Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-23 00:00:00

20 березня 2018 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] про стягнення грошових коштів (а.с.11-2). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 14 вересня 2016 року між сторонами та за участю ріелтора агентства нерухомості «STATUS» укладено попередній договір купівлі-продажу квартири № 3 в буд. №81 по пр.. Миру у м. Дніпропетровську. Сторони домовились про те, що після того як позивач продасть належну їй частку квартири № 223 в буд.6 по пр.. Миру у м. Дніпрі, тоді і буде укладено основний договір купівлі-продажу вказаної вище квартири. На виконання умов попереднього договору позивачем 14.09.2016 року передано відповідачу аванс в сумі 39\~750,00 грн., що еквівалентно 1500,00 доларів США, в рахунок майбутніх платежів за договором купівлі-продажу, який сторони мали укласти у майбутньому. Але, в обумовлений строк основний договір купівлі-продажу сторони так і не уклали, у звязку із чим, позивач звернулась до відповідача із вимогою повернути кошти сплачені в якості авансу, на що отримала відмову. Посилаючись на викладені обставини та уточнивши свої вимоги позивач просить суд стягнути із [PERSON] на свою користь грошові кошти передані в якості авансу в розмірі 39\~750,00 грн. Учасники справи про день, час та місце судового розгляду повідомлялись відповідно до вимог ст..ст.128-129 ЦПК України. Позивач до суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі. Вимоги уточненого позову підтримує та просить задовольнити (а.с.134). Відповідач в особі представника за довіреністю [PERSON], до суду надав письмову заяву, в якій просить відкласти розгляд справи, задля надання можливості участі у розгляді даної справи відповідача (а.с.135). У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. [PERSON] сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст.. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. В ході судового розгляду справи встановлено, що 14 вересня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір купівлі-продажу (далі - Договір), відповідно до умов якого кучерява І.В. отримала від [PERSON] аванс в сумі 39\~750,00 грн., що еквівалентно 1500,00 доларів США, за продаваємий обєкт нерухомості, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Сторони у вказаному договорі погодили, що основний договір купівлі-продажу вказаної квартири має бути нотаріально укладений не пізніше 15 листопада 2016 року (п.4 Договору). Згідно з частинами першою, четвертою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Достовірно встановлено та не заперечувалось сторонами, що станом на 15.11.2016 року сторони так і не уклали основний договір купівлі-продажу квартири №3 в буд.81 по пр.. Миру у м. Дніпрі. Відповідно до ч.3 ст. 635 ЦК України зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ізст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Правовим висновком, що викладений у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 13.02.2013 року у справі № 6-І76це12 визначено, що внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору. Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справи укладено не було, а вони лише домовились укласти такий договір у майбутньому, то передана однією особою з сторін грошова сума є авансом, який підлягає поверненню. Внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, тобто договору між сторонами, яким визначено предмет та істотні умови. Відповідно до ст.. 571 ЦК України, у разі припинення зобовязання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. Таким чином,\~внесення завдатку\~як способу\~виконання зобовязання\~може мати\~місце лише\~в разі\~наявності зобовязання,\~яке повинно\~було виникнути\~на підставі\~договору купівлі-продажу,\~а тому суд вважає, що грошова сума, що передана позивачем 14.09.2016 року, є авансовим платежем сплаченим за придбання квартири [ADDRESS], у звязку із чим, ці кошти в сумі 39\~750,00 грн. підлягають поверненню [PERSON] [PERSON]. Згідно із ст..263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9\~грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованим, доведеними, законними, у звязку із чим, підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно статті 141 ЦПК України, враховуючи те, що вимоги позову задоволено, судові витрати підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved