Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

20.07.2017р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, визначивши третьою особою без самостійних вимог на предмет спору Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради) (а.с. № 3 - 5). В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 17.02.2006р. він є єдиним власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], в якій відповідачка зареєстрована. Втім, після розірвання шлюбу вона вже більше, ніж чотири роки не з'являється за адресою реєстрації, не користується квартирою, не сплачує комунальні платежі та не приймає участі в утриманні квартири, її особистих речей у квартирі немає. Наміру проживати у квартирі ніколи не висловлювала, а відомості про теперішнє місце її проживання у позивача відсутні. Разом із тим, наявність реєстрації відповідачки створює для позивача перешкоди у користуванні житлом, зокрема, у вигляді зайвих витрат за комунальні послуги. Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст.ст. 110, 391, 405 ЦК України, просив суд захистити його право шляхом усунення перешкод у користуванні належним йому житлом та визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняти її з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Представник позивача - адвокат Сліпець Б.О. (діє за договором про надання правової допомоги від 27.05.2017р. - а.с. №11-12) в судовому засіданні 21.12.2017р. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судові засідання, які були призначені на 26.10.2017р. та 21.12.2017р. двічі поспіль не з'явилася, про дату та час слухання справи повідомлялася належним чином за адресою, наданою адресно-довідковим підрозділом ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області (а.с. № 19). Судові повістки були повернуті до суду поштою неврученими відповідачці з відповідною позначкою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. № 20, 28), що за правилами ст.ст. 128-130 ЦПК України вважається належним повідомленням. Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради - Дика Н.В. (діє на підставі довіреності від 11.01.2017р. - а.с. № 23) в судові засідання 26.10.2017р. та 21.12.2017р. не з'явилась, двічі до суду подавала клопотання, в яких просила розглянути справу без участі представника департаменту (а.с. № 22, 30). За ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв'язку з чим суд, з метою недопущення порушення строків розгляду справи, передбачених ст. 210 ЦПК України, з урахуванням згоди сторони позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів (глава 10 розділу III ЦПК України). При розгляді справи, суд враховує норму п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., згідно якого справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Суд, вислухав представника позивача, дослідивши матеріали справи, допитавши свідка, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше, як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається на власний розсуд. Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім'ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Згідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу 17.02.2006р., зареєстрованого в реєстрі за № 4-539, посвідченого державним нотаріусом ПДНК Фаст Л.Д., позивач [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що зареєстровано в електронному реєстрі прав на нерухоме майно 09.03.2006р. (а.с. № 6). 13.02.1988р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.11.2013р. Рішення набрало законної сили 17.02.2014р. (а.с. № 7). Згідно відомостей адресно-довідкового бюро підрозділу ГУДМС України у Дніпропетровській області від 11.08.2017р. (а.с. № 19) відповідачка [PERSON] з 07.03.2006р. зареєстрована за адресою [ADDRESS] Як вбачається з позовної заяви до суду та пояснень представника позивача, з 2014р. відповідачка не проживає за [ADDRESS], але залишається там зареєстрованою, комунальні платежі не сплачує. Факт тривалої відсутності [PERSON] за місцем реєстрації з 2013р. підтверджується актом про її відсутність за місцем реєстрації, складеним за участі сусідів позивача (а.с. № 8). Також обставини тривалої відсутності відповідачки за місцем реєстрації були підтверджені в судовому засіданні 21.12.2017р. поясненнями свідка [PERSON], який є сусідом позивача з кв.[NUMBER], що поверхом вище та який, до речі, підписував й акт від 22.03.2016р. Свідок суду засвідчив, що вже п,ять років подружжя не живе разом, позивач в кв. [NUMBER] проживає один, де проживає його колишня дружина йому не відомо. В квартирі замки за останні роки позивач не змінював, нові двері не встановлював (а.с. № 31-32). Статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», реєстрація місця мешкання осіб здійснюється за адресою їх проживання, аналогічні вимоги містяться у ч. 1 ст. 29 ЦК України, відповідно до яких місцем проживання особи є житловий будинок або квартира, де вона фактично постійно або тимчасово мешкає. При цьому, у разі зміни місця мешкання, особа повинна протягом 7 днів відмінити свою попередню реєстрацію та зареєструвати нове місце мешкання. У разі недодержання вимог закону щодо реєстрації місця мешкання, зокрема ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», реєстрація місця мешкання може бути скасована за рішенням суду. Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням викладеного, з огляду на те, що відповідачка [PERSON] понад чотири роки не мешкає за адресою реєстрації в [ADDRESS], самостійно з реєстраційного обліку не знімається, не здійснює оплату комунальних платежів, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням та усунення йому перешкод в користуванні житлом шляхом зняття відповідачки з реєстраційного обліку. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що при подачі позову позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», як учасник ЛНА на ЧАЕС (а.с. №2), а тому з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. (розмір судового збору за вимогою немайнового характеру). На підставі викладеного,

Outcome: approved