бохоницької сільської ради Вінницького району Вінницької області, [PERSON] на праві приватної власності належить гараж [ADDRESS]. Зазначене свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Бохоницької сільської ради № 10 від 19.10.2000 року (а.с. 13). Згідно зі свідоцтвом № 3 про право приватної власності на садовий будинок (дачу), виданим 20.10.2000 року виконкомом Бохоницької сільської ради Вінницького району Вінницької області, [PERSON] на праві приватної власності належить садовий будинок в [ADDRESS]. Вказане свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Бохоницької сільської ради № 10 від 19.10.2000 року (а.с. 14). Відповідно до ухвали суду від 08.06.2015 року у даній цивільній справі призначено судову експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання: - яка ринкова вартість квартири [ADDRESS]? - яка ринкова вартість садового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] - яка ринкова вартість гаража [ADDRESS] - яка середня ринкова вартість на автомобілі марки ВАЗ 21063, 1991 року випуску, на ринку України станом на час проведення експертизи ? Згідно з висновком експерта Вінницької торгово-промислової палати за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи № ОС-225 від 03.02.2016 року(а.с. 159-219), ринкова вартість трикімнатної квартири [ADDRESS], складає 860186,00 грн. Ринкова вартість гаража [ADDRESS], складає 67218,00 грн. Ринкова вартість домоволодіння [ADDRESS] (садове товариство) «Поляна», вул. Друга, складає 366543,00 грн. Ринкова вартість земельних поліпшень (садового будинку, господарських будівель та споруд), що розташовані за адресою: [ADDRESS], складає 202991,00 грн. При цьому, за даними технічного паспорту (а.с. 15) та матеріалів інвентаризаційної справи № 659 до вказаних земельних поліпшень належить садовий будинок літ. «А» з прибудовами, загальною площею 48,3 кв.м, теплиця «Б», площею 8,9 кв.м, сарай «В», площею 5,8 кв.м, вбиральня «Г», площею 1,7 кв.м, огорожа № 1 площею 171,8 кв.м, криниця № 2 глибиною 24 м. Вартість зазначених земельних поліпшень визначена як загальна вартість садового будинку, господарських будівель та споруд без врахування вартості земельної ділянки, на якій вони розташовані. Відповідно до висновку експерта Вінницької торгово-промислової палати за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи № ОС-225/02 від 06.01.2016 року середня ринкова вартість автомобіля ВАЗ - 21063, 1991 року випуску, на ринку України станом на час проведення експертизи складає 26400,00 грн. (а.с. 155, 157). Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України (набрав чинності 01.01.2004 року) у разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. На відміну від зазначених положень, відповідно до норм ст. 44 КпШС України шлюб вважався припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Враховуючи вищенаведені вимоги закону, момент припинення шлюбу, розірваного на підставі рішення суду, постановленого до 01.01.2004 року, визначається датою державної реєстрації розірвання шлюбу в органі державної реєстрації актів цивільного стану, а момент припинення шлюбу, розірваного на підставі рішення суду, проголошеного після 01.01.2004 року, визначається датою набрання цим рішенням законної сили. Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.06.1958 року, який був розірваний рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 26.11.2001 року. Однак державна реєстрація розірвання шлюбу в органі державної реєстрації актів цивільного стану була проведена лише 05.09.2013 року. Таким чином, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.06.1958 року по 05.09.2013 року. Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Аналогічна норма міститься в ст. 60 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року. Статтею 61 СК України (у редакції, чинній до внесення змін Законом № 2913-VI) було встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. 9 лютого 2011 року набрав чинності Закон № 2913-VI, яким ст. 61 СК України доповнено частиною п'ятою такого змісту: об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. На підстав Закону №4766- VI від 17 травня 2012 року ч. 5 ст. 61 СК України зі змісту ст. 61 СК України виключено. Таким чином поширення на приватизований одним із подружжя об'єкт нерухомості режиму спільної сумісної власності існувало до 17.05.2012 року. Під час розгляду справи судом установлено, що під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі вони безоплатно приватизували квартиру [ADDRESS], загальною площею 63,4 кв.м. При цьому, зазначена квартира передана сторонам в спільну часткову власність - по 1/2 частці кожному. Таким чином, правовідносини подружжя щодо набуття спірної квартири виникли у 1999 році, а тому регулюються нормами КпШС України, за якими приватизована квартира не є спільним сумісним майном подружжя та не підлягає поділу, оскільки набута у власність співвласниками, внаслідок реалізації права кожного з них на приватизацію. Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 22 лютого 2012 року (справа № 6-99цс11). Враховуючи викладене вище, а також те, що жодна із сторін не заявляла позовних вимог про припинення права особи на частку у спільному майні в порядку ст. 365 ЦК України, вимога первісного позову щодо поділу квартири [ADDRESS] не підлягає задоволенню, оскільки вказана квартира належить сторонам по справі на праві спільної часткової власності, з визначенням частки кожного з них (по 1/2). Окрім наведеного, в судовому засіданні [PERSON] заперечувала проти припинення права власності [PERSON] на ? частину спірної квартири, та просила поділити все спільно нажите майно порівну, аналогічно [PERSON] повідомила, що вона не має наміру вносити будь - які кошти в компенсацію частки [PERSON] Як роз'яснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. За нормами статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними. При поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п'ята статті 71 СК України). Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи викладене, підстав для припинення права власності [PERSON] на ? частину спірної квартири не встановлено. Судом встановлено, що за час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі ними було набуто у спільну сумісну власність садовий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] та гараж [ADDRESS]. Оскільки зазначені об'єкти є нерухомим майном та неподільними речами і жодна зі сторін не погодилась на присудження грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на вказане майно, вимог про припинення права на частку у спільному майні в порядку ст. 365 ЦК України не заявлялось, суд вважає, що зазначене нерухоме майно не може бути реально поділене між сторонами, а тому слід визнати право кожної зі сторін на 1/2 ідеальну частку у праві спільної часткової власності у вищевказаному майні. Також судом встановлено та не заперечується сторонами в справі, що за час перебування у шлюбі ними було набуто автомобіль ВАЗ-21063, 1991 року випуску, державний номер [NUMBER], однак вказаний автомобіль був відчужений [PERSON] без погодження з [PERSON], а отримані від продажу кошти були витрачені [PERSON] на власні потреби, а саме на операцію, що проводилась в клініці [PERSON]. В силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України, вказана обставина не підлягає доказуванню, оскільки визнається сторонами. За змістом ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Як роз'яснено в п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 у разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст. 65 СК інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки. Відповідно до висновку експерта Вінницької торгово-промислової палати за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи № ОС-225/02 від 06.01.2016 року середня ринкова вартість автомобіля ВАЗ - 21063, 1991 року випуску, складає 26400,00 грн. Зазначена вартість автомобіля, на запитання суду, сторонами не заперечувалась. Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню половина вартості вищевказаного автомобіля, а саме 13200,00 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджував про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяв здійсненню їхніх прав, встановлених ЦПК України, вказував на те, що згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, або не містять інформацію про нього. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що первісний і зустрічний позови підлягають до часткового задоволення, а саме слід визнати за [PERSON] право на 1/2 ідеальну частку у праві спільної часткової власності на садовий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право на 1/2 ідеальну частку у праві спільної часткової власності на гараж [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право на 1/2 ідеальну частку у праві спільної часткової власності на садовий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право на 1/2 ідеальну частку у праві спільної часткової власності на гараж [ADDRESS]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію половини вартості відчуженого [PERSON] без згоди [PERSON] автомобіля в розмірі 13200,00 грн. Вирішуючи клопотання представника позивача за первісним позовом про застосування наслідків спливу строків позовної давності до вимог зустрічного позову про поділ автомобіля, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 1,2 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.06.1958 року, який був розірваний рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 26.11.2001 року. Однак державна реєстрація розірвання шлюбу в органі державної реєстрації актів цивільного стану була проведена лише 05.09.2013 року. Таким чином, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.06.1958 року по 05.09.2013 року. Зустрічний позов з вимогою про поділ автомобіля внесено на розгляд суду [PERSON] 08.06.2015, а тому [PERSON] не пропущено трирічний строк для звернення до суду з відповідною вимогою. Враховуючи те, що сторони по справі не проживають разом з грудня 2000 року, а автомобіль зберігався у відповідному гаражному приміщенні, до якого доступ мав виключно [PERSON], [PERSON] не могла об'єктивно дізнатись про порушення свого права на спірний автомобіль, та достовірно не могла дізнатись і про його реалізацію. Вона не обізнана ні з тим, кому реалізовано вказаний автомобіль, коли відбулась така реалізація, на підставі якого правочину, тощо. [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що коли він проводив реалізацію спірного автомобіля, згоди [PERSON] він не отримував, та розпорядився вирученими від реалізації автомобіля грішми на свої особисті потреби, а саме на операцію на серці, що проведена йому в клініці [PERSON]. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотання про застосування строків позовної давності до вимог позивача за зустрічним позовом [PERSON] в частині поділу автомобіля слід відмовити. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. [PERSON] при зверненні до суду з первісною позовною заявою сплатив 3654,00 грн. судового збору, а також 4800,00 грн. витрат, пов'язаних із проведенням судової експертизи. Враховуючи те, що позивач за первісним позовом просив виділити йому у власність садовий будинок в [ADDRESS] в кооперативі «Поляна», загальна вартість яких відповідно до висновку експертизи становить 270209,00 грн. (202991,00 грн. + 67218,00 грн. = 270209,00 грн.), за вказані вимоги він повинен був сплатити судовий збір в розмірі 2702,09 грн. Оскільки дані позовні вимоги задоволені на 50%, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати в розмірі 3751,04 грн. ((2702,09 грн. + 4800,00 грн.)/2 = 3751,04 грн.), а також витрати на правову допомогу в розмірі 1899,07 грн. Розраховуючи витрати на правову допомогу суд виходить з вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу» та розраховує їх наступним чином. До 01.09.2015 року: складання позовної заяви - 2 год., складання заяви про зміну підстав позову 15 хв., складання клопотання про призначення експертизи 20 хв., та участь в судових засіданнях на протязі 2 год. 30 хв. (із розрахунку 487, 20 грн. за 1 год.), після 01.09.2015 року участь у судовому засіданні та підготовка клопотань 4 год. 10 хв. (із розрахунку 551,20 грн. за 1 год.), що дорівнює 3798,14 грн., однак оскільки позов задовольняється на 50 % вказану суму слід розділити на 2, що дорівнює 1899,07 грн. Загалом розмір судових витрат, що підлягає стягненню на користь позивача за первісним позовом пропорційно до задоволеної частини вимог становить 1899,07 + 3751,04 = 5650,11 грн. [PERSON] при зверненні до суду із зустрічною позовною заявою сплатила 243,60 грн., а також 1400,00 грн. витрат, пов'язаних із проведенням судової експертизи. Враховуючи те, що позивачка за зустрічним позовом просила визнати за нею право власності на 1/2 частку автомобіля ВАЗ-21063, 1991 року випуску, державний номер [NUMBER], та право власності на 1/2 частку гаража [ADDRESS], загальна вартість яких відповідно до висновку експертизи становить 46809,00 грн. ((67218,00 грн. + 26400,00 грн.)/2 = 46809,00 грн.), за вказані вимоги вона повинна була сплатити судовий збір в розмірі 468,09 грн. Таким чином, з [PERSON] в дохід держави підлягає стягненню недоплачений судовий збір в розмірі 224,49 грн. (468,09 грн. - 243,60 грн. = 224,49 грн.). Хоча вищевказані позовні вимоги задоволені частково, однак фактично судом лише змінено спосіб захисту її права за першою позовною вимогою: замість визнання права власності на 1/2 частку автомобіля - стягнуто на її користь компенсацію половини його вартості. Отже, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати в розмірі 1868,09 грн. ((468,09 грн. + 1400,00 грн.) = 1868,09 грн.). Шляхом зарахування зустрічних вимог сторін по стягненню судових витрат суд вважає, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати в розмірі 3782,02 грн. (5650,11 грн. - 1868,09 грн. = 3782,02 грн.). Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial