Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

20 травня 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] з вимогою «скасувати арешт (архівний запис), зареєстрований 11 листопада 2004 року Першою Київською нотаріальною конторою на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2003 року № 2446/2003, реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №1459633, на квартиру [ADDRESS] , зареєстровану на даний час в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як «нежитлове приміщення», в літ. «А», реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1230870080000», що є предметом позову. 06 червня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва відкрите провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ст. 275 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У відповідності до ст.ст.174, 178 ЦПК України відповідач, отримавши ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі разом з позовною заявою 15 липня 2019 року, будучи обізнаною про розгляд справи, не скористалась своїм правом та не направила до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4 ст. 41 Конституції України). Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. (ст. 319 ЦК України) Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що 18 червня 2002 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Майхеркевич О.І.. Предмет договору - об`єкт нерухомого майна - квартира [ADDRESS] . Відповідно до даних, які внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, міститься запис про арешт (архівний запис), зареєстрований 11 листопада 2004 року Першою Київською нотаріальною конторою на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2003 року № 2446/2003, реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №1459633, на квартиру [ADDRESS] , зареєстрована на даний час в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як «нежитлове приміщення», в літ. «А», реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1230870080000. Як з`ясовано судом, в провадженні Дніпровського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа №2446/2003 (перереєстровано на №2-60/2005) за позовом [PERSON] до [PERSON] , ЗАТ «ПроКредит Банк» про стягнення суми та визнання недійсним договору поруки від 30 вересня 2002 року. 19 січня 2005 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалене рішення про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , ЗАТ «ПроКредит Банк» про стягнення суми та визнання недійсним договору порки від 30 вересня 2002 року. Визнано недійсним договір поруки від 30 вересня 2002 року, укладений між ЗАТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] . Стягнуто із ЗАТ «ПроКредит Банк» на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 20280, 90 грн., сплачений ним за договором поруки від 30 вересня 2002 року, та витрати по сплаті державного мита 202 грн. 80 коп., а всього 20483, 70 грн. 14 квітня 2005 року Апеляційним судом міста Києва ухвалене рішення, яким апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства «ПроКредит Банк» задоволено. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 січня 2005 року скасовано та постановлено нове, яким в позові [PERSON] до [PERSON] , ЗАТ «ПроКредит Банк» про стягнення суми та визнання недійсним договору поруки від 30 вересня 2002 року відмовлено. В межах розгляду цивільної справи, 03 жовтня 2003 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , на майно, що в ній знаходиться, що належить [PERSON] . Матеріали цивільної справи №2446/2003 (перереєстровано на №2-60/2005), яка зберігалась в архіві Дніпровського районного суду міста Києва, знищені за закінченням терміну зберігання. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до п.9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Забезпечення позову -- це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.1, 2 ст. 158 Цивільного процесуального кодексу України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Згідно положень ч. 9 ст. 158 Цивільного процесуального кодексу України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.2006 за №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. Зі змісту ст. 158 ЦПК України слідує, що заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу, на підставі відповідної заяви особи, що бере участь у справі, визначена можливість подання заяви про скасування заходів забезпечення позову особою, щодо якої вжито заходів забезпечення позову, викликана законодавчою необхідністю відновлення прав сторони цивільного процесу, тобто відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі. Виходячи з положень частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Суд керується положеннями статті 16 ЦК України, відповідно до частини 1 якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Процесуальний закон також містить норми, відповідно до яких судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес (статті 1-4 ЦПК України). З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. При цьому за змістом статей 4, 265 ЦПК України позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, не визнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Якщо такого факту не встановлено, позов не підлягає задоволенню. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого статтею 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки предметом позову є вимоги про скасування арешту на об`єкт нерухомого майна, який накладено судом в порядку забезпечення позову в межах розгляду цивільної справи, для скасування заходів забезпечення позову визначено спеціальний порядок, який регулюється положеннями цивільного процесуального кодексу України, та передбачає звернення до суду з відповідною заявою особи, що бере участь у справі, тому заявлені вимоги не підлягають розгляду в порядку позовного провадження. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України) Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. ( ст. 89 ЦПК України) Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про скасування арешту майна, накладений судом, є необґрунтований та таким, що підлягає задоволенню. У відповідності до ст.141 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed