Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

21 серпня 2020 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 26.12.2008 у розмірі 10390,77 грн. Позовна заява мотивована тим, що 26.12.2008 між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Позивач зазначав, що за умовами вказаного договору банком було відкрито картковий рахунок із початковим лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову, а відповідачу надано у користування кредитну картку (номери та строк дії отриманих карток зазначено у довідці про отримання картки). У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 250,00 грн, що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Відповідач належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконував, унаслідок чого станом на 30.06.2020 утворилась заборгованість у розмірі 10390,77 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 242,20 грн, заборгованість за нарахованими відсотками - 9025,07 грн, 1093,50 - нарахована пеня, 30,00 грн - нарахована комісія. Ураховуючи викладене АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача на його користь вказану суму кредитної заборгованості, а також понесені банком судові витрати у розмірі 2102,00 грн судового збору. Позивач, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, в судові засідання представника не забезпечив, про причини неявки не повідомив, у клопотанні просив здійснювати розгляд справи без участі представника позивача, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачка, належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду в судове засідання не з`явився, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги не визнала, просила застосувати строк позовної давності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази, подані на їх підтвердження, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 26.12.2008 між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, копія якої міститься у матеріалах справи (а.с. 23). Згідно вказаної заяви відповідачеві видана картка «Універсальна» з терміном дії - 12/11, з кредитним лімітом - двісті п`ятдесят гривень під базову відсоткову ставку за кредитним лімітом на момент підписання договору 2,5 % на місць з розрахунку 360 днів у році. Термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії кредитної картки. Сплата заборгованості за кредитним лімітом може здійснюватися як шляхом внесення коштів на картку Клієнтом, так і списанням банком коштів із платіжної картки. Згідно копії актового запису про шлюб від 12.07.2019, наданого Козельщинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), та копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] у зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] ». Отже, станом на дату розгляду судом справи, відповідачем у справі є [PERSON] . В подальшому в рішенні суду відповідач іменується прізвищем « [PERSON] ». Згідно довідки позивача без вихідних даних (номеру та дати) між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був підписаний кредитний договір б/н, за яким було видано такі кредитні картки: [NUMBER] , дата відкриття - 26.12.2008, термін дії - 12/11; [NUMBER] , дата відкриття - 29.02.2012, термін дії - 07/15. У відповідності до довідки позивача (без вихідних реквізитів) про зміну умов кредитування та обслуговування картки, оформленої на відповідачку, 26.12.2008 позивачем було встановлено кредитний ліміт на картку [NUMBER] у розмірі 250,00 грн. 31.10.2019 кредитний ліміт було зменшено до 0,00 грн. Також позивачем надано копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового період», яка підписана 26.12.2008 відповідачкою, та у відповідності до якої сторони погодили умови кредитування, зокрема: базову процентну ставку 2,5 % в місяць (нараховується на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів у році), пеню за несвоєчасне погашення заборгованості - 1) базова процентна ставка по договору/30 - нараховується за кожний день прострочення кредиту; 2) 1 % від заборгованості, але не менше 10 грн/ 2 $ в місяць - нараховується 1 раз у місяць, за наявності прострочення за кредитом або процентами 5 та більше днів при виникненні прострочення на суму більше 50 грн/10 $; комісії та інші платежі. Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість відповідача станом на 30.06.2020 складає: - 242,20 грн - заборгованість за тілом кредиту; - 9025,07 грн - загальний за нарахованими відсотками; - 1093,50 грн - нарахована пеня; - 30,00 грн - нарахована комісія. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З виписки з особового рахунку позичальника та розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що відповідачка систематично користувалася кредитною карткою та нею використано фактично за рахунок кредитних коштів станом на дату здійснення розрахунку 242,20 грн, а також відповідачка здійснювала платежі на погашення заборгованості за кредитним договором. Сума використаного кредиту не перевищує погоджений сторонами та встановлений позивачем на кредитну картку кредитний ліміт у розмірі 250,00 грн. Суд, вирішуючи питання обґрунтованості вимог за наведеним позивачем розрахунком, дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано отримання ним кредитних коштів, що підтверджується банківською випискою за договором б/н, укладеним з відповідачем, отже ствердження позивача про отримання відповідачем кредиту у сумі 242,20 грн суд вважає підставним та обґрунтованим належними доказами. Проте суд вважає, що позивачем не в повній мірі обґрунтовано розрахунок заборгованості за кредитом з таких підстав. Як уже зазначалорсь судом, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтею 625 ЦК України позивач не пред`явив. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем під час укладення договору шляхом підписання заяви було погоджено процентну ставку у розмірі 2,5 % на місяць з розрахунку 360 днів у році, а термін дії кредитного договору збігається з терміном дії кредитної картки. Як зазначає позивач термін дії останньої картки, що була видана ним відповідачеві, закінчився у липні 2015 року. Отже суд вважає, що розмір процентної ставки, що підлягає застосуванню під час розрахунку заборгованості за процентами, становить 30,00% річних (2,5 % х 12 місяців = 30 %). Й такі проценти банк мав право нараховувати тільки в межах строку дії кредитного договору, який збігається з кінцевим терміном дії кредитної картки, тобто до 31.07.2015. Так, з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що станом на 31.07.2015 (кінцевій термін дії кредитної картки, виданої відповідачу) заборгованість за процентами (за процентною ставкою 30 % річних) складала 1293,84 грн (сума доданків, зазначених у графі розрахунку під назвою «загальний залишок заборгованості за відсотками»). Заборгованість за пенею накопичувальним підсумком - 1630.00 грн, нарахована комісія - 30.00 грн. Тобто за розрахунком позивача станом на 31.07.2015 відповідачка мала заборгованість за кредитним договором на загальну суму 3196,04 грн, у тому числі: -242,20 грн - заборгованість за тілом кредиту; -1293,84 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; -1630,00 грн - заборгованість за пенею; -30,00 грн - комісія. Суд вважає, що позивачем не обґрунтовано розрахунок в частині заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, комісією та пенею, нарахованими після 31.07.2015, з таких підстав. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Оскільки судом встановлено, що остання кредитна картка, на підставі якої відповідач користувався кредитним лімітом, мала строк дії до 31.07.2015, що відповідає строку кредитування, іншого строку дії договору та інших умов виконання зобов`язань сторони не передбачали, то суд дійшов висновку про те, що нарахування процентів за кредитним договором, комісії та пені після спливу вказаного строку припиняється, що відповідає висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Ураховуючи наведене суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за процентами, комісією та пенею, що нараховані з 31.07.2015 по 30.06.2020, - є необґрунтованими та безпідставними. Суд не бере також до уваги умови кредитного договору, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, долучених до матеріалів справи, оскільки позивачем не доведено, що Умови та Правила надання банком кредиту є складовою кредитного договору, а саме те, що вони укладені в один день, тобто в день підписання позичальником заяви позичальника, і позичальник розумів, що саме ці Умови він мав на увазі, підписуючи заяву. Вказаний висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду у справі №342/180/17 (постанова від 03 липня 2019 року), № 188/1815/17 (постанова від 27.08.2020), № 378/305/18 (постанова від 23.07.2020), відповідно до яких витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який викладений на банківському сайті, не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Разом з тим судом встановлено, що після закінчення строку дії кредитного договору у період з 01.08.2015 по 30.06.2020 відповідач здійснював платежі на погашення заборгованості за кредитом на загальну суму 2986,50 грн (сума доданків графи розрахунку заборгованості під назвою «сума погашення за наданим кредитом»), яка була неправомірно віднесена позивачем на погашення процентів за користування кредитом, нарахованих після спливу строку дії кредитної картки, а отже вказана сума має бути віднята від заборгованості за кредитним договором, яка утворилась станом на 31.07.2015, у сумі 3196,04 грн, та яка складається з таких платежів: 242,20 грн - заборгованість за тілом кредиту; 1293,84 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1630,00 грн - нарахована пеня; 30,00 грн - комісія. Тобто отримуємо такий розрахунок: 3196,04 грн - 2986,50 грн = 209,54 грн. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що сума непогашеної заборгованості за кредитом, що укладений між позивачем та відповідачкою 26.12.2008, складає 209,54 грн. Ураховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кредитні кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а відповідачем не надано доказів повного фактичного погашення заборгованості кредитом, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 209,54 грн. є обґрунтованими. Решта вимог щодо стягнення заборгованості у сумі 10181,23 грн (10390,77 грн - 209,54 грн = 10181,23 грн) є необґрунтованими та безпідставними, та у задоволенні вимог в цій частині суд відмовляє за безпідставністю. Разом з тим відповідачка у заяві від 30.10.2020 просила суд застосувати до позовних вимог банку строк позовної давності. Розглядаючи та оцінюючи заявлену відповідачкою заяву про застосування судом строку позовної давності, суд зазначає таке. Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність ? це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 ? 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З матеріалів даної справи вбачається, що згідно із умовами кредитного договору позичальник зобов`язаний щомісячно повертати кредит рівними частинами відповідно до умов кредитного договору, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити неустойку за порушення строків повернення кредиту. Строк дії кредитної картки, в межах якої було видано кредит, скінчився у липні 2015 року. З розрахунку заборгованості, наданої позивачем, вбачається, що заборгованість за кредитом у сумі 209,54 грн, яку суд визнає доведеною, виникла у позивачки щонайменше з 01.06.2009 та існувала станом 31.07.2015. З позовною заявою про примусове стягнення заборгованості з відповідачки у судовому порядку позивач звернувся у серпні 2020 року, тобто більш ніж через п`ять років з дня виникнення у позивача права на позов. У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що позивач пропустив строк позовної давності за позовними вимогами про стягнення заборгованості кредитним договором у сумі 209,54 грн, і у задоволенні позовних вимог в цій частині суд відмовляє з-підстав спливу позовної давності. Ураховуючи вищевикладене, позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до задоволення не підлягають у повному обсязі. Зважаючи на те, що у задоволенні позовних вимог суд відмовляє, у відповідності до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача та з відповідача не стягується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed