Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-13 00:00:00

21.07.2015 р. позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 3-я особа: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація про виселення осіб, без надання житлового приміщення, та згідно уточнених 10.11.2015 року позовних вимог просять виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з житлового приміщення, а саме квартири [ADDRESS] без надання їм житлового приміщення. В обгрунтування заявлених позовних вимог посилаючись на те, що 28 листопада 2014 року Святошинською районною в м. Києві державною адміністрацією видано розпорядження № 723 «Про затвердження наказу щодо надання службового жилого приміщення та видачу ордеру». 31 грудня 2014 року відповідно до підстав ст.ст. 121-123 ЖК України, Святошинською РДА в м. Києві було прийнято рішення та видано [PERSON] та [PERSON] ордер № 437, який є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення однокімнатної квартири [ADDRESS] . 15 січня 2015 року Святошинським районним відділом ГУ ДМС України в м. Києві [PERSON] та [PERSON] на підставі ордера було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Однак вселитись до спірної квартири вони не можуть, оскільки відповідачі зайнявши самовільно вказане жиле приміщення, заперечують щодо виселення їх з даного приміщення, своїми діями чинять перешкоди позивачам у здійсненні права користування службовим приміщенням, в зв`язку з чим просять задовольнити позовні вимоги. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 19 серпня 2015 р. відкрито провадження у даній цивільній справі. ( а.с. 15 т.с. 1) Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація про виселення без надання іншого житлового приміщення задоволено. Виселено [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з однокімнатної квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. ( а.с. 215-217 т.с. 1) Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року відмовлено в задоволенні заяви відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року. ( а.с. 54-55 т.с. 2). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року залишено без змін. ( а.с. -162 т.с. 2) Відповідно до постанови Верховного Суду від 26 вересня 2018 р. касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. ( а.с. 209-212 т.с. 2). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.11.2018 р. справа передана для розгляду судді П`ятничук І.В. Відповідно до ухвали судді Святошинського районного суду м.Києва від 16 листопада 2018 р. відкрито провадження по справі, по справі призначено підготовче судове засідання на 13 лютого 2019 р. 13.02.2019 р. відповідачі в підготовче судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, по справі в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 21.03.2019 р. 21.03.2019 р. відповідач [PERSON] звернулась до суду з заявою про оголошення перерви в підготовчому судовому засіданні для отримання правової допомоги та про зупинення провадження по справі до вирішення справи за позовом [PERSON] до [PERSON] . [PERSON] , Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації про визнання ордеру на житлове приміщення недійсним. Дане клопотання про оголошення перерви для отримання правової допомоги задоволено, по справі оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні до 23.04.2019 р. 05.04.2019 р. до суду подано відзив щодо заявлених позовних вимог від [PERSON] в якому останя просила відмовити в задоволнні заявлених вимог в повному обсязі ( а.с. 14-17 т.с. 3). В підготовочому судовому засіданні 23.04.2019 р. з`явившись за викликом суду відповідач [PERSON] просила зупинити провадження по справі до вирішення справи за позовом [PERSON] до [PERSON] . [PERSON] , Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації про визнання ордеру на житлове приміщення недійсним. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 23.04.2019 р. в зупиненні провадження по справі відмовлено. ( а.с. 35-37 т.с. 3), також відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 23.04.2019 р. виішено витання щодо витребування від Київської міської Ради та Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації докуменів ( а.с. 38-39 т.с. 2), по справі оголшено перерву до 07.06.2019 р. В судове засідання 07.06.2019 р. відповідачі не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, по справі оголошено перерву до 01.07.2019 р. В судове засідання 01.07.2019 р. відповідачі не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, тому враховуючи наведене, судом виесено ухвалу про закінчення підготовчого судового засідання та призначення справи до судового розгляду на 07.08.2019 р. ( а.с. 57-58 т.с. 3). В судове засідання 07.08.2019 р. відповідачі не з`явились, суду надано клопотання про відкладення розгляду справи від відповідача [PERSON] по справі оголошено перерву до 17.09.2019 р. В судове засідання 17.09.2019 р. відповідачі не «явились, суду надано клопотання про відкладення розгляду справи від відповідача [PERSON] по справі оголошено перерву до 24.09.2019 р. В судове засідання 24.09.2019 р. відповідачі не «явились, суду надано клопотання про відкладення розгляду справи від відповідача [PERSON] по справі оголошено перерву до 25.10.2019 р. В судове засідання 25.10.2019 р. відповідачі не «явились, суду надано клопотання про відкладення розгляду справи від відповідача [PERSON] по справі оголошено перерву до 14.11.2019 р. В судове засідання 14.11.2019 р. відповідачі не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, тому суд з урахуванням думки учасників судового розгляду вважає за можливе розгляду справу в їх відсутності, оскільки на думку суду та інших учасників судового розгляду дії відповідачів щодо затягування судового розгляду містять ознаки зловживання наданими відповідачами правами. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити, вказувала, що з 1995 р. працює озеленювачем в КП по утриманню зелених насаджень Святошинського району м.Києва, проживає в гуртожитку і з 1999 р. перебуває на квартирному обліку, в 31 грудня 2014 р. на її ім`я дали ордер на квартиру [ADDRESS] , в січні 2015 р. вона разом з сином прописались в вказану квартиру і почали звертатись до ЖЕО з приводу ключів від квартири, однак ключів від квартири там не було і коли в лютому 2015 р. нарещті вона з працівниками ЖЕО зламали замки на вхідних дверях даної квартири то виявилося, що в квартирі мешкає [PERSON] з синами, остання не заперечуючи що вони мешкають в квартирі без належних підстав надала розписку про те, що з квартири вони виселяться в добровільному порядку, однак і на даний час квартира не звільнена і вона та її син не мають можливості проживати та користуватись квартирою. Представники позивача в судовому засіданні засіданні підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини справи викладені в позовній заяві та уточненнях до неї. Відповідачі в судові засідання не з`явились, з обставин викладених вище суд вважає за можливе розглянути справу в їх відсутності та оскільки відповідачем [PERSON] подано відзив з приводу заявлених вимог не є можливим ухвалення рішння в порядку ст. 280 ЦК України. Представник третьої особи Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, докази у їх сукупності, вивчивши фактичні обставини справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що на підставі розпорядження Святошинською РДА в м. Києві від 28.11.2014 року «Про затвердження наказу щодо надання службового жилого приміщення та видачу ордера» № 723 (а.с. 4 т.с. 1) [PERSON] на сім`ю з двох осіб, її та [PERSON] було надано службове жиле приміщення, однокімнатну квартиру [ADDRESS] . 31.12.2014 року [PERSON] було видано ордер № 437 на зайняття службового приміщення, а саме однокімнатної квартири [ADDRESS] на сім`ю з двох осіб: [PERSON] та її сина [PERSON] (а.с. 3 т.с. 1). Відповідно до довідки Єдиного районного розрахункового центру № 1842 від 25.09.2015 року у спірній квартирі з 27.03.1989 року по 10.02.2013 року проживав та був зареєстрований [PERSON] , який був знятий з реєстрації з 28.11.2013 року у зв`язку зі смертю. (а.с. 55 т.с. 1). Відповідно до акту від 21.07.2015 року затвердженого начальником ЖЕД № 8 в спірній квартирі проживають [PERSON] разом з родиною: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до довідки з місця проживання сім`ї та реєстрації виданої КП «ДУОЖФ Святошинського району м. Києва» ЄРРЦ Філія № 813 від 25.09.2015 року в спірній квартирі зареєстровані позивачі по справі (а.с. 56 т.с. 1). Також слід зазначити, що, відповідно до розписки від 12.02.2015 р. наданої [PERSON] в присутності сусідів, [PERSON] зобов`язалась в строк до 29 березня 2015 року виселитись з квартири [ADDRESS] також в даній розписці відповідач зазначає, що проживати в даній квартирі їй надали дозвіл родичі, що спростовує доводи відповідача про те, що дозвіл на проживання у вказаній квартирі її родині було надано Святоинською районною в м.Києві державною адміністрацією. (а.с. 11 т.с. 1). Також слід зазначити, що відповідач [PERSON] [INFO] зареєстована з 05.03.1993 р. в [ADDRESS] ( а.с. 94,95 т.с. 1) Окремо слід звернути увагу на те, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] взяті на облік як особи, переміщені з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції лише 17.02.2015 р., а місце їх перебування за адресою кв. [ADDRESS] зареєстроване лише 21.04.2015 р. ( а.с. 96,97 т.с. 1), тобто після видачі ордеру на дане службове житло позивачу. Відповідно до акту від 21.07.2015 року, підписаного комісією у складі майстрів дільниці та затвердженого начальником ЖЕД № 8, при обстеженні було встановлено, що в квартиру за адресою [ADDRESS] , не маючи на те законних підстав, самовільно вселилися і проживають відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На припис звільнити квартиру вказані мешканці не реагують. ( а.с. 138 т.с. 1). Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому засіданні. Згідно з ч.3 ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За положеннями ч.ч. 1-2 ст. 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно із ст. 99 ЖК Української РСР піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Під час судового розгляду було встановлено, що у вказаній квартирі проживають без реєстрації відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Жодних документів які б вказували на правомірність поселення відповідачів в квартиру за адресою [ADDRESS] , суду відповідачами не надано. Окремо слід звернути увагу на те, що постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 р. якою касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково та заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції наголошується на тому, що при вирішенні цього спору судами встановлено факт проживання відповідачів у спірній квартирі, яка є службовим приміщенням і перебуває на балансі органу місцевого самоврядування. Встановлено, що відповідачі є внутрішньо переміщеними особами і мають права на житло відповідно до положень статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», статті 29 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». При цьому матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження незаконності дій відповідачів щодо вселення і проживання у спірній квартирі, зокрема доказів про притягнення відповідачів до адміністративної чи кримінальної відповідальності за незаконне зайняття житлового приміщення. Тому обставини вселення відповідачів до спірної квартири підлягають ретельному з`ясуванню при вирішенні цього спору, а саме: чи вселення відбулося за згоди балансоутримувача/власника спірної квартири, чи вселення відбулося з порушенням вимог законодавства України. Без з`ясування цих обставин належним чином кваліфікувати характер правовідносин між сторонами у справі неможливо, а тому висновки судів попередніх інстанцій про обґрунтованість позову [PERSON] і [PERSON] є передчасними. Враховуючи доводи касаційної скарги про наявність у матеріалах справи доказів на підтвердження вселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до спірної квартири [ADDRESS] , зокрема листа-відповіді Київської міської державної адміністрації від 08 лютого 2015 року, в якому зазначено, що: « [PERSON] та її родина - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у травні 2014 року вселились до спірного житлового приміщення як внутрішньо переміщені особи, що потребують поліпшення житлових умов», суд після дослідження матеріалів справи вважає їх безпідставними, оскільки на аркушах справи 36, 37, том 1, міститься ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 23 вересня 2015 року, а на аркуші справи 37, том 2, міститься копія електронного листа суду першої інстанції про призначення справи № 759/18287/15-ц до розгляду 25 липня 2016 року. Інші аркуші справи також не містять вказаного [PERSON] листа-відповіді Київської міської державної адміністрації від 08 лютого 2015 року. Однак, для з`ясування вказаних обставин, судом винесено ухвалу від 23 квітня 2019 р. про витребування доказів від Київської міської Ради, Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації відомостей щодо видачі листа-відповіді Київської міської державної адміністрації від 08 лютого 2015 року, в якому зазначено, що: « [PERSON] та її родина - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у травні 2014 року вселились до спірного житлового приміщення як внутрішньо переміщені особи, що потребують поліпшення житлових умов, оскільки на момент їх звернення і вселення вказане житло не було службовим, було вільним і перебувало у громадському житловому фонді у віданні КМДА». ( а.с. 38-39 т.с. 3). На виконання даної ухвали судом отримано відповідь Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації від 22.05.2019 р. згідно якої за інформацією відділу діловодства апарату Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації лист зазначений в ухвалі суду в інформаційно-телекомунікаційній системі «Єдиний інформаційний простір територіальної громади м.Києва « не зареєстрований ( а.с. 44 т.с. 3). Згідно відповіді на ухвалу суду від 19.06.2019 р. Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністації) в департаменті відсутня інформація щодо видачі листа-відповіді Київською міською державною адміністацією від 08.02.2015 р. про вселення родини [PERSON] як внутрішньо переміщеної особи, які потребують поліпшення житлових умов до кв. [ADDRESS] . ( а.с. 53 т.с. 3). Слід зазначити, що відповідно до ч 8 ст.11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», місцеві державні адміністрації в межах своїх повноважень забезпечують п.2 взяття на облік внутрішньо переміщеної особи в порядку, встановленому статтею 4 цього Закону , п. 3 надання інформації внутрішньо переміщеним особам про можливі місця і умови для їх тимчасового проживання/перебування з урахуванням пропозицій органів місцевого самоврядування, громадських об`єднань, волонтерських, благодійних організацій, інших юридичних та фізичних осіб, про стан інфраструктури, довкілля у таких місцях; п. 6 надання у тимчасове користування внутрішньо переміщеним особам житлового приміщення або соціального житла, придатного для проживання, за умови оплати зазначеними особами відповідно до законодавства вартості житлово-комунальних послуг. Але, як вбачається з матеріалів справи, звернення відповідачів до вказаних органів мало місце після вимог позивача щодо звільнення з спірної квартири, а тому доказів щодо поселення відповідачів до сіної квартири відповідно до п. 3 та п.6 ч.8 ст.11 вказаного Закону судом не здобуто. Також слід зазначити, що відповідно до рішення Святошинського районного суду м.Києва від 12 жовтня 2018 р. у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання ордеру на житлове приміщення недійсним - відмовлено, вказане рішення суду залишено без змін відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 19 вересня 2019 р. Частиною 1 ст. 109 ЖК України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Судом установлено, що відповідачі самоправно зайняли житлове приміщення, документів, які б підтверджували правомірність користування квартирою суду не надано. Відповідно до ч. 2, 3, ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Протягом судового розгляду відповідачами не надано доказів на підтвердження їх права проживання у спірній квартирі та не спростовано доводи позивача, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги. А відтак, оцінючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою…зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена належним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року). Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Виселення особи житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п.2 ст.8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідь останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства ( п.6 ч.3 ст.2 ст.11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивачів і відповідачів. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети». В даному випадку з однієї сторони слід взяти до уваги інтереси відповідачів, які є тимчасово переміщеними особами з зони проведення АТО, самовільно зайняли вказане житлов приміщення та інтереси позивача, яка працюючи з 1995 р. перебуває на квартирному обліку з 1999 р. і на даний час отримавши в 2014 р. ордер на дане жиле приміщення, понад чотири роки позбавлена права та можливості користування даним приміщенням, а також те, що як пояснювала сама відповідач на її звернення її родині пропонувались інші приміщення, однак в переселенні до них вона відмовила з огляду на те, що це був гуртожиток та нежитлове приміщення. Таким чином, враховуючи, що як встановлено в судовому засіданні відповідачі права користування спірним житлом не мають, вселилися в квартиру самовільно, без будь-яких дозвільних документів, в той час як у позивачів наявний ордер на право користування квартирою, а тому, виходячи зі змісту ст. 116 Житлового кодексу, позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved