Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

21 лютого 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом. Вимоги обгрунтовує тим, що 26 липня 2016 року між ним та відповідачем укладено договір фінансового лізингу №00536 з додатком №1, згідно з яким ТОВ «Соул-Україна» взяло на себе обовязок придбати предмет лізингу комбайн Case, 2388, Cummins, зазначений у п. 1.1. договору та специфікації, вартістю 1128000 грн. При підписанні договору представник відповідача запевнила його, що першочергово необхідно сплатити 10% вартості комбайна 112800 грн., що ним і було зроблено. Після підписання договору працівники ТОВ «Соул-Україна» дали йому зрозуміти, що сплачені кошти не повертаються, що є порушенням його прав як споживача. Предмет лізингу до цього часу йому наданий не був. Посилається на вимоги ч. 1 ст. 203, ч. 3 ст. 215 ЦК України, положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в якій закріплене поняття несправедливих умов договору, вказуючи на порушення в оспорюваному договорі принципу добросовісності та наявності істотного дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Посилається на те, що в договорі обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання останнім обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннями ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Зазначає що, відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України вказаний договір лізингу є нікчемним, оскільки він не був нотаріально посвідчений. Просить визнати недійсним укадений між ним та ТОВ «Соул-Україна» договір фінансового лізингу №00536 від 26 липня 2016 року, стягнути з відповідача на його користь 1128000 грн. сплачених ним за вказаним договором та судові витрати. Сторони, їх представники у судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від відповідача втретє надійшла заява про зайнятість його представника у іншому судовому заіданні, у звязку з чим просить розгляд справи відкласти та визнати поважною причиною його неявку. Однак, зайнятість представника відповідача у іншому судовому засіданні, яка відбувається втретє підряд, суд визнає не поважною причиною, оскільки юридична особа не позбавлена можливості забазпечити участь іншого представника у даному судовому засіданні. Така процесуальна поведінка відповідача має ознаки недобросовісного користування своїми процесуальними правами. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 26 липня 2016 року [PERSON] та «Соул-Україна» у простій письмовій формі уклали договір фінансового лізингу № 00536, згідно з яким це товариство взяло на себе обовязок придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Також сторонами підписано Додаток №1 (специфікація) до договору. Відповідно до п. 1.2. Договору предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб, зазначений у цьому пункту та в Додатку №1 до договору, а саме: Case 2388, б/у, Cummins, вартістю 1128000 грн. Згідно з квитанцією № 15564402-1 від 26 липня 2016 року, на вказані у договорі фінансового лізингу рахунки відповідача [PERSON] сплатив платіж за цим договором у розмірі 112800 грн. (а.с.17). 26 липня 2016 року [PERSON] звернувся до відповідача з заявою про розірвання вказаного договору з причини неотримання ним предмета лізингу та повернення грошових коштів, сплачених в рахунок оплати комбайна. Із копії листа ТОВ «Соул-Україна» від 13 січня 2017 року вбачається, що зазначений договір лізингу розірвано за вказаною заявою відповідно до п. 12.1 Договору, однак у поверненні внесеного ним платежу відмовлено з огляду на те, що це платіж за надані послуги у оформленні договору (а.с.18). До цього часу комбайн за договором позивачу не наданий, грошові кошти в сумі 112800 грн. позивачу не повернуті. За приписами ч. 1 ст. 203, ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст. 6 цього Закону, істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 16 Закону, сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачені підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною, визначене поняття «несправедливі умови договору» (ч. 2), згідно якого умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Враховуючи встановлені обставини справи та наведені норми матеріального права, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, визнання оспорюваного договору недійсним та стягнення коштів на користь позивача, сплачених останнім у вигляді платежу за оформлення оспорюваного договору. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, висловленими Верховним Судом України у аналогічних справах, в тому числі і в постанові від 8 червня 2016 року (№ 6-330цс16), згідно з якою, за змістом положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 с. 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими, згідно із частиною третьою статті 18 цього Закону є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (п.п. 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (п. 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (п. 13). За змістом ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому. Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 26 липня 2016 року, укладеного між сторонами, дає підстави для висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом (стаття 3 договору), звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, що суперечить вимогам чинного законодавства. Так, положення договору фінансового лізингу - п. 9.8 договору, кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту купівлі предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються згідно з даним договором у такому порядку: платіж за оформлення договору; авансовий платіж; різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5. ст. 9 договору (за наявності) вводять позивача в оману. Про несправедливість умов договору свідчить і зміст п. 10.10, згідно з яким достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокове погашення лізингових платежів у термін до 12 календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингоодержувач сплачує штраф у розмірі 10 відсотків від суми дострокового погашення. Лізингоодержувач, який не отримав предмет лізингу, має право провести повну оплату предмету лізингу, за що сплачує лізингодавцю штраф у розмірі 30% від вартості предмета лізингу, про що йдеться у п.11.5 та 12.14 договору. Таким чином, п. 10.10, 11.5, 12.14 договору встановлюють односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь - яке порушення зобовязання, а й за дострокове погашення суми лізингових платежів та розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, є несправедливими умовами договору. Пункт 8.1 договору визначає вартість предмета лізингу у гривневому еквіваленті, п. 8.4 встановлює розмір лізингових платежів, а п. 10.9 надає лізингодавцю право змінювати розмір лізингових платежів, зокрема: внаслідок зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте порядку перерахунку договір не передбачає. Аналіз змісту договору, зокрема, пунктів 3.2.7, 12.7, свідчить про те, що за невиконання своїх зобовязань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 20 % від розміру авансового платежу. Із огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень ст. 692 ЦК України, споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобовязань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України. Зі змісту договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) комбайна, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів. Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобовязань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу його грошових зобовязань. Таким чином, суд визнає умови договору фінансового лізингу несправедливими, а договір з цих підстав недійсним, стягнувши з лізингодавця на користь лізингоодержувача сплачену суму платежу. Крім того, виходячи з того, що за своєю правовою природою вказаний договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно зі ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Вирішуючи на виконання ст. 88 ЦПК України питання про розподіл судоих витрат, суд виходить з того, що у справах про визнання правочину недійсним із застосуванням наслідків недійсності судовий збір сплачується відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», як із не майнової та майнової вимог. Судовий збір за майнову вимогу у даному випадку становить 1% від ціни позову 1128 грн., а за не майнову вимогу 640 грн. Оскільки позивач, як споживач, звільнений від сплати судового збору, але сплатив його при подачі позову у розмірі 1128 грн., із відповідача на його користь необхідно стягнути 1128 грн. у рахунок повернення судового збору. Крім того, з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір за немайнову вимогу у розмірі 640 грн.

Outcome: approved