Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

20.10.2020 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що вона перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 08.10.2010 року та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.09.2018 року шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який з 01.04.2014 року зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Крім цього, дитина з 10.04.2014 року знаходиться на обліку в КНП Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2», протягом 2018- 2019 років малолітній кілька разів хворів на респіраторні захворювання та з грудня 2018 року спостерігається у невролога. Протягом 2019 року здоров`я дитини покращилося по причині можливості відпочинку на морі в країні Італія. Відповідач ні з нею ні з дитиною не спілкується, з 01.04.2014 року жодного разу до дитини не приїздив, не приймає участі у вихованні та в розвитку сина. Щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон, то з 2014 року вона має посвідку на тимчасове проживання в країні Італія та приватне нерухоме майно для проживання в м. Рим. Як будь-яка мати, вона бажає, щоб дитина мала можливість їздити на відпочинок, відвідувати своїх рідних в Італії, адже такі подорожі матимуть неабияке значення для духовного та фізичного розвитку сина. Крім цього, дитина іноді хворіє на респіраторні захворювання, а тому оздоровлення саме за кордоном на морі, матиме важливе значення для покрашення здоров`я сина. Однак, батько дитини безпричинно не надає згоди на виїзд дитини за межі України, уникає зустрічей з нею та своїм сином. В 2019 році вона вже зверталася до суду із позовом про надання їй дозволу на виїзд дитини за кордон і судом її позов було задоволено. Щодо стягнення оплати додаткових витрат на дитину, то в період з 2018 року по 2020 рік нею були понесені витрати пов`язані із станом здоров`я дитини та витрати на розвиток здібностей дитини, які складаються з: витрат на послуги ТОВ «НЕО-ЛАБ» 11.07.2019 року, купівля медичних засобів в аптеці та оплата харчування в ДНЗ-ЗЗ «Калинка». Загальна сума витрат становить 1440,95грн. Тому, просила надати дозвіл малолітньому [PERSON] , [INFO] , на тимчасові неодноразові поїздки за межі України, а саме до Республіки Італія, Республіки Словенія, Словацької Республіки, Угорщини, Австрійської Республіки, Республіки Польща, Румунії, у супроводі матері - [PERSON] , [INFO] , або іншої уповноваженою нею особи: [PERSON] , [INFO] , чи [PERSON] , [INFO] , за нотаріально посвідченою довіреністю - без згоди, нотаріально посвідченого дозволу (заяви) та супроводу батька - [PERSON] , [INFO] , терміном з дня набрання рішенням законної сили до 31.12.2021 року, стягнути з [PERSON] на свою користь додаткові витрати на дитину [PERSON] , [INFO] , у розмірі 720,48 грн. 05.11.2020 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Позивач в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 11.02.2021 року представник позивача, адвокат Семенюта Руслан Анатолійович, до суду подав заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити. Відповідач - [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзив на позов до суду не надав. На підставі ст. 280 ЦПК України та враховуючи думку позивача, суд постановив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що з 08.10.2010 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі, актовий запис №1325, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.09.2018 року у справі №357/5610/18, провадження №м 2/357/2454/18, було розірвано, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 9). Сторони від шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією витягу з реєстру актів про народження дитини, акт 01801 (а.с. 11). З витягу з реєстру територіальної громади м. Біла Церква №15.2-03/14561 від 08.10.2010 року (а.с. 12) вбачається, що позивач [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , разом із сином [PERSON] , [INFO] , матір`ю [PERSON] , [INFO] , та батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 19-21). Також, встановлено, що позивач [PERSON] має дозвіл на тимчасове проживання в країні Італія до 05.05.2022 року №115299934 (а.с. 14-16) та приватне нерухоме майно для проживання, а саме квартиру, що знаходиться по [ADDRESS] , що підтверджується договором (сертифікатом) купівлі продажу нерухомого майна від 11.07.2019 року (а.с. 17-18). Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.10.2019 року було надано дозвіл малолітньому [PERSON] , [INFO] , на тимчасові неодноразові виїзди за межі України, а саме до країн: Республіка Італія, Республіка Словенія, Словацької Республіки, Угорщина, Австрійська Республіка, Республіка Польща, Румунія у супроводі матері - [PERSON] , [INFO] , або іншої уповноваженою нею особи: [PERSON] , [INFO] , чи [PERSON] , [INFO] , за нотаріально посвідченою довіреністю, без згоди, нотаріально посвідченого дозволу (заяви) та супроводу батька - [PERSON] , [INFO] , терміном з дня набрання рішенням законної сили до 31.12.2020 року (а.с.26-27). Як вбачається з матеріалів справи дане рішення суду набрало законної сили 28.11.2019 року, тобто [PERSON] , [INFO] , мав змогу виїздити за межі України протягом одного року від дня набрання рішення законної сили. Як вбачається з відповіді на адвокатський запит від 25.03.2019 року (а.с. 13) малолітній [PERSON] , [INFO] , з 10.04.2014 року перебуває на обліку в КНП Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2», протягом 2018-2019 років малолітній кілька разів хворів на респіраторні захворювання та з 7 грудня 2018 року спостерігається у невролога. Відповідно до ч. ч. 7, 8, 9 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну є, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Відповідно до п.2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 572, перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за кордон та проїзний документ дитини. Відповідно до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Відповідно до п.4-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків За змістом п. 4-2 Правил перетинання державного кордону виїзд дитини за кордон здійснюється за документами, в яких має бути зазначено державу прямування. Для дитини, яка перебуває у пункті пропуску через державний кордон у супроводі одного з батьків, одним із таких документів є нотаріально посвідчена згода другого з батьків або рішення суду про надання дозволу на виїзд. Тому, визначення у рішенні суду при наданні дозволу на виїзд дитини за кордон держави прямування є обов`язковим. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідач не надав до суду жодних доказів, які б спростовувати доводи позивача, а позивач в свою чергу довела належними та допустимими докази обставини в підтвердження позовних вимог. Вирішуючи питання про надання дозволу на виїзд малолітньому [PERSON] , [INFO] , суд максимально враховує інтереси дитини, яка потребує оздоровлення, відпочинку та розвитку, керується принципом регулювання сімейних відносин на засадах справедливості, добросовісності та розумності, враховує, що [PERSON] , [INFO] , на момент винесення рішення, виповнилося 7 років, позивач має фінансові можливість вивезти його за межі України для її оздоровлення, розвитку та відпочинку, відповідач безпричинно не надає згоди сину на виїзд за межі України, не спілкується з дитиною, та зловживає своїми правами батька всупереч інтересам дитини. Щодо вимоги про стягнення додаткових витрат на дитину - [PERSON] , [INFO] , слід зазначити наступне. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Як вбачається з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п. 18 Постанови від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено у рішенні окремо. Аліменти мають на меті забезпечити нормальні матеріальні умови життя дитини. У тих випадках, якщо в силу особливих (виключних) обставин є потреба, окрім аліментів, суд може стягнути додаткові витрати з платника аліментів. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у випадках стягнення додаткових витрат мова йде про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України, додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Вказане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається даною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї. Суд вирішує, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний приймати участь в цих витратах, виходячи з матеріального та сімейного положення сторін та інших інтересів та обставин, що мають істотне значення, що визначаються так само, як і при стягненні аліментів відповідно до ст.ст. 181, 182 СК України. Батьки беруть участь у додаткових витратах на дитину рівною мірою, сторона, що звертається з вимогою про відшкодування вже зроблених додаткових витрат, має надати суду докази фактично понесених або майбутніх витрат, їхній розрахунок й обґрунтування. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 2018 року по 2020 рік понесла додаткові витрати на малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , а саме витрати пов`язані зі станом здоров`я дитини (витрати на послуги ТОВ «НЕО-ЛАБ» від 11.07.2019 року за проведення обстежень, купівлю лікарських засобів, медикаментів) та витрати на оплату харчування в ДНЗ-ЗЗ «Калинка», в якому малолітній був оформлений з 08.11.2016 року, на загальну суму 1440,95грн., що підтверджується матеріалами справи (а.с. 22-25). Отже, позивачем підтверджено розмір додаткових витрат на дитину належними доказами, а саме копіями квитанцій, в яких визначено вартість придбаних лікарських засобів, медикаментів, вартість проведених обстежень, які рекомендовано лікарями, малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що в загальному складає 1440,95 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути половину понесених [PERSON] додаткових витрат на малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в зв`язку з особливими обставинами в житті сина, в розмірі 720,48 грн. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача стягуються понесені нею судові витрати в розмірі 840,80 грн., а саме сплачений при подачі позову до суду судовий збір (а.с.1).

Outcome: approved