Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

20 червня 2018 року [PERSON] звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, яким просить визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30 грудня 1983 року [PERSON] отримав ордер № 329 на вселення себе, дружини [PERSON] та двох синів [PERSON], [PERSON] до квартири [ADDRESS]. З 1984 року в даній квартирі зареєстровані позивач [PERSON], відповідач [PERSON], та їх сини [PERSON], [PERSON]. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 09 червня 1999 року. Після розірвання шлюбу відповідач виїхав з квартири, та понад 19 років не проживає в ній, не отримує кореспонденцію та не сплачує комунальні послуги. Позивач не зверталась до відповідача [PERSON] з прохання добровільно виписатись з квартири, оскільки їй не відомо де на даний час проживає відповідач. Тому, [PERSON] змушена звернутися до суду із вказаним позовом. Позивач, представник позивача та треті особи, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи до суду не з'явились. Від представника позивача та третіх осіб надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, на позові наполягає та просить задовольнити. Крім того, просив стягнути з відповідача витрати по оплаті правової допомоги в розмірі 6000 грн. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Натомість подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, за наявними у справі матеріалами. Крім того, підтримав свою заяву з проханням відмовити у задоволенні позову [PERSON] за спливом строку позовної давності. Також, 29 серпня 2018 року надав відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову з підстав наведених у ньому. На підставі ст. 223 ЦПК України, суд провів судовий розгляд у відсутність вказаних сторін. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року за № 475/97-ВР передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Згідно ч. 2-4 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасники справи, відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 4 та ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON], сім'я якого складалась з [PERSON], [PERSON], [PERSON], було надано квартиру [ADDRESS], що підтверджується копією Ордеру № 329 виданого 30 грудня 1983 року Виконавчим комітетом Бориспільського міської ради (а.с. 7). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 09 червня 1999 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданого 09 червня 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану Бориспільського міськвиконкому Київської області (а.с. 9). Згідно довідки КП «ЖЕК-1» від 21 травня 2018 року за № 838 вбачається, що у вищевказаній квартирі зареєстровані : [PERSON] - наймач особового рахунку, [PERSON] - дружина та [PERSON] - син (а.с. 6). Відповідно Акту обстеження житлово - побутових умов від 17 січня 2017 року складеного депутатом Бориспільської міської ради Київської області Паськом С.В., та Акту обстеження житлово-побутових умов від 25 квітня 2018 року складеного депутатом Бориспільської міської ради Київської області Паськом С.В., за адресою : [ADDRESS] встановлено, що [PERSON] не проживає за вказаною адресою (а.с.10-11). У своєму відзиві відповідач [PERSON] не заперечує факту своєї відсутності у спірному житловому приміщенні з 2006 року та визнав правову оцінку цього факту та співмірність застосування до цих правовідносин вимог ст.ст.71,72 ЖК України. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Разом з тим [PERSON] зазначив, що після розірвання шлюбу з [PERSON] у 1999 році та до 2006 року проживав у спірній квартирі та шляхом звернення до суду за допомогою судових рішень від 2004 - 2005 років намагався визначити порядок користування даним майном. Проте, через непорозуміння в сім'ї, випадки крадіжок власного майна та його псування синами і колишньою дружиною [PERSON] був змушений добровільно виїхати з власної квартири у 2006 році. Наведене підтверджується копіями рішень Бориспільського міськрайонного суду Київськоїї області від : 16 вересня 2004 року, яким відмовлено у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою; рішенням суду від 11 лютого 2005 року, яким у задоволені позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою та зміну договору найму відмовлено; рішенням суду від 15 серпня 2005 року, яким у задоволені позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа КП «ЖЕК-1»про встановлення порядку користування квартирою та зміну договору найму відмовлено (а.с. 94-97). Таким чином судом встановлено, що відповідач, будучи зареєстрованим в спірній квартирі, там не проживає з 2006 року; перешкод в користуванні цим приміщенням наразі не має; витрат по його утриманню не несе; дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за ним право користування жилим приміщенням, не вчиняє. Доказів протилежного суду сторонами не надано. Наведене вище свідчить про відсутність відповідача [PERSON] за адресою : [ADDRESS] без поважних на те причин більш ніж шість місяців, які передували зверненню [PERSON] з даним позовом до суду. Доказів протилежного суду не надано. Судом не встановлено фактів перешкоджання зі сторони [PERSON] чи її родини в користуванні відповідачем спірним житлом протягом останніх шести місяців та більше до звернення позивача до суду з даним позовом. Сам же відповідач [PERSON] не звертався протягом останніх шести місяців та більше до подачі цього позову [PERSON] до суду до правоохоронних органів з заявами відповідного змісту та не надав жодних доказів на підтвердження тверджень про наявність перешкод зі сторони колишньої дружини та синів у користуванні даною квартирою. Відповідно ч. 4 ст.156, ч. 2 ст.64 ЖК Української РСР, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать чоловік / дружина, діти і батьки. Статтями 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначено, що у справах про визнання наймача або членів його сім'ї такими, що втратили право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР ), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід'ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканність, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Частинами 1, 2 ст. 71 ЖК Української РСР визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Заяв чи клопотань від відповідача [PERSON] на ім'я [PERSON] чи суду, визначених ч. 2 ст. 71 ЖК Української РСР не надходило. Доказів, на підставі яких слід вважати тимчасову відсутність [PERSON] у спірній квартирі поважною, не зазначено і до суду не подано. 22 жовтня 2018 року відповідач подав до суду клопотання, яким просив застосувати до позову [PERSON] строки позовної давності, та у зв'язку з цим, відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 127). Відповідно вимог ст. 256, 257 ЦК України особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу у межах строку тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За правилом ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У зв'язку з наведеним слід зазначити наступне. Особу, відповідно вимог ст. 71, 72 ЖК Української РСР, може бути визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо вона тимчасового відсутня у ньому без поважних причин протягом безперервного періоду, який перевищує шість місяців. Враховуючи наведене, позивач не позбавлена права звернутись до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, якщо [PERSON] не проживав у даному майні протягом саме останніх шести місяців, які передували зверненню [PERSON] до суду з даним позовом. Підсумовуючи наведене, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання [PERSON] про застосування строків позовної давності. Згідно ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користувач-ня житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Зважаючи на вказане, суд приходить переконання про відсутність поважних причин тривалої відсутності відповідача у спірній квартирі, а тому вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. Наведене підтверджується квитанцією про сплату № 52007 від 15 червня 2018 року (а.с. 1). Позовні вимоги задоволено, а тому на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. Вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь витрат, пов'язаних з оплатою правничої допомоги в розмірі 6000 грн. 00 коп., не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Частинами 1-3 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно ст. 59 Конституції України кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно, кожен є вільним у виборі захисника своїх справ. В офіційному тлумаченні положення ч. 1ст. 59 Конституції України у рішенні Конституційного Суду України № 23-рп/2009 від 30 вересня 2009 року зазначено, що вищевказані положення Конституції України треба розуміти як гарантовану державою можливість будь-якій особі незалежно від характеру її правовідносин з державними органами, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, юридичними і фізичними особами вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань в обсязі і формах, як вона того потребує. Так, в матеріалах справи наявні витяги із договорів № 25/208, 26/2018, 27/2018 від 07 травня 2018 року укладених між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та Адвокатським бюро «Максима Кучерука», в особі директора Кучерука М.В. про надання правничої допомоги (а.с. 85-89, 112-116). Суд звертає увагу на те, що за даними договорами відсутні пункти, якими обумовлено вартість та вид наданих послуг, за які клієнт має сплатити адвокатському бюро грошові кошти. З п. 48 постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вбачається, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно наведеного, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правничої допомоги, входять до предмету доказування по справі. Обгрунтовуючи вимоги про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу представником позивача подано до суду акт № 1/25/2018 здачі - приймання виконаних робіт (надання послуг) та рахунок на оплату від 26 листопада 2018 року, відповідно яких зазначено кількість та вид виконаних робіт, їх вартість та загальну суму правничої допомоги, що підлягає сплаті [PERSON], а саме - 6000 грн. 00 коп. На підтвердження оплати позивачем даних послух надано платіжне доручення № МАВ7454105 від 28 листопада 2018 року, з якого вбачається, що [PERSON] за надані послуги у справі № 359/4871/18 згідно договору про надання правничої допомоги № 25/2018 від 07 травня 2018 року сплачено Адвокатському бюро «Максима Кучерука» через Акціонерне товариство «АЛЬФА-БАНК» у м. Києві 9000 грн. 00 коп. Суд критично ставиться до даного платіжного доручення та на підставі ст. 77 - 80 ЦПК України вважає його неналежним доказом на підтвердження понесення [PERSON] вищевказаних витрат виходячи з наступного : 1) згідно акту № 1/25/2018 здачі - приймання виконаних робіт (надання послуг) та рахунку на оплату від 26 листопада 2018 року позивач мала сплатити адвокатському бюро 6000 грн. 00 коп., а не 9000 грн. 00 коп.; 2) платіжне доручення не містить жодного підпису відповідального працівника банку чи платника послуг та печатки фінансової установи, через яку здійснено платіж. Наведене в сукупності не дає підстав суду вважати, що послуги правничої допомоги вже оплачені позивачем, а відтак вони в силу вищевказаних норм закону, не підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON]. На підставі наведеного та

Outcome: partial