Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

19 травня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, предметом якого є: визнання за позивачем права власності на земельну ділянку площею 0, 11 га для обслуговування житлового будинку в [ADDRESS], що був виділений рішенням Куцурубської сільської ради №24 від 31 травня 1994 року громадянину [PERSON] та переданий у дар позивачу. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] зазначив, що рішенням Куцурубської сільської ради №24 від 31.05.1994 року відповідачу у справі - [PERSON], було виділено у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку площею 0, 11 га. 31 травня 1995 року Державний акт на земельну ділянку був зареєстрований у книзі записів державних актів за № 481. У 2003 році відповідач подарував позивачу зазначену земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок. При цьому, договір дарування будинку був зареєстрований в Очаківському районному бюро технічної інвентаризації, а державний акт на земельну ділянку позивач так і не отримав. У зв'язку з тим, що визнати належне позивачу право власності на земельну ділянку в позасудовому порядку виявилося неможливим, [PERSON] звернувся з позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву, в якій справу просив розглядати за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Третя особа - управління Держземагентства в Очаківському районі Миколаївської області, свого представника в судове засідання не направила, надала письмову заяву про розгляд справи без участі її представника, в якій також зазначила, що проти позову не заперечує. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 22 грудня 2003 року між [PERSON], з одного боку, та [PERSON], з другого боку, був укладений договір дарування жилого будинку, посвідчений приватним нотаріусом Очаківського районного нотаріального округу, [PERSON] Згідно з договором, [PERSON] прийняв у дар житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 5). 29 грудня 2003 року право власності [PERSON] зареєстровано Очаківською районної філією Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, копію якого долучено до матеріалів справи (а.с. 6). 22 грудня 2003 року [PERSON] прийняв у дар від [PERSON] земельну ділянку розміром 0, 11 га для обслуговування житлового будинку, розташовану по [ADDRESS]. В підтвердження до матеріалів справи долучено копію нотаріально посвідченого договору дарування земельної ділянки (а.с. 7). Згідно з Державним актом на право приватної власності на землю IV-МК №024048, спірна земельна ділянка виділена відповідачу - [PERSON], на підставі рішення Куцурубської сільської ради народних депутатів 31 травня 1994 року №24 для обслуговування житлового будинку (а.с. 4). На письмове звернення [PERSON] до управління Держземагентства в Очаківському районі Миколаївської області, позивач отримав роз'яснення про необхідність вирішення питання про право власності в судовому порядку, оскільки державний акт на право приватної власності на землю виданий на ім'я [PERSON] (а.с. 8). За змістом отриманої на запит суду Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], зареєстроване за [PERSON]. Інформація щодо наявності обтяжень зазначеного нерухомого майна відсутня. Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна - земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], відомості відсутні. Вирішуючи цивільно-правовий спір, суд виходить з такого. До 02.05.2009 року документом, що посвідчував право власності на земельну ділянку незалежно від способу набуття власником такого права, виступав виключно державний акт. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 року №449 було затверджено форму державного акта на право власності на земельну ділянку. Державний акт вказаної форми видавався як фізичним, так і юридичним особам державними органами земельних ресурсів при місцевих державних адміністраціях або органах місцевого самоврядування, підписувався головою місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, а також начальником державного органу земельних ресурсів. З 01.01.2013 року право власності на земельну ділянку посвідчується на загальних підставах посвідчення права власності на об'єкти нерухомого майна, тобто свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п.п. 9, 10 п. 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №868 від 17.10.2013 року, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є, зокрема, державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю, державний акт на право власності на земельну ділянку, державний акт на право постійного користування землею або рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Зазначена правова позиція висловлена Пленумом Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 37 Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав». Суд вирішує питання про правомірність набуття позивачем права власності та враховує, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. Однак, після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. Така правова позиція Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ висловлена у п. 5 Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав». З аналізу викладеного вбачається, що відсутність державної реєстрації права власності позбавляє покупця права розпоряджатися набутим майном - визначати долю майна, що суттєво звужує зміст прав власника. Крім того, обов'язковість реєстрації права власності на нерухоме майно встановлено Законом. Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є обов'язковою. Обов'язковій державній реєстрації, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону, підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно. Враховуючи викладене, а також доведеність позивачем правомірності володіння набутою земельною ділянкою, тобто виникнення його права з правочину, що був нотаріально посвідчений, зважаючи на неможливість позивачем в інший спосіб надати легітимності своїм фактичним правам власника, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення. Судові витрати підлягають віднесенню на рахунок позивача за власним клопотанням останнього. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved