Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

1.Стислий виклад позиції позивача та відповідача. Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення та виселення з житлового будинку. У своєму позові позивач просить суд, визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням а саме будинком [ADDRESS] та має бути знятий з реєстраційного обліку; виселити [PERSON] , [INFO] , з житлового будинку [ADDRESS] та стягнути судовий збір. В обґрунтуванні позову позивач зазначила, що 19 червня 2002 року їй було подаровано 1/3 будинку за [ADDRESS] . В зазначеному будинку зареєстровані є вона, її колишній чоловік [PERSON] , донька [PERSON] , яка з 2015 року в будинку не проживає. 22 червня 2016 року шлюб між нею та з [PERSON] розірвано. Після розлучення відповідач вигнав з будинку, тому вона вимушена проживати разом з матір?ю. Відповідач зловживає алкогольними напоями, часто влаштовував сварки, принижував її перед сусідами. В утриманні будинку та в ремонті відповідач участі не приймає. Також собака відповідача псує все довкола: речі, меблі, двері, підлогу. 2. Заяви, клопотання позивача, відповідача. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, позивач надала відповідь на відзив в якому зазначає, що вона лише забрала свої особисті речі, які вона купувала за власні кошти після розлучення в кінці 2016 року, бо відповідач [PERSON] в період з 2005 по 2011 роки не працював, в 2011 році влаштувався єгерем, але заробітної плати жодного разу не приносив. Відповідач в стані алкогольного сп`яніння маючи вогнепальну зброю, не дотримуючись техніки безпеки, стріляв у будинку та влучив у крісло, в якому досі є дірка від кулі. Також до відзиву відповідач додає світлини на яких зображено безлад у будинку, та він стверджує, що даний безлад зробила вона коли вивозила речі з будинку, але зауважує, що речі вона вивозила ще в 2016 році, тобто станом на листопада 2018 рік в будинку такий самий безлад. Увесь ремонт, що був зроблений у будинку, дворі, усі господарські будівлі, були побудовані за її рахунок. Позивач у своїх вимогах посилається на норми ст.ст. 116, 157 ЖК України, ст. 16, 317, 321, 391 ЦК України. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, відповідач надав відзив в якому зазначає, що він з 2000 року по теперішній час проживає та прописаний в будинку [ADDRESS] . Цей будинок будував його дід [PERSON] , потім перейшов у спадок до його бабусі [PERSON] , а потім його матері [PERSON] . За час їх проживання з [PERSON] будинок був перепланований та зроблені ремонті роботи. Також він погасив накопичені при спільному житті з позивачем борги за комунальні послуги. Коли дружина подала на розлучення він намагався зберегти сім?ю. Він не виганяв з будинку дружину, це можуть підтвердити сусіди. Без його відому за замовлення дружини в будинку була встановлена охоронна система. Всі спроби з його боку вирішити з позивачем питання про мирний поділ спільного майна не дали результатів. Відповідач у своєму відзиві посилається на норми ст.ст. 64, 65, 116, 157 ЖК України. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Адміністрації Заводського району Кам`янської міської ради в судове засідання не з`явився, на що надав клопотання про розгляд справи за його відсутністю. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є сусідом, часто спілкується з відповідачем, ніколи не бачив його в стані алкогольного сп`яніння. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є донькою позивача та відповідача, батьки розлучились 3-4 року тому, вона проживала в будинку до 2016 року, потім вона з матір?ю виїхали з будинку бо не могли там знаходитись, між сторонами видобувались постійні сварки, а також відповідач зловживає спиртними напоями. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] не проживає в будинку, тому що [PERSON] її бив, перешкоджав проживати в будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою відповідача, відповідач не псує речі в будинку, не скандалить, веде себе спокійно. 3. Процесуальні дії по справі. 21 лютого 2019 року ухвалою суду відкрито провадження по справі. Суд, вислухавши сторони, їх представників, свідків, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. 4. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] подарувала [PERSON] будинок [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування на домоволодіння від 19.06.2002 року (а.с.9). Згідно до рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 лютого 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.16). Відповідно до довідки про склад сім?ї від 14.02.2019 року [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , та відповідно до акту від 26.11.2018 року проживає за зазначеною адресою з 2000 року (а.с.17,59,60). В судовому засіданні до матеріалів справи надані фотокартки будинку позивача [PERSON] (а.с.18-34). Висновком від 12.12.2018 року проведена перевірка про те, що до чергової частини Кам?янського ВП звернулась [PERSON] , що протягом тривалого часу відбуваються конфлікти з колишнім чоловіком, в зв`язку з тим, що він перешкоджає їй доступ до будинку. В ході розгляду матеріалів ЖЄО Кам?янського ВП від 11.12.2018 р. № 26655 вчинення кримінального правопорушення відносно [PERSON] немає (а.с.35). Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та предметом позову є усунення перешкод в користуванні житлом та виселення. Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з цивільних правовідносин, до яких застосовуються положення ст. 391 ЦК України, та ст. 116, 157 ЖК України. 5. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову. Згідно із ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом (в редакції Закону від 5 червня 2003 року). Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ст. 157 зазначеного Кодексу, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення». Відповідно до ст.ст. 64, 65 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Як роз`яснив Пленум ВС України у своїй постанові № 2 від 12.04.85, у пункті 17, при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином позивачем не доведено факт того, що відповідач систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а також, що відносно нього вживались заходи попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Частиною 3 статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла. Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обгрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, №30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що іншого житла для проживання відповідач немає, в судовому засіданні не доведений факт того, що відповідач систематично псує житло, а також згідно до наданих суду характеристик відповідач за місцем роботи та помісної церкви характеризується виключно з позитивного боку. Окрім, цього [PERSON] в своєму позові зазначає, що відповідач вигнав її з будинку та перешкоджає в користуванні будинку, але будь - яких вимог про усунення їй в користуванні власним житлом та вселення остання до суду не надавала. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі вищенаведеного, всебічного, об`єктивного та безпосереднього дослідження доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. 6.Розподіл судових витрат. У зв`язку з відмовою позовних вимог, на підставі ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed