Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

20.12.2013 року позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення боргу. Свої позовні вимоги мотивував, тим що з 29.05.1998 року по 07.05.2012 року перебував в шлюбі з відповідачем. За час шлюбу сторонами було придбано трикімнатна квартира, за адресою [ADDRESS]. Для покупки квартири було взято кредит в сумі 131 300 грн. в ПАТ «УКРСИББАНК» із строком погашення 04.06.2027 року. Позивач через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав і наполягав на його задоволенні. Відповідач через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі, позов визнав. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 29.05.1998 року по 07.05.2012 року. За час шлюбу сторонами було придбано трикімнатна квартира, за адресою [ADDRESS]. Для покупки квартири було взято кредит в сумі 131 300 грн. в ПАТ «УКРСИББАНК» із строком погашення 04.06.2027 року. На момент розлучення 07.05.2012 року заборгованість по тілу кредиту склала 71 287 грн. 38 коп. Після цього позивач з власних коштів сплатив кредит. Відповідач позовні вимоги визнала, а тому вдповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України встановлює, що одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів особи є визнання права. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Предмет судового розгляду формується позовною заявою, в якій вказується вимога позивача. Суд в силу принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) не може вийти за межі позовних вимог. Суд не може з власної ініціативи виходити за межі позову, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору (ст. 2 ЦПК України). Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги обгрутновани та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 429 грн. 42 коп.

Outcome: approved