Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-20 00:00:00

21.04.2015р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договорами позики. В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві посилався на те, що 20.09.2013р. між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого він передав останньому 14 000грн. та 5 565дол. США. Цього ж дня, між сторонами було укладено ще один договір позики, згідно якого відповідач отримав 9 000євро. Строк повернення позики за обома договорами був встановлений до 20.01.2014р., та неодноразово сторони подовжували строк дії цих договорів. Відповідач частково погашав заборгованість та повернув позивачеві грошові кошти (які бралися у національній валюті) в розмірі 10 000грн. В судовому засіданні 21.09.2015р. представник позивача - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 07.09.2015р. - а.с. № 31), уточнивши позовні вимоги в сторону зменшення, просив стягнути з відповідача 4000грн., 5565дол. США та 9000 Євро відповідно до курсу валют на день винесення рішення, оскільки відповідач належним чином не виконує умови договорів. Крім того, представник позивача не наполягав на стягненні з відповідача 3% річних та індексу інфляції. Також представник позивача просив розглядати справу за його відсутності та без фіксування процесу технічними засобами. Відповідач в судове засідання 21.09.2015р. надав суду заяву, згідно якої визнав позовні вимоги в частині стягнення 4000грн., 5565дол. США, 9000 Євро. В даній заяві та в своїх запереченнях, що надійшли до суду 18.09.2015р. (а.с. № 22-23) відповідач вважав, що гривневий еквівалент валютних сум позики має бути стягнутий за курсом на день укладення договорів 20.09.2013р. Просив розглядати справу за його відсутності та без фіксування процесу технічними засобами (а.с. № 32). Враховуючи вищевикладене, враховуючи, що відповідач надав суду свої заперечення, то відповідно до ст. ст. 169, 197 ЦПК України суд вважає за можливе винести по справі рішення на загальних підставах, встановлених ЦПК України, за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає за можливе позовні вимоги задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник, зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 610 ЦК України, невиконання зобов'язання або його виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) є порушенням зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 20.09.2013р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав 14 000грн. та 5 565дол. США зі строком користування на 4 місяці, тобто до 20.01.2014р. (а.с. № 5). В подальшому, строк дії даного договору було подовжено до 01.07.2014р. та до 31.12.2014р. (а.с. № 5 зворотна сторона). Також 20.09.2013р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав 9000 євро зі строком користування на 4 місяці, тобто до 20.01.2014р. (а.с. № 6). В подальшому, строк дії даного договору також було подовжено до 01.07.2014р. та до 31.12.2014р. (а.с. № 6 зворотна сторона). Як вбачається з договору позики від 20.09.2013р., копія якого знаходиться на а.с. № 5, а оригінал було оглянуто суддею 21.09.2015р., відповідачем було повернуто наступні суми: 14.02.2014р. - 2000грн.; 08.08.2014р. - 3000грн.; 07.11.2014р. - 2000грн.; 15.01.2015р. - 1000грн. (а.с. № 5 зворотна сторона). Крім того, з наданої копії розписки (проти якої не заперечував й представник позивача), відповідачем було повернуто 19.06.2014р. ще 2000грн. (а.с. № 29). Як вбачається з договору позики від 20.09.2013р. копія якого знаходиться на а.с. № 6, а оригінал було також оглянуто суддею 21.09.2015р., то погашення за цим договором не відбувалося. Відповідачем було визнано, що грошові кошти в розмірі 5565дол. США та 9000 Євро ним не поверталися позивачу, а погашення проводилось за гривневою позикою (а.с. № 32). Таким чином, враховуючи, що відповідач визнав позовні вимоги, то стягненню з нього підлягають суми заборгованості за договором позики від 20.09.2013р. в розмірі 4000грн. та 5565дол. США та за договором позики від 20.09.2013р. в сумі 9000 Євро. З огляду на те, що представник позивача в наданій суду 21.09.2015р. заяві просив стягнути заборгованість з урахуванням курсу гривні до іноземної валюти на день винесення рішення та

Outcome: approved