Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

20 березня 2018 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] про стягнення грошових коштів (а.с.11-2). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 16 січня 2017 року вона передала [PERSON] грошові кошти в сумі 35 000,00 грн., у якості передплати в рахунок оплати вартості виготовлення меблів, про що останнім написано розписку. За умовами розписки, у разі не виготовлення меблів, відповідач повинен був повернути протягом трьох тижнів, тобто до 06 лютого 2017 року, грошові кошти передані йому позивачем. Із 16 січня 2017 року та по теперішній час меблі [PERSON] не виготовлено, а грошові кошти не повернуто, у зв'язку із чим, позивач вимушена була звернутися до суду із даним позовом. Уточнивши свої позовні вимоги та посилаючись на викладені обставини позовної заяви позивач просить суд стягнути із [PERSON] на свою користь грошові кошти в загальній сумі 31 460,26 грн., з яких: 25 000,00 грн. - в рахунок повернення авансу, 5 300,94 грн. - інфляційні втрати, 1 159,32 грн. - три відсотки річних та судові витрати. Відповідач письмових заяв та відзиву на позов до суду не надавав. Крім того, до суду повернувся конверт із відправленням, що направлявся відповідачу із поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відповідач фактично ухвалу про відкриття спрощеного провадження з копією позовної заяви та доданими до неї документами не отримав, проте за змістом ч.7, п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України вищевказані документи вважаються врученими відповідачу, оскільки надсилались за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У відповідності до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За правилами ч.5 ст.. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст.. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи із наступних підстав. В ході судового розгляду справи встановлено, що 16 січня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав передоплату в сумі 35000,00 грн. на виготовлення меблів, зобов'язавшись протягом трьох тижнів встановити меблі, а в разі якщо меблі не будуть встановлені, повернути гроші (тридцять п'ять тисяч грн.. 00 коп.) (а.с.4). Позивач зазначає, що 26 квітня 2018 року [PERSON] повернув їй частину коштів в сумі 8000,00 грн., 04 травня 2018 року в сумі 2000,00 грн. За правилом, встановленим ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно зі ст.. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи те, що починаючи із лютого 2017 року відповідачем не виконано у повному обсязі зобов'язання визначені договором від 16.01.2017 року, суд вважає за необхідне стягнути із нього на користь позивача суму коштів переданих в якості завдатку в сумі 35 000,00 грн. із вирахуванням 10 000,00 грн., які відповідач добровільно повернув позивачу. Крім того, у зв'язку із простроченням виконання зобов'язання із відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляція за період з лютого 2017 року по лютий 2018 року в сумі 5 320,00 грн., а також 3% річних за період з 07.02.2017 року по 16.03.2018 року в сумі 1 159,32 грн. Суд звертає увагу на те, що сума інфляційних втрат у розмірі 5 320,00 грн. вирахувана за формулою 35 000,00 грн.*(1,01* 1,018*1,009*1,013*1,016*1,002*9,99*1,02*1,012*1,009*1,01* 1,015*1,009) - 35 000,00 грн., тому відрізняється від суми інфляційних витрат заявлених позивачем до стягнення, що не являється виходом за межі позовних вимог. Відповідно до ст.. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст..263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованим, доведеними, законними, у зв'язку із чим, підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно статті 141 ЦПК України, враховуючи те, що вимоги позову задоволено, судові витрати підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved