Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

1.Стислий виклад позиції позивача, відповідача. 02 вересня 2020 року [PERSON] звернувся до Галицького районного суду Івано-Франківської області з позовом до Первинної профспілкової організації «Бурштинської ТЕС» та просить: -стягнути з Первинної профспілкової організації «Бурштинської ТЕС» на його користь 200 859 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 квітня 2018 року по 21 жовтня 2018 року; -в силу частини 2 статті 430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку; -вирішити питання пов`язані з розподілом судових витрат. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 17 вересня 2015 року його обрано головою профспілкового комітету Бурштинської ТЕС терміном - 5 років на платній основі. 12 червня 2018 року видано розпорядження, яким звільнено його з роботи з 18 квітня 2018 року. При звільнені йому не виплачено всіх належних сум заробітної плати. Кошти заробітної плату - розрахунку при звільненні йому виплачувались з 15 листопада по 22 листопада 2018 року в розмірі 30 727 грн. 18 коп. Враховуючи затримку розрахунку при звільненні, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 квітня 2018 року по 21 жовтня 2018 року. Для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід брати як вихідні дані за останні два місяці його роботи, а саме вересень-жовтень 2017 року. Така становить 56 240 грн. 70 коп. Середньоденна заробітна плата за цей період становить 1339 грн. 06 коп. Період затримки розрахунку з 18 квітня 2018 року по 21 листопада 2018 року становить 150 робочих днів. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за цей період становить 200 859 гривень, які просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав викладених у такому. Додатково зазначив, що рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій у справі ЄУН 341/1890/19 за його позовом до ППО «Бурштинської ТЕС» про стягнення заробітної плати за період по 18 квітня 2018 року включно стягнуто з відповідача 63 870 грн. 11 коп. не виплаченого окладу та 55 507 грн. 97 коп. премії. За судовими рішеннями відповідачем здійснено остаточний розрахунок - виплачена заробітна плата 13 липня 2021 року. Вважає, що визначений КЗпП України трьох місячний строк звернення до суду ним не пропущений. Представником відповідача Кучинським В. подано до суду відзив на позов, яким представник позов заперечив. Заперечуючи позов покликався на те, що зазначений спір не є трудовий, враховуючи суб`єктний склад - позов до профспілкового комітету, а тому не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Просив закрити провадження у справі. Зазначив, що позов про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в силу статті 233 КЗпП України може бути подано протягом трьох місяців з часу проведення роботодавцем остаточного розрахунку. Такий позивачем пропущено. Доводи позивача про поновлення строку не заслуговують на увагу. В судовому засіданні представники відповідача Раврик І.Д. та Колибюк В.П. позов заперечили. Просили відмовити у такому з підстав пропуску відповідачем трьохмісячного строку звернення до суду. Зазначили, що неоспорювана сума заробітної плати, як остаточний розрахунок, виплачена позивачу у листопаді 2018 року. З цього часу слід обраховувати трьох місячний строк звернення до суду. Позивачем такий пропущений. 2.Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що постановою № 3 від 17 вересня 2015 року звітно-виборної конференції Бурштинської ТЕС [PERSON] обрано головою профспілкового комітету Бурштинської ТЕС терміном на 5 років на платній основі з окладом згідно штатного розпису (а.с. 8). Розпорядженням профспілкового представника ППО «Бурштинської ТЕС» від 18 квітня 2018 року № 7 введено в дію розпорядження ЦК Укрелектропрофспілки від 25 вересня 2017 року № 02-28/60 «Про звільнення з посади [PERSON] » саме з 18 квітня 2018 року. Визначено порядок дій щодо проведення остаточного розрахунку (пункт 2 розпорядження) (а.с. 12). 15 листопада 2018 року ППО «Бурштинська ТЕС» виплачено [PERSON] 27 328 грн. 06 коп. та 3 186 грн. 09 коп. заробітної плати (а.с. 18, 20). 22 листопада 2018 року ППО «Бурштинська ТЕС» виплачено [PERSON] 213 грн. 03 коп. заробітної плати (а.с. 19). Дані суми виплачені в порядку розрахунку після звільнення, що визнається сторонами. Нарахована заробітна плата у вересені-жовтені 2017 року, що є останніми двома місяцями фактичної роботи, становить 56 240 грн. 70 коп. (а.с.15). Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 31 березня 2021 року стягнуто з ППО «Бурштинської ТЕС» на користь [PERSON] заробітну плату в частині невиплаченого окладу у розмірі 63 870 грн. 11 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 23 червня 2021 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 31 березня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення з ППО «Бурштинської ТЕС» премії скасовано та ухвалено нове рішення. Позов [PERSON] до ППО «Бурштинської ТЕС» про стягнення премії задоволено. Стягнуто з ППО «Бурштинської ТЕС» на користь [PERSON] невиплачену премію за період з 01 жовтня 2017 року по 18 квітня 2018 року в розмірі 55 507 грн. 97 грн. Рішеннями суду встановлено наступні обставини. Дата звільнення [PERSON] - 18 квітня 2018 року. Остаточний розрахунок при звільненні з [PERSON] ППО «Бурштинської ТЕС» не проведено. Визначено суму, яка підлягала виплаті при остаточному звільненні - 150 105 грн. 26 коп. (27 328 грн. 06 коп. + 3 186 грн. 09 коп. + 213 грн. 03 коп. + 63 870 грн. 11 коп. + 55 507 грн. 97 грн.). 3.Норми матеріального права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Предметом спору у даній справі, є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до положень частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Вказані висновки відповідають правовій позиції, викладеній у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу. (Висновки Верховного Суду наведені у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 370/1754/15-ц та у постанові від 24 червня 2020 року у справі № 500/6631/16-ц.) Таким чином, визначений частиною другою статті 233 КЗпП України строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] не пропустив. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Враховуючи вищезазначене, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Судом встановлено, що сума, яка підлягала виплаті при остаточному звільненні [PERSON] становила 150 105 грн. 26 коп. З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, за обставин цієї справи суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних виплат за період 18 квітня 2018 року - 21 жовтня 2018 року у розмірі 50 000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити. До подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 161/11565/19 (провадження № 61-729св20). Тому позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України підлягають задоволенню частково на суму 50 000 грн. В силу пункту 2 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Предметом спору у даній справі, є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що визначено судом як вид відповідальності роботодавця зо допущене порушення. Відтак, відсутні законодавчо визначені підстави для допуску рішення (чи в частині) до негайного виконання. Оскільки при зверненні до суду позивачем не сплачувався судовий збір, з урахуванням часткового задоволення позову з відповідача підлягають стягненню на користь держави судовий збір у базовому, за вимогами майнового характеру, розмірі 840 грн. 40 коп. (ставка 2020 року).

Outcome: partial