Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача: До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] , в якій, уточнивши позовні вимоги, він просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що він є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . В указаній квартирі зареєстрована його теща - [PERSON] , оскільки вона є тимчасово переміщеною особою та реєстрація була необхідна їй для оформлення інвалідності у м. Маріуполі. Відповідач та її чоловік проживають у спірній квартирі та зробили життя позивача, який є особою з інвалідністю ІІ групи, нестерпним, що призводить до погіршення стану його здоров`я. На добровільне зняття з реєстрації та виселення з квартири відповідач не погоджується, а її чоловік, який також проживає в указаній квартирі, мотивує це тим, що тут мешкає його дружина. Посилаючись на указані обставини, положення ст. ст. 317-321 ЦК України, ст. ст. 18, 57, 59 СК України, позивач просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач не скористалася своїм правом та відзив на позов на адресу суду не направила. 1.1. процесуальні дії суду та рух справи: Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 липня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Роз`яснено відповідачам право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 вересня 2020 року прийнято до провадження уточнену позовну заяву. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 01 жовтня 2020 року вирішено провести заочний розгляд справи. 1.2 заяви та клопотання учасників справи: Від позивача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та за відсутності його представника - [PERSON] , в якій він заявлені вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач до судового засідання не з`явилася з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена. Заяви про розгляд справи за її відсутністю або відзив суду не надала, про причини неявки не повідомила. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. 2. Предметом спору у цій справі є визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 3. Фактичні обставини справи, які стосуються предмету спору та установлені судом: Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлено, що відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав від 05 квітня 2011 року, позивач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . З технічного паспорту на квартиру за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що така розташована на 1 поверсі 9-поверхового будинку та складається з 4 кімнат житловою площею 48,9 кв. м. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 10 жовтня 2010 року, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Севастополі складений актовий запис № 982. Під час шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області. Згідно з випискою із медичної карти стаціонарного хворого неврологічного відділення Маріупольської міської лікарні № 1 [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні з 01 квітня 2020 року по 15 квітня 2020 року з діагнозом: інфаркт мозку, викликаний не уточненою закупоркою або стенозом мозкових артерій, ГПМК (01.04.20) у ВББ у вигляді помірної вестибулоатаксії на фоні гіпертонічної хвороби ІІІ ст., цукровий діабет. Відповідно до виписки з акта освідування на МСЕК серії ДОН-05 № 193936 [PERSON] є особою з ІІ групою інвалідності безстроково, причина інвалідності - загальне захворювання. Із заяви/анкети-договору № 1-6С7LOJ про приєднання до договору про надання комплексу банківських послуг фізичним особам ПАТ «Платинум Банк», підписаної [PERSON] , вбачається, що остання зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Листом від 09 квітня 2020 року за підписом начальника Центрального ВП ГУНП в Донецькій області Бичіна С. повідомлено [PERSON] про те, що його звернення щодо виселення тестя [PERSON] та тещі [PERSON] з його квартири внесені до інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційного порталу Національної поліції України» з автоматичним присвоєнням порядкового номеру ЄО № 10541 від 26 березня 2020 року відділу поліції та уважно розглянуто. У ході проведення перевірки встановлено, що указане у зверненні питання відноситься до компетенції суду, у зв`язку з чим [PERSON] рекомендовано звернутися до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області з позовною заявою. У діях, указаних у зверненні, ознак кримінального чи адміністративного правопорушення не виявлено. 4. Щодо правових підстав для вирішення заявленого спору по суті. За змістом статей 264, 265 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; у мотивувальній частині рішення, зокрема, зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що «суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року у справі № 686/18993/17-ц (провадження № 61-48870св18) зроблений висновок про те, що суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Як підставу для задоволення позову, позивач, крім іншого, послався на положення ст. ст. 317-371 ЦК України, які відносяться до глави про загальні положення про право власності. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи, що квартира є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 321, 383, 391 ЦК України. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Підставою позовних вимог зазначено порушення прав позивача на спокійне життя, завдання йому моральних страждань, що спричиняє погіршення стану його здоров`я та руйнування його сім`ї. У відповідності до вимог ст. ст. 13, 264 ЦПК України суд не наділений повноваженнями на втручання у право особи на визначення предмету спору, тому суд перевіряє та досліджує обставини, з якими позивач поєднує підстави для задоволення позову. За правилами, передбаченими ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Статтею 157 ЖК УРСР визначено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частина 1 статті 116 ЖК УРСР передбачає, що наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавці або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Положення ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР регулюють питання виселення без надання іншого жилого приміщення, однак позивачем заявлено вимоги про визнання відповідача втратившим право користування житловим приміщенням, що не регулюється цією нормою права, тому вона не може бути застосована до спірних правовідносин. Положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Отже питання припинення права користування регулюється наведеними положеннями, однак з цих підстав вимоги не заявлялися, тому судом не перевіряються. Посилання [PERSON] на те, що він є власником спірної квартири, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, саме по собі не може бути підставою для визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом та, оскільки право [PERSON] на користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством та відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, у цьому випадку саме на позивача покладено обов`язок довести наявність підстав, на які він посилається у позовній заяві. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підстав яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). У справі, де предметом розгляду є визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач лише посилається у позові на те, що відповідач порушує право позивача на спокійне життя, зробила разом зі своїм чоловіком життя позивача нестерпним, що призводить до погіршення стану його здоров`я, у зв`язку з чим він звертався до правоохоронних органів, однак вимог про виселення не заявляв та доказів, які б указували на порушення відповідачем правил співжиття, систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або що роблять неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі суду не представив, питання про витребування таких в установленому порядку не порушував, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити обставини, які вказують на наявність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням. Саме по собі посилання позивача на те, що відповідач порушує правила співжиття, не може бути розцінене судом як підстава для задоволення позову, оскільки такі обставини повинні бути доведенні в установленому порядку, крім того вимог щодо виселення відповідача заявлено не було. З огляду на викладене слід дійти висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 5. Щодо судових витрат. У відповідності до ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір поверненню не підлягає, у зв`язку із відсутністю підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed