Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-27 00:00:00

20 травня 2014 року до Софіївського районного суду звернулася [PERSON] з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 1 листопада 2010 року вона була прийнята на посаду оператора комп'ютерного набору в КПК «Відродження плюс», а 21 березня 2014 року була звільнена з займаної посади в зв'язку з систематичними прогулами та невиконанням функціональних обов'язків згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вважає дане звільнення безпідставним та таким що суперечить чинному законодавству, просить суд визнати наказ №30 від 21 березня 2014 року незаконним та скасувати його, зобов'язати відповідача змінити наказ про звільнення вказавши причину звільнення - за власним бажанням, зобов'язати відповідача сплатити всі належні суми з 26 липня 2013 року. Позивач та її представник позовні вимоги підтримують в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представники відповідача проти позову заперечують, вважають звільнення законним таким, що відповідає нормам чинного законодавства, просить суд визнати наказ про звільнення з посади оператора комп'ютерного набору незаконними, зобов'язати прийняти новий наказ в якому підставою звільнення буде власне бажання, також стягнути всі належні виплати при звільненні працівника у відповідності до норм КЗпП України. Просять суд застосувати строк позовної давності. Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив, що він працював головним бухгалтером і при цьому виконував всі накази директора [PERSON], робив розрахунки, складав табеля робочого часу та відомості про нарахування заробітної плати. Свідок [PERSON] повідомила суду про те, що вона дійсно трудову книжку [PERSON] виписувала вона, про те, чи вона працювала за посадою згідно посадовою інструкцією їй не відомо. Свідок [PERSON] пояснив, що він працював слюсарем на даному підприємстві, але [PERSON] в якості слюсаря не бачив, чим займалася [PERSON] Допитавши спеціаліста Софіївського районного центру зайнятості [PERSON] суд сприйняв пояснення з розмежуванням між вивільненням та звільненням працівників. Розглянувши матеріали справи та вислухавши пояснення учасників процесу, суд приходить до висновку, що даний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав: право кожного на звернення до суду за захистом своїх порушених прав і свобод універсальним юридичним засобом відстоювання людиною свого правового статусу в будь-якій конкретній життєвій ситуації, закріплене в ч.1 ст.55 Конституції України. Згідно п.22 ч.1 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них. Згідно ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. В судовому засіданні досліджено та надано правову оцінку слідуючими доказам: - трудова книжка (копія а.с. 7), трудова книжка (копія а.с. 8) позивач прийнята оператором ком'ютерного набору (04.01.11 р. прийнята директором [PERSON] (а.с 7, прийнята директором [PERSON] (а.с. 8)). Відповідно до наказу №18 від 18.01.2011 року (а.с. 54) посаду оператора комп'ютерного набору включено до штатного розпису. При допиті спеціаліста центру зайнятості було з'ясовано, що 04.05.2011 р. та 15.05.2012 р. було заплановане вивільнення працівників КП Відродження плюс, але звільнення фактичного не було. 18 червня 2012 року позивач була переведена слюсарем 1 розряду (наказ №9 від 18.06.2012 р. (а.с. 57 зворот). 3 січня 2013 року між директором КП [PERSON] та [PERSON] укладена трудова угода, відповідно до якої КП Відродження плюс зобов'язується надати об'єм роботи на домашньому комп'ютері згідно посадової інструкції, не посилаючись на будь-які норми цивільного законодавства. Згідно наказу №34 від 01.07.2013 року [PERSON] надано відпустку з розрахунком (а.с. 59), проведеним бухгалтером підприємства. Суд оглянув копії карток обліку використаного робочого часу та підрахунку заробітної плати (а.с. 61, 107), з яких вбачається що з серпня місяця 2013 року позивач не з'являлася на підприємстві. Відповідно до акту перевірки фінансово-господарської діяльності КП Відродження плюс від 14 червня 2013 року (а.с. 151-159) оператора комп'ютерного набору - [PERSON] ніхто на підприємстві не бачив, але заробітна плата нараховувалася у відповідності до законодавства. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Згідно ст. 231 КЗпП України у районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівника чи власника або уповноваженого ним органу, коли вони не згодні з рішенням комісії по трудових спорах підприємства, установи, організації (підрозділу); Безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються. Відповідно до ст..233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. З матеріалів справи вбачається, що позивач отримала копію наказу №18 від 20.03.2014 року та дві трудові книжки 28 березня 2014 року (а.с. 23). До суду [PERSON] звернулася 29 травня 2014 року (а.с. 1). Суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] пропустила строк позовної давності без поважних причин, оскільки в судовому засіданні не навела аргументів пропуску строку позовної давності. На підставі вищезазначеного та

Outcome: dismissed