Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

21.11.2017 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], яким просить визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Позивач про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлена, подала заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягала на задоволенні позову. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, до суду не зявився, про причини неявки не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності чи про відкладення розгляду справи не надходило. Третя особа в судове засідання не зявилася. Суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість вимог позивача, перевіривши належність, допустимість, достовірність, достатність доказів, оцінивши докази кожний окремо та у сукупності суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. ст. 13, 77, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. А відповідно до ч. 4 ст. 337 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 22.08.2007, посвідченого Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою, р. № 1-4237, позивач [PERSON] набула 2/3 частини квартири, що розташована: [ADDRESS]. (а.с.9,10). 20.06.2017 за договором купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу [PERSON], р. № 269, позивач [PERSON] набула 1/3 частини квартири, що розташована: [ADDRESS]. (а.с. 11,12). Виникнення права відповідача на користування житловим приміщенням та обсяг цих прав залежить від наявних саме у власника майна прав. Із матеріалів справи не вбачається, що відповідач уклав з позивачем як власником житлового приміщення, будь-який договір щодо житлового приміщення чи узгоджував з ним можливість свого проживання в якості тимчасового мешканця. Проте, сама наявність реєстрації відповідача у належному позивачу житловому приміщенні є порушенням права користування, а тому й порушенням права власності позивача. Відповідно до акту від 13.11.2017, складеного за участю голови правління ОСББ «Дніпровська, 348» встановлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], проте не мешкає за вказаною адресою з грудня 2002 року(а.с.15). Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, тому суд приходить до висновку, що право позивача на користування спірним житловим приміщенням порушено й потребує захисту шляхом визнання відповідача [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . На підставі вищевикладеного та ст.ст.316, 317, 337, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved