Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

20 березня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] , в квартиру [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 03 червня 2005 року за її матір`ю [PERSON] було визнано право власності на квартиру [ADDRESS] . 29 жовтня 2005 року [PERSON] подарувала позивачу [PERSON] - вказану квартиру на підставі договору дарування від. 29 жовтня 2005 року. [INFO] [PERSON] померла. 22 липня 2016 року позивач зареєструвала за собою право власності на квартиру. За життя [PERSON] зареєструвала сестру позивача [PERSON] в квартирі. Маючи своє особисте житло, а саме квартиру [ADDRESS] , відповідачка, займає одну кімнату в квартирі позивача. На неодноразові прохання звільнити квартиру вона обіцяє але не виконує. Позивач працює за кордоном в Полтаву приїжджає періодично. Без згоди власника відповідач завела в квартирі собаку та дві кішки, не слідкує за ними, вони справляють свої потреби прямо в квартирі, стоїть сморід, що чути в під`їзді на першому поверсі. В квартирі антисанітарія, кучі тарганів, вона не слідкує за квартирою і не сплачує комунальних послуг. Крім того відповідач поставила додаткові замки, ключів позивач не має. Відповідачка не є членом сім`ї власника даної квартири, договору про найм житла не укладала, а отже не має жодної правової підстави займати дане житло. З цих підстав звернулась до суду. Ухвалою від 19.04.2019 р. у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. 04 листопада 2020 року представник позивача [PERSON] надала заяву про розгляд справи у її відсутність та відсутність позивача. Позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , яка про час та дату судового засідання повідомлена належним чином за останнім відомим місцем проживання, зареєстрованим у встановленому законом порядку, та шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, в судове засідання повторно не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходили. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, прийшов до наступного висновку. За статтями 3 та 4 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи та закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Так, відповідно до ч.3, ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частина 1 ст.13 ЦПК України вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Встановлено, що рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 03 червня 2005 року за [PERSON] суд визнав право власності на квартиру [ADDRESS] ( а.с.22-23). Відповідно до договору дарування від 29 жовтня 2005 року [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] ( а.с.24). [INFO] [PERSON] померла, свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №2023 ( а.с.41). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №192640685 від 11.12.2019 року, право приватної власності на квартиру [ADDRESS] 22 липня 2016 року зареєстровано за [PERSON] (а.с.73-74). В квартирі [ADDRESS] зареєстровані з 01.02.1972 року [PERSON] (власник) та з 02.08.2016 року [PERSON] (власник), що вбачається з довідки КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради №876 від 14 березня 2019 року ( а.с.29). Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім`ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, але за наявності обставин, передбачених ч. 1, ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. А для застосування норми статті 116 ЖК УРСР необхідна наявність двох умов: систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, використання його не за призначенням або ж систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Позивач зазначає, що відповідач [PERSON] чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, встановили додаткові замки ключі від яких не надала їй, створює антисанітарні умови в квартирі, не сплачує комунальні послуги. На підтвердження позовних вимог позивачем надано акт від 13 березня 2019 року, в тому, що [PERSON] , яка проживає в квартирі [ADDRESS] , порушує існуючі санітарні норми: утримує тварин, за якими не доглядає, що призводить до утворення великої кількості тарганів, смороду та сміття ( а.с.36). Разом з тим, даний акт не може однозначно свідчити, що відповідач [PERSON] чинить перешкоди у користуванні житлом та систематично руйнує чи псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням, або систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з нею в одній квартирі. Також в матеріалах справи міститься копія листа начальника Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області, в тому, що 03.10.2018 року о 17.23 год. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що адресою [ADDRESS] відбувається конфлікт між заявницею та її тіткою, яка не впускає дівчину до квартири. По прибуттю на місце виклику конфлікт врегульовано мирним шляхом, заявниця він написання заяви та пояснень відмовилась. Також 03.10.2018 року о 18.02 год. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що адресою [ADDRESS] відбувається конфлікт. По прибуттю на місце виклику конфлікт врегульовано мирним шляхом, заявниця він написання заяви та пояснень відмовилась, своїх персональні дані не повідомила. ( а.с.42). Суд критично оцінює вказаний лист, оскільки він не має посилань на осіб між якими виник конфлікт, крім того, особа яка викликала поліцію відмовилась надавати свої персональні дані, таким чином неможливо ідентифікувати між ким саме відбувався конфлікт, а тому даний лист не є належним та допустимим доказом. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів. Зазначений правовий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у справі № 1326/1314/2012, провадження № 14-358звц18 від 06 листопада 2018 року. Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно дост.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Так, суду надані квитанції про сплату комунальних послуг позивачем за квартиру [ADDRESS] , які датовані однією датою, що не може свідчити про повне утримання квартири саме позивачем ( а.с.40). Однак норм щодо виселення з житла лише з причин несплати заборгованості законодавством України не передбачено. З приводу цього позивач має право вимагати притягнення відповідача до цивільно - правової відповідальності. Крім того, позивачем наданий договір купівлі-продажу від 19 жовтня 1999 року згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] ( а.с.31). Разом із тим, за Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №139061766 від 25.09.2018 власником квартири [ADDRESS] зазначена [PERSON] ( а.с.30). Таким чином твердження позивача, що [PERSON] має у приватній власності квартиру [ADDRESS] не підтверджено належними та допустимими доказами, оскільки право власності виникає з моменту державної реєстрації. Разом із тим, з позовної заяви встановлено, що відповідач постійно проживає у спірній квартирі. Докази того, що відповідач має інше житло відсутні. Рішенням Європейський Суд з прав людини у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Оскільки за результатами розгляду справи не знайшло свого підтвердження чинення перешкод у користуванні спірною квартирою, протиправна антигромадська поведінка відповідача щодо позивача, чи псування та руйнування належної квартири, суду не надано доказів створення неможливих умов для проживання позивача з відповідачем в одній квартирі, безпосередньої винності відповідача у створенні таких умов, наявності у відповідача іншого житла, а також документів про застосування заходів попередження або громадського впливу відносно відповідача, то підстав для задоволення позову та виселення [PERSON] із квартири [ADDRESS] немає. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed