Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-28 00:00:00

20 травня 2021 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, згідно остаточної редакції позовної заяви (поданої після усунення недоліків згідно ухвал Миколаївського районного суду Одеської області від 25.05.2021 року і 15.06.2021 року), просила визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області № 52 від 01.04.2021 року про звільнення [PERSON] з посади начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області у зв`язку із реорганізацією за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України; поновити її на посаді начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області, або на аналогічній посаді за її згодою; стягнути з Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі, на момент постановлення рішення суду; вирішити питання розподілу судових витрат. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона перебувала на посаді начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області. Згідно розпорядження Стрюківського сільського голови О.О. Афанасьєва за № 11 від 01 лютого 2021 року, у зв`язку із реорганізацією Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області та введенням в дію з 09.12.2020 року нової структури апарату виконавчого комітету, 01 лютого 2021 року позивача попереджено про наступне вивільнення. Згідно розпорядження Стрюківського сільського голови О.О. Афанасьєва за № 52 від 01 квітня 2021 року, позивача було звільнено з посади начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради у зв`язку із реорганізацією. Зазначала, що з самим розпорядженням від 01.04.2021 року ознайомилася лише 21.04.2021 року. Вважала, що звільнення з роботи відбулося з порушенням вимог закону, а саме: позивачу не було запропоновано всіх наявних вакантних посад, які вона могла би виконувати. Також зазначає, що розпорядження Стрюківського сільського голови О.О. Афанасьєва за № 11 від 01 лютого 2021 року і № 52 від 01.04.2021 року видані з грубим порушенням їх оформлення і невідповідністю діючому законодавству. (а.с. 28-30) Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 14 липня 2021 року відповідачем, Стрюківською сільською радою Миколаївського району Одеської області, в особі сільського голови О.О. Афанасьєва, подано до суду відзив на позов, за змістом відзиву відповідач висловив свої заперечення проти позову. Вважав, що позивач пропустила строк звернення з позовом до суду. Зазначав, що позивач 01.04.2021 року належним чином була ознайомлення з розпорядженням № 52 від 01.04.2021 р. «Про звільнення [PERSON] з посади начальника ВОС. касира-рахівника Стрюківської сільської ради у зв`язку із реорганізацією за п. 1 ст. 40 КЗпП України», про що свідчить складений акт 01.04.2021 року, щодо попередження про отримання трудової книжки. Згідно якого позивач була повідомлена, що необхідно отримати розпорядження про звільнення та трудову книжку, але відмовилась від отримання розпорядження та трудової книжки. Не зважаючи на це, позивач тільки 21.04.2021 року прийшла для отримання трудової книжки і копії розпорядження № 52 від 01.04.2021 р. Вважав також, що звільнення позивача відбулося з дотримання вимог передбачених КЗпП України. Посилаючись на те, що 24.03.2021 року позивач подала до голови конкурсної комісії Стрюківської сільської ради заяву про допуск до участі у конкурсі на заміщення вакантної посади: спеціаліст з реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб та ведення військового обліку. 31.03.2021 року на засіданні конкурсної комісії Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області було розглянуто заяву позивача на заміщення вакантної посади і останню було допущено до конкурсу на заміщення вакантної посади. Проведення конкурсу було призначено на 06.04.2021 року, але на засіданні конкурсної комісії Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області позивач не з`явилася, тому питання, щодо заміщення її на вакантну посаду не приймалося. Вважав також, що ствердження позивача щодо невірного оформлення розпоряджень № 11 від 01 лютого 2021 року і № 52 від 01.04.2021 року є безпідставними та необгрунтованими. Тому просив застосувати строки позовної давності і відмовити у позові в повному обсязі. (а.с. 47-54) 20 липня 2021 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, за змістом відзиву позивач висловив свої заперечення проти відзиву на позов. Зазначала, що складений 01.04.2021 року, щодо попередження\~про отримання\~трудової книжки, оформлений неналежним\~чином та\~немає ніякої\~сили,\~так як\~не був\~зареєстрований та\~немає свого\~вхідного номеру\~реєстрації та\~відповідної дати\~реєстрації Стрюківської\~сільської ради,\~що унеможливлюють\~встановити його\~пряму достовірність\~та належність\~вказаній обставині\~викладеній в\~ньому,\~а також\~не відповідає дійсності так, як про таку дію її ніхто не повідомляв та не попереджав про необхідність отримати трудову книжку або розпорядження про її звільнення. Вказувала, що нею не було пропущено строк звернення з позовом до суду, так як отримала розпорядження та трудову книжку 21.04.,2021 року, про що свідчить її підпис на розпорядженні і дата остаточного розрахунку з нею, тому обчислення строку починається саме з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. (а.с. 83-86) 31 серпня 2021 року відповідачем, Стрюківською сільською радою Миколаївського району Одеської області, в особі сільського голови О.О. Афанасьєва, подано до суду заперечення на відповідь позивача. За своїм змістом аналогічний відзиву на позовну заяву. (а.с. 102-102) 31 серпня 2021 року позивачем подано до суду додаткові пояснення. За своїм змістом аналогічні відповіді на відзив і позовній заяві. (а.с. 107-110) Рух справи в суді 20 травня 2021 року [PERSON] звернулася до Миколаївського районного суду Одеської області із відповідним позовом (справа № 508/340/21). 20 травня 2021 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дану справу було передано на розгляд судді Банташ Д.С. Ухвалою Миколаївського районного суду Одеської області від 25 травня 2021 року позовну заяву було залишено без руху, надано позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків строком 10 днів. Ухвалою Миколаївського районного суду Одеської області від 15 червня 2021 року позивачу продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви, тривалістю 5 днів. Ухвалою суду від 29 червня 2021 року вказану цивільну справу було прийнято до свого провадження в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Миколаївського районного суду Одеської області від 20 липня 2021 року підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] і її представник [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Представник відповідача Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області, сільський голова О.О. Афанасьєв, в судовому засіданні, яке відбулося 15 вересня 2021 року просив в задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов. В наступне судове засідання не з`явився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до наступного. Фактичні обставини\~справи встановлені\~судом. Позивач, [PERSON] , перебувала на посаді начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради. (а.с. 35, 38, 59) Згідно рішення Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області № 10 від 09.12.2020 року «Про початок реорганізації Петрівської сільської ради та Шабельницької сільської ради шляхом приєднання до Стрюківської сільської ради», почато процедуру реорганізації Петрівської сільської ради Миколаївського району Одеської області і Шабельницької сільської ради Миколаївського району Одеської області шляхом приєднання до Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області. (а.с. 55-56) Згідно розпорядження голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області за № 11 від 01.02.2020 року «Про попередження працівників Стрюківської сільської ради про наступне вивільнення у зв`язку із реорганізацією за п. 1 статті 40 Кодексу законів про працю України», визначено попередити працівників апарату Стрюківської сільської ради про наступне вивільнення у зв`язку із реорганізацією Стрюківської сільської ради та введенням в дію з 09.12.2020 року нової структури апарату виконавчого комітету Стрюківської сільської ради, в тому числі і [PERSON] . (а.с. 39, 57) З зазначеним розпорядженням позивача було ознайомлено 01 лютого 2021 року, про що свідчить лист особистого ознайомлення з розпорядженням (а.с. 40,58) 24 березня 2021 року позивач звернулася до Голови конкурсної комісії Стрюківської сільської ради Ламбрової Н.Б. з заявою про допуск її до участі в конкурсі на заміщення вакантної посади спеціаліста з реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб та ведення військового обліку. (а.с. 61) Згідно протоколу засідання конкурсної комісії Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області № 3 від 31 березня 2021 року, позивача було допущено до участі у конкурсі, як претендента на заміщення вакантних посад. Проведення конкурсу на заміщення вакантних посад було призначено на 06.04.2021 року. (а.с. 62-63) Згідно розпорядження голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області за № 52 від 01.04.2020 року позивача, [PERSON] звільнено з посади начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради у зв`язку із реорганізацією. (а.с. 38, 59) Як вбачається з протоколу засідання конкурсної комісії Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області № 4 від 06 квітня 2021 року, позивач не з`явилася для участі у конкурсі на заміщення вакантних посад. (а.с. 68-70) Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Аналіз даної норми дає підстави дійти висновку про те, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, а саме: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених в цьому пункті цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України). Згідно з ч. 3 ст. 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України). За змістом ч. 1, 2 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Частиною 3 статті 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. За роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України у п. 19 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). В усіх випадках звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював. Порядок вивільнення працівників, закріплений КЗпП України, включає наступні вимоги, які повинні бути дотримано роботодавцем: строк попередження про наступне вивільнення (не пізніше ніж за два місяці до вивільнення) (ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України); врахування переважного права на залишення на роботі, передбаченого законодавством (ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України); пропонування працівникові іншої роботи на тому ж підприємстві, в установі, організації одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України); отримання згоди профспілкового комітету, членом якого є працівник (ст. 43 КЗпП України); у разі, якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України). \~ \~ \~ \~Матеріалами справи підтверджено, що про майбутнє звільнення позивача було попереджено під особистий підпис 01 лютого 2021 року, а звільнено 01 квітня 2021 року, таким чином, термін попередження про звільнення, який передбачений КЗпП України, роботодавцем дотриманий. Поряд з цим, власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Із матеріалів справи вбачається, що станом на 10 березня 2021 року по Стрюківській сільській раді Миколаївського району Одеської області були наявні вакантні посади (усього 8 вакантних посад), що підтверджується оголошенням про проведення конкурсу на заміщення вакантних посад посадових осіб місцевого самоврядування Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області, а саме: головний спеціаліст (фінансовий відділ); начальник відділу, головний спеціаліст (відділ освіти, культури, молоді та спорту); начальник служби (служба у справах дітей); спеціаліст з організаційної роботи 1 категорії, головний спеціаліст з питань соціального захисту населення, спеціаліст з реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб та ведення військового обліку, спеціаліст зі звернення громадян та кадрової роботи (спеціалісти апарату виконавчого комітету). (а.с. 64-65, 66) Разом з тим, відповідачем до суду не надано доказів, що [PERSON] були запропоновані вказані вакантні посади, розписка про ознайомлення позивача з цими посадами відсутня. Об`єктивних доказів неможливості (за освітою, фахом або досвідом роботи) запропонувати вказані посади позивачу або відмови останньої від запропонованих посад відповідач до суду не надав, не встановлено таких обставин і в судовому засіданні. Більше того, судом встановлено, що 24 березня 2021 року позивач звернулася до Голови конкурсної комісії Стрюківської сільської ради [PERSON] , з заявою про допуск її до участі в конкурсі на заміщення вакантної посади спеціаліста з реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб та ведення військового обліку. Згідно протоколу засідання конкурсної комісії Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області № 3 від 31 березня 2021 року, позивача було допущено до участі у конкурсі, як претендента на заміщення вакантної посади. Проведення конкурсу на заміщення вакантних посад було призначено на 06.04.2021 року. (а.с. 61, 62-63) Незважаючи на те, що позивача було допущено до участі у конкурсі на заміщення вакантної посади, який повинен був відбутися 06 квітня 2021 року, розпорядженням голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області за № 52 від 01.04.2021 року позивача звільнено з посади начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради у зв`язку із реорганізацією, до проведення самого конкурсу, позбавивши позивача скористатися наданими йому гарантіями визначеними КЗпП України. (а.с. 38, 59) Отже, відповідач, як роботодавець, не виконав свої зобов`язання, передбачені ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, щодо працевлаштування працівника, у тому числі не запропонував всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам (професії чи спеціальності позивача, іншу роботу), які існували, незалежно від того, в якому структурному підрозділі позивач, який вивільнювався, працював. Відтак, позовні вимоги позивача про визнання незаконним і скасування розпорядження голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області № 52 від 01.04.2021 року про звільнення з посади начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області у зв`язку із реорганізацією за п. 1 ст. 40 КЗпП України і поновлення на посаді начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області підлягають до задоволення. За змістом ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, ч. 1 ст. 235 КЗпП України визначено, що працівник підлягає поновленню саме на попередній роботі. У даній справі встановлено, що розпорядженням голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області за № 52 від 01.04.2021 року позивача звільнено з посади начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради. Отже, саме на посаді начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради, з якої була незаконно звільнена, підлягає поновленню [PERSON] . З цих же підстав, не підлягають задоволенню вимоги [PERSON] про поновлення її на аналогічній посаді за її згодою, як такі що є необґрунтованими. Не заслуговують на увагу і доводи позивача, щодо невірного оформлення і невідповідність діючому законодавству розпоряджень Стрюківського сільського голови О.О. Афанасьєва № 11 від 01 лютого 2021 року і № 52 від 01.04.2021 року, з наступних підстав. Відповідно до п. 1.6. наказу Держкомстату\~України від\~28\~вересня 2005\~року №286\~«Про затвердження\~Інструкції зі\~статистики кількості\~працівників» до первинної облікової документації підприємства, установи, організації належать: наказ (розпорядження) про прийняття на роботу, переведення на іншу роботу, припинення трудового договору; накази (розпорядження) про надання відпустки; табель обліку використання робочого часу; розрахунково-платіжні відомості, розрахункові відомості, платіжні відомості. Наказом Держкомстату\~України від\~05\~грудня 2008\~року №489\~«Про затвердження\~типових форм\~первинної облікової\~документації зі\~статистики праці» затверджено та введено в дію з 1 січня 2009 року типові форми первинної облікової документації підприємств, установ, організацій в тому числі і наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) (1.3.№ П-4). В даному випадку відповідач у відповідності до вимог, які передбачені наказом № 489 в Розпорядженні № 52 від 01.04.2021 року чітко зазначив причину звільнення та посилання на норми права КЗпП України. Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне. Частиною 2 статті 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Пунктом 5 цього Порядку передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п. 8 Порядку). Згідно довідки про заробітну плату від 12.05.2021 року за № 580 за останні 2 місяці роботи, що передували звільненню позивача, становить 6592,95 грн. за березень і 6671,53 грн. за лютий (без включення сум відрахування на податки). (а.с. 9) Таким чином середня заробітна плата за два відпрацьовані місяці перед звільненням становить 315 грн. 82 коп. (середньоденна заробітна плата) = (6592,95 грн. + 6671,53 грн.): 42 роб. дні). З моменту звільнення, 01 квітня 2021 року і по день винесення рішення судом, вимушений прогул складає 137 робочі дні. Отже середній заробіток за весь час вимушеного прогулу становить 43267,34 грн., тобто 315,82 (середньоденна заробітна плата) * 137 (кількість робочих днів затримки на час ухвалення рішення). Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 43267,34 грн. Стягнення цієї суми не буде виходом за межі позовних вимог, оскільки в позовній заяві позивач просила стягнути з Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі, на момент постановлення рішення судом, а за правилом ст. 235 КЗпП України суд виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, тобто до ухвалення рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню. Щодо позиції відповідача в тій частині, що позивачем пропущений строк позовної давності, суд зазначає наступне. Згідно до ст. ст. 233, 234 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін. Пункт 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Тобто він втілює «право на суд», яке, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розпочати провадження в суді за цивільним позовом та отримати його вирішення (наприклад, п. 25 рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», п. 50 рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», п. 52 рішення у справі «Меньшакова проти України»). Виходячи з аналізу прецедентної практики Європейського суду з прав людини щодо застосування пункту 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в аспекті «права на суд», тлумачення статті 233 КЗпП України, суд робить висновок, що початок перебігу строку звернення особи для захисту порушених законних прав та інтересів у сфері трудових правовідносин слід обчислювати від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про обставини порушення її прав. Так, у статті 234 КЗпП України не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 751/1198/18 (провадження№ 61-5845св19) вказав, що у статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше. Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Вирішуючи питання про застосування строків, встановлених статтею 233 КЗпП України, судом встановлено, що у даному випадку початок перебігу місячного строку звернення до суду розпочався 21 квітня 2021 року, тобто з дня коли позивач ознайомилася і отримала розпорядження голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області № 52 від 01.04.2021 року, а також трудову книжку, про що свідчить дата і її особистий підпис в розпорядженні. (а.с.38,59) При цьому, сторонами не заперечувалося, що саме 21 квітня 2021 року позивачка отримала в Стрюківській сільській раді трудову книжку і копію оскаржуваного розпорядження. На підтвердження цьому також свідчить виписка по картковому рахунку позивача, звідки вбачається, що розрахунок з позивачкою у зв`язку із звільненням було здійснено лише 20 квітня 2021 року, а не 01 квітня 2021 року (день звільнення). (а.с. 87) Судом не приймається до уваги Акт щодо попередження позивача про отримання трудової книжки від 01.04.2021 року, складений секретарем Стрюківської сільської ради в присутності головного бухгалтера та спеціаліста зі звернень громадян та кадрової роботи (а.с. 60). Як вбачається з зазначеного акту, позивача було попереджено про необхідність отримання нею трудової книжки 01.04.2021 року в кінці робочого дня, так як день звільнення вважається останнім днем роботи. При цьому, з зазначеного акту не вбачається, що позивачу вручалася трудова книжка або доводився зміст оскаржуваного розпорядження, а остання відмовилася від їх отримання/ознайомлення. Зі змісту акту від 01.04.2021 року витікає тільки те, що позивачу пропонувалося в кінці робочого дня отримати трудову книжку. Враховуючи викладене, позивач звернулася до суду в межах строків встановлених ст. 233 КЗпП України, оскільки розпорядження голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області № 52 від 01.04.2021 року про її звільнення отримала лише 21 квітня 2021 року, а з позовом до суду звернулася 20 травня 2021 року. Відповідно до змісту статей 11, 15 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Також в даній судовій справі, в порядку статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі позивача. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог позову. В силу статті 141 ЦПК України судові витрати що складаються із судового збору, суд покладає на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: partial