Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

20.02.2017 відкрито провадження в справі. Свої вимоги, в послідуючому уточнені, позивачка мотивує тим, що [INFO] помер її чоловік, [PERSON], після смерті якого позивачка прийняла спадщину. В січні 2017 року були виявлено, що [PERSON] мав у власності земельну ділянку площею 2,0 га на підставі Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею. Оскільки на момент смерті чоловіка правовстановлюючі документи на зазначену земельну ділянку у неї були відсутні, в зв'язку з чим позивачка не змогла своєчасно прийняти спадщину на вказане майно, просить визнати за нею право довічного успадковуваного володіння землею на земельну ділянку площею 2,0 га, що розташована на території Сонячненськї сільської ради Охтирського району Сумської області, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві, та просив задовольнити. Представник Охтирської районної державної адміністрації в судовому засіданні уточнені позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Представник Головного управління Держгеокадастру в Сумській області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку, заяв про відкладення розгляду справи не надавав. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, в якій повідомила, що проти позову не заперечує, на вказану спадщину не претендує. Суд проаналізував матеріали справи, вислухав пояснення осіб, які приймають участь у справі, дослідив письмові докази, дійшов наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] помер [INFO], про що виконкомом Сонячненської сільської ради Охтирського району 10.08.1994 зроблено відповідний актовий запис № 16. На час смерті [PERSON] правовідносини зі спадкування були врегульовані нормами Цивільного кодексу Української РСР ( 1963 р.). Згідно з положеннями ст. 524 Цивільного кодексу Української РСР (1963 р.), спадкоємство здійснюється за законом і заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є діти, дружина і батьки померлого ( ст. 529 ЦК УРСР 1963 р.). Згідно з положеннями ст. 548 ЦК УРСР 1963 р., для прийняття спадщини необхідно щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, зокрема, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. ( ст. 549 ЦК УРСР 1963 р.). Зі свідоцтва про одруження серії [NUMBER], виданого 14.10.1963 Бугреватською сільською радою Охтирського району Сумської області, вбачається, що [PERSON] доводився позивачці чоловіком. Відповідно до довідки виконкому Сонячненської сільської ради Охтирського району Сумської області від 27.02.2017 № 306, [PERSON] постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] На момент смерті [PERSON] його дружина [PERSON] постійно проживала за вказаною адресою разом з ним. Заповіт від імені [PERSON] Сонячненською сільською радою не посвідчувався. Згідно державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею № [NUMBER], [PERSON] на підставі рішення 9-ї сесії Сонячненської сільської Ради народних депутатів 21-го скликання від 17.04.1991 надано у довічне успадковуване володіння 2,0 га землі для ведення особистого підсобного господарства в межах згідно з планом землеволодіння, що також підтверджується рішенням 13-ї сесії Сонячненської сільської Ради народних депутатів 21-го скликання від 31.01.1992 про відведення земельних ділянок для ведення особистих підсобних господарств, актом про встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок, відведених громадянам для ведення особистих господарств. Згідно довідки Сонячненської сільської ради Охтирського району Сумської області від 22.02.2017 № 02-15/108, [PERSON] після смерті чоловіка [PERSON] користується земельною ділянкою площею 2,0 га (рілля), наданою для ведення особистого селянського господарства. Таким чином, [PERSON] як спадкоємець першої черги, фактично прийняла спадщину після померлого чоловіка. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.02.2017 [PERSON] було відмовлено у посвідченні свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, розташовану на території Сонячненської сільської ради Охтирського району Сумської області, через відсутність документу чи будь-якої інформації щодо належності цієї ділянки спадкодавцеві [PERSON], який був зареєстрований за життя згідно норм діючого законодавства та відсутній витяг з Державного земельного кадастру. Постановою Верховної Ради Української РСР від 05.12.1990 № 511 «Про вирішення питань, пов'язаних із правом власності на землю» громадянам надавалися земельні ділянки для ведення селянського й особистого підсобного господарства, садівництва, будівництва та обслуговування жилих будинків, задоволення інших потреб, передбачених законом, у довічне успадковуване володіння. Земельним кодексом Української РСР від 18.12.1990 також передбачалось право громадян на довічне успадковуване володіння землею ( ст. 6 зазначеного Кодексу), а Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.03.1991 № 889 «Про форми державних актів на право володіння або користування землею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок», які втратили чинність, затверджено форму державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею та умови надання такого права. Однак, в подальшому, редакція Земельного Кодексу зазнала змін і поняття «довічного успадковуваного володіння» було виключене, натомість було закріплено поняття «право власності» та «право користування», хоча Кодекс не містив будь-яких положень, що обмежували б право користування земельною ділянкою без переоформлення її правового титулу. Разом з тим, підпунктом другим п. 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» передбачалося, що громадяни, підприємства, установи і організації, які мають у користуванні земельні ділянки, наданні їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Відповідно до п. 8 Постанови Верховної Ради України від 13.03.1992 № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України. Згідно з пунктом 6 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 №563 «Про земельну реформу» визначено, що громадяни, підприємства, установи й організації, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 15.03.1994 оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається. Згідно з Постановою Верховної Ради України від 17.02.2004 № 1492 дію вказаного пункту продовжено до 01.01.2008. Однак, рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп положення пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України та пункту 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18.12.1990 № 563-ХІІ визнано неконституційними та такими, що втрачають чинність з дня ухвалення зазначеного рішення. Таким чином, користувачі земельних ділянок, право яких посвідчено Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею, не можуть бути позбавлені права користування і не зобов'язані переоформити його на право власності чи укласти договір оренди земельної ділянки. В мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005, суд зазначав, що визнавши право приватної власності громадян на земельні ділянки, які були надані в постійне користування, встановивши порядок набуття цього права у зазначених нормативно-правових актах шляхом безоплатної передачі, держава має вжити всіх необхідних заходів щодо забезпечення безперешкодного набуття громадянами права приватної власності на земельні ділянки. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ч. 3 ст. 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства. Таким чином, стосовно права дoвічного успaдковуваного володіння земельними ділянками діє механізм захисту, гарантований статтями 13, 14, 41, 55 Конституції України. Згідно ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За таких обставин, з метою захисту прав позивачки, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved