Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-15 00:00:00

21.12.2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що їй на праві власності, а саме договору дарування від 04.03.1996 року, належить домоволодіння № 16 по вул. Українській м. Словянська. З 09.11.2006 року в зазначеному житловому будинку була зареєстрована, як член родини відповідач, однак з моменту реєстрації та до теперішнього часу у вказаному будинку не проживає, жодних договорів щодо користування житловим приміщенням між сторонами не укладалося. У звязку з чим, позивач просить визнати [PERSON], [INFO], уродженку [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим у м. Словянську по вул. Українська, 16 Донецької області. До судового засідання позивач [PERSON] не зявилася, однак надала суду письмову заяву з проханням слухати справу у її відсутність та задовольнити позов. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не була присутня, незважаючи на те, що належним чином була повідомлена про час та місце судового засідання. Разом з тим 27.12.2016 року на електронну адресу суду надійшла письмова заява [PERSON] з проханням розглянути справу без її участі, позовні вимоги просила задовольнити. Дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок з господарськими та побутовими будовами та спорудами, розташований у м. Словянську Донецької області по вулиці Українська під № 16, належить [PERSON] на праві власності, що підтверджується договором дарування від 04.03.1996 року посвідченим державним нотаріусом [PERSON] (а.с.12,13). Відповідно до відомостей «Домової книги для приписки громадян, що проживають в [INFO]» (а.с.19,20), [PERSON] з 09.11.2006 року зареєстрована за адресою: [INFO]. Разом з тим відповідно до доданих письмових доказів, а саме копії паспорту громадянина РФ вбачається, що [PERSON], [INFO], уродженка м. Данків Липецької області, зареєстрована з 05.12.2015 року за адресою РФ Ростовська область м. Шахти вул. Чернишевського, 36. Вирішуючи питання стосовно визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням суд виходить з наступного. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України). Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України). Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вимог закону, зокрема ст. 405 ч.2 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] додала акт, наданий їй керівником мікрорайону Словважмаш м. Словянська від 20.12.2016 року (а.с.21), з якого вбачається, що [PERSON], [INFO], за адресою: м. Словянськ, вул. Українська, № 16 фактично не мешкає з 09 листопада 2006 року по теперішній час, особисті речі [PERSON] за вказаною адресою відсутні. У звязку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, який передбачає втрачання права користування житлом члена сімї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідачка у спірному будинку не мешкає, тому наявні підстави для визнання відповідачки такою що втратила право користування житловим приміщенням. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved