Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

21.09.2020 року до суду звернулася позивач [PERSON] з позовом про розірвання шлюбу до відповідача [PERSON] 05.10.2020 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. 08.10.2020 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом сторін на 26.11.2020 року. Позивач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву про розгляд справи без її участі. Після розірвання шлюбу просила суд відновити їй дошлюбне прізвище « [PERSON] ». \~ \~ \~ \~Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позов та заяву про розгляд справи без його участі не надав. \~ \~ \~ \~26.11.2020 року судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 03 серпня 1991 року у Дніпровській селищній раді Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 20. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 03 серпня 1991 року вона уклала шлюб з відповідачем по справі, який був зареєстрований у Дніпровській селищній раді Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 20. Від шлюбу мають повнолітню доньку [PERSON] . \~ \~ \~ \~Причиною припинення сімей \~ \~ \~ \~них відносин з відповідачем стали різні погляди на сімейне життя, ведення спільного господарства, відсутність спільних інтересів, втрата почуття любові та поваги один до одного. З листопада 2013 року вони з відповідачем разом не проживають, з того часу подружні стосунки вони не підтримують, спільне господарство не ведуть, мають окремий бюджет. \~ \~ \~ \~Позивач вважає, що подальше збереження шлюбу недоцільне, спроби зберегти сім`ю результату не дали, що й стали причиною звернення до суду. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши\~зміст позовних\~вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Між сторонами виникли сімейні правовідносини, пов`язані із припиненням шляхом його розірванням шлюбу. Судом встановлено, що 03 серпня 1991 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований у Дніпровською селищною радою Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу. Неповнолітніх дітей подружжя не має. За доводами позивача, судом встановлено, що на даний час сторони шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть та з листопада 2013 року спільно не проживають. Відповідач будь-яких заперечень з цього приводу не надав, тому суд вважає даний факт встановленим. Причиною розірвання шлюбу позивач зазначає втрату любові та взаємоповаги один до одного, відсутність спільних інтересів, різні погляди на сімейне життя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що причини, які спонукали позивача на розірвання шлюбу є обґрунтованими, подальше проживання сторін та їх примирення стало не можливим. Сторони шлюбні відносини не підтримують з 2013 року та спроб налагодити подружнє життя не вчиняють. З чого суд робить висновок, що у сторін було достатньо часу для прийняття зваженого рішення про продовження перебування в шлюбі. За даних обставин суд вважає за можливе прийняти рішення про розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше перебування сторін у шлюбі на думку суду суперечитиме їхнім інтересам. Дане рішення ухвалюється судом у відповідності із способом захисту обраним позивачем та передбаченим нормами Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 113 СК України - Особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу відповідно до прохання позивачки суд вважає за можливе відновити їй дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Відповідно до ст. 115 СК України рішення суду після набрання ним законної сили надсилається органу державної реєстрації актів цивільного стану громадян для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Враховуючи вину обох із сторін у розірванні шлюбу, суд вважає за можливе понесені судові витрати по сплаті с удового збору покласти на позивачку у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, а витрати за реєстрацію розірвання шлюбу в органах державної реєстрації актів цивільного стану суд вважає за потрібне покласти на відповідача. На основі ст. 110, 112 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved