Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

20 грудня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за розпискою. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 23 серпня 2018 року до нього звернулась [PERSON] , яка уклала з ФГ «Птиця А.П.» договір оренди земельної ділянки, щодо надання грошових коштів у борг у сумі 3400,00 доларів США, що по курсу НБУ становило: 94\~811,00 грн. на строк до 01 січня 2025 року. 23 серпня 2018 року [PERSON] написала особисто розписку про отримання грошових коштів у борг у сумі 3400,00 доларів США зі строком повернення до 01 січня 2025 року. У зв`язку з фінансовими труднощами, відсутністю доходу від врожаю зернових культур у 2018-2019 роках та необхідністю інвестування грошових коштів у весняно-польові роботи, закупівлю паливно-мастильних матеріалів, хімічних добрив, засобів захисту рослин на 2020 рік, збирання коштів для купівлі земельних паїв у зв`язку з відкриттям ринку земель сільськогосподарського призначення у 2020 році, він направив лист-вимогу [PERSON] про дострокове повернення грошових коштів (боргу) в строк до 10 серпня 2019 року. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу по розписці у розмірі 3400,00 доларів США, що по курсу НБУ становить 94\~811,00 грн. та судові витрати по справі. 21 грудня 2019 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.25-26). 27 січня 2020 року відповідачем [PERSON] надано відзив на позовну заяву, в якому вона просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що надана позивачем копія розписки від 23 серпня 2018 року не містить її підпису. Розписка взагалі не підписана, а отже правочин вважається не вчиненим, відповідно й обов`язки по таком правочину не виникають. За таких умов, докази наявності боргового зобов`язання у неї перед позивачем відсутні, а тому позовна вимога про стягнення з неї суми боргу по розписці від 23 серпня 2018 року у розмірі 3400 доларів США, що становить по курсу НБУ 94\~811 грн. є безпідставною та недоведеною. Крім того, позивач зазначає про те, що в розписці від 23 серпня 2018 року зазначено строк повернення коштів 01 січня 2025 року. За таких умов вимога про дострокове повернення позики безпідставна (а.с.48-54). 14 лютого 2020 року представник позивача адвокат Рябенко В.В. надав заяву про уточнення позовної вимоги щодо стягнення грошових коштів, в якій просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу по розписці у розмірі 3400,00 доларів США (а.с.65-67). 28 квітня 2020 року позивачем надано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій він просить стягнути з [PERSON] на його користь суму позики по розписці у розмірі 3400,00 доларів США, що по курсу НБУ станом на день надання грошових коштів у борг становить 94\~811,00 грн. та суму процентів за користування позиковими коштами у розмірі 25\~543,02 грн.; розірвати договір позики від 23 серпня 2018 року, укладений між ним та [PERSON] у формі розписки про отримання грошових коштів у борг з 28 квітня 2020 року; стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати (а.с.91-105). 26 травня 2020 року позивачем надано заперечення на заяву про збільшення розміру позовних вимог від 28 квітня 2020 року, в якому просить заяву [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог залишити без розгляду, оскільки відповідно до п.2 ч.2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Перше судове засідання у даній справі було проведено 14 лютого 2020 року за участю представника позивача та відповідача. У зв`язку з цим позивач втратив право на збільшення розміру позовних вимог по даній справі (а.с.123). 10 серпня 2020 року відповідач повідомила суд про те, що 14 липня 2020 року вона уклала шлюбу, у зв`язку з чим змінила прізвище на « [PERSON] ». На підтвердження зазначених обставин надала копію свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 795 (а.с.144). В судове засідання представник позивача адвокат Рябенко В.В. не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги просив задовольнити з викладених у позові підстав. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, останній раз через оголошення на сайті від 19.11.2020 року, тому відповідно до ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе розглядати справу заочно в її відсутності на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою сторін та з врахуванням поданої заяви представником позивача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Судом звертається\~увага\~на\~те,\~що\~судові\~засідання були\~призначені\~на 13 січня 2020 року, 27 січня 2020 року, 14 лютого 2020 року, 03 березня 2020 року, 24 березня 2020 року, 08 квітня 2020 року, 29 квітня 2020 року, 19 травня 2020 року, 03 червня 2020 року, 25 червня 2020 року, 11 серпня 2020 року, 27 серпня 2020 року, 15 вересня 2020 року, 06 жовтня 2020 року, 26 жовтня 2020 року, 19 листопада 2020 року, 02 грудня 2020 року. Тринадцять з сімнадцяти засідань відповідач подавала клопотання про відкладення розгляду справ, посилаючись на те, що не може з`явитися у судове засідання у зв`язку з вагітністю та запровадженням карантину, при цьому їй було запропоновано відповідно до листів суду від 16.09.2020 року та 07.10.2020 про можливість проведення розгляду справи в режимі відео конференції з Межівським районним судом у зручному для відповідача суді за її місцем проживання,однак відповідачка взагалі не відреагувала на звернення суду. Частиною першою ст. 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно п.1 ч.2 ст. 44 ЦПК України, залежно від\~конкретних\~обставин\~суд може\~визнати\~зловживанням\~процесуальними правами\~дії,\~що\~суперечать\~завданню цивільного\~судочинства,\~зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; Відповідно до ст. 121 ЦПК України суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Згідно положень, визначених у постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення №11 від 17.10.2014 року, при здійсненні правосуддя судам слід брати до уваги те, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, серед іншого, розумність строків розгляду справи судом (п. 10 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи Федіна проти України від 02.09.2010, Смірнова проти України від 08.11.2005, Матіка проти Румунії від 02.11.2006, Літоселітіс проти Греції від 05.02.2004 та інші). Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 4 статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 23 серпня 2018 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у борг у сумі 3400 доларів США та взяла на себе зобов`язання повернути грошові кошти в строк до 01 січня 2025 року, про що видала позивачу власноручно написану розписку (а.с.13). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як свідчать матеріали справи, на підтвердження укладання договору, відповідачем надано розписку, копія якої долучена до матеріалів справи. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 передбачено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Так, розписка, на підставі якої позивач просить стягнути заборгованість, містить умови отримання позичальником в борг певної суми грошових коштів із зобов`язанням повернення грошових коштів, дату отримання коштів, тобто розписка відповідає вимогам ст. 1046 ЦК України. Надана позивачем розписка відповідає вимогам закону до належного способу доказування написана власноручно і не оспорюється відповідачем у своєму відзиві на позовну заяву. В ній міститься інформація щодо: місця передачі грошових коштів [ADDRESS] , повністю зазначене Прізвище, ім`я, по батькові позичальника та серія, номер паспорта, який був у відповідача при написанні розписки, ідентифікаційний номер облікової картки платника податків; про отримання нею грошових коштів у готівковій \~ \~ \~ \~ формі в сумі 3400 доларів США від позикодавця [PERSON] ; зазначені паспортні дані позикодавця [PERSON] ; зазначено зобов`язання позичальника повернути грошові кошти в сумі 3400 доларів США до 01 січня 2025 року; вона не визнана недієздатною чи обмежено дієздатною; перебувала в свідомості, при здоровому розумі, без впливу обману, усвідомлюючи значення своїх дій, волевиявлення було вільним, усвідомленим і відповідало внутрішній волі, умови були зрозумілі і відповідали реальній домовленості між сторонами; розписку написала власноручно без дії алкогольного впливу, наркотичних засобів чи лікарських препаратів. З аналізу положень ст.ст.1046,1047 ЦК України вбачається, що розписка є підтвердженням укладення договору позики, і саме рукописна розписка, якщо кошти передаються готівкою, є підтвердження факту передачі коштів від кредитора боржнику. При цьому укладення окремого договору позики між сторонами спору, або нотаріальне посвідчення підпису боржника на розписці не обов`язкове. За таких обставин посилання сторони відповідача у своєму відзиві на позовну заяву про те, що договір позики між сторонами не укладався та відповідачка не отримувала від позивача грошових коштів у розмірі 3400 доларів США, не може судом бути прийняте до уваги, оскільки розписка [PERSON] від 23 серпня 2018 року є підтвердження факту укладення договору та підтвердження факту передачі коштів від [PERSON] , як кредитора, [PERSON] як боржнику. У матеріалах справи не міститься доказів того, що договір позики, укладений між сторонами, є нечинним, його дійсність не спростовано, а тому зобов`язання за даним правочином підлягають до виконання. Стаття 545 ЦК України встановлює, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 23 липня 2019 року [PERSON] направив лист-вимогу [PERSON] про дострокове повернення грошових коштів (боргу) в строк до 10 серпня 2019 року (а.с.14). Разом з тим, у зазначений строк відповідач грошові кошти на вимогу позивача не повернула. Станом на дату розгляду справи боргова розписка перебуває у кредитора, що, за правилом ст. 545 ЦК України, також свідчить про невиконання позичальником зобов`язання. Відповідно до частин 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення коштів позикодавцеві. Враховуючи наведене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму позики згідно з розпискою від 23 серпня 2018 року в розмірі 3400 доларів США, що за курсом НБУ на день надання грошових коштів у борг становить 94\~811,00 грн.. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів на підставі ст. 1048 ЦК України, то суд виходить з такого. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. 28 березня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. А тому, нарахування процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ за договором позики від 23 серпня 2018 року не відповідає нормам матеріального права. Згідно ч.1 ст.652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Відповідно до ч.2 ст.653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У відповідності до ч.1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, згідно із ч. 2 ст. 651 ЦК України. За таких обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2069,58 грн..

Outcome: partial