Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

21 жовтня 2019 року позивач, [PERSON] , звернулася до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 22 серпня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Марганецького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, за актовим записом № 133. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона з відповідачем перебувають у шлюбі, який зареєстровано 22 серпня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Марганецького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 133. Від шлюбу мають доньку - [PERSON] , [INFO] . Протягом останніх років, стосунки з чоловіком розладились, зникло взаємопорозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. Вже тривалий час кожен із них проживає окремим життям та своїми інтересами, сім`я фактично припинила своє існування. На даний час вони сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Просить суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем. Позивач у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. На розірванні шлюбу наполягає, оскільки сім`я розпалась остаточно, строк для примирення просить не застосовувати. У наданій заяві уточнює, що сімейно-шлюбні відносини між нею та відповідачем остаточно припинені у вересні 2018 року. після розірвання шлюбу просить залишити їй прізвище - [PERSON] . Витрати по справі залишити за нею. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Проти розірвання шлюбу не заперечує, строк для примирення просить не застосовувати. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно 3 статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги необхідно задовільнити з наступних підстав. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Проте, судом встановлено, що вказані паритетні засади побудови сімейних відносин у даного подружжя відсутні. Частиною 2\~статті 3 СК України\~встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно зі\~ст. 24 СК України,\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до\~ст.112 Сімейного Кодексу України, п.12\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Нормами ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, передбачено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Враховуючи особливий характер сімейних відносин, а також те, що збереження шлюбу можливе лише на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Детально вивчивши й оцінивши мотиви розлучення, повно і всебічно з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, приймаючи до уваги те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, сторони тривалий час не підтримують шлюбні стосунки, суд вважає, що конфлікт між сторонами носить стійкий характер, їх шлюб розпався, причини, що спонукають сторони наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення, внаслідок чого, позов підлягає задоволенню. Відповідно до\~ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Зі свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] , виданого 22 серпня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Марганецького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, вбачається, що під час державної реєстрації шлюбу позивач змінила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.5), яке після розірвання шлюбу просить залишити. Тому, після розірвання шлюбу позивачу слід залишити прізвище - « [PERSON] ». Відповідно до 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Оскільки позивач [PERSON] просить судові витрати залишити за нею, суд не вбачає підстав для стягнення судового збору з відповідача. Згідно ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідач позовні вимоги визнав до початку розгляду справи по суті, проти задоволення позову не заперечував. Однак, при пред`явленні даного позову до суду, позивач додала до позовної заяви документ, що підтверджує сплату судового збору, а саме: квитанцію про сплату судового збору за №\~0.0.1497760101.1\~від 19.10.2019 року на суму 768,40 грн., який сплачено через Марганецьке відділення АТ КБ «ПриватБанк» ( а.с. 1), однак дане надходження не зараховано до державного бюджету на відповідний рахунок - (IBAN) UA768999980000031211206004028, підтвердження Казначейства про зарахування коштів також відсутнє, у зв`язку з чим судовий збір при подачі позову до суду вважається несплаченим. Враховуючи вищевикладене та вимоги ч. 1 ст. 142 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь держави 50 відсотків судового збору, а саме: 384 гривні 20 копійок.

Outcome: approved