Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

21 березня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив усунути перешкоду у здійсненні ним права власності на житловий будинок за адресою вул. Нежибирська (Калініна), 36 в м.Татарбунари Одеської області шляхом позбавлення відповідача права користування зазначеним будинком. В обґрунтування вимог зазначив, що у вказаному будинку, який належить позивачу на праві приватної власності, окрім нього, його дружини та дітей, зареєстрована його донька [PERSON], 22.12.1990року народження, Зазначив також, що протягом останніх семи років відповідач не мешкає у вказаному будинку, її фактичне місце проживання не відоме, відповідач в телефонних розмовах відмовляється добровільно знятися з реєстрації. Крім того вказав, що під час звернення до районного сектору Державної міграційної служби з заявою про зняття [PERSON] з реєстрації, позивач отримав відмову та розяснення, що зняття з реєстрації можливе лише за умови згоди відповідача або за рішенням суду. Посилаючись на те, що реєстрація вказаної особи у будинку [PERSON] порушує його право власника, він позбавлений можливості розпоряджатися ним на власний розсуд, вирішити питання щодо зняття доньки з реєстрації у позасудовому порядку не вбачається можливим, позивач вважав, що є підстави для позбавлення [PERSON] права користування житловим будинком судом. Позивач та його представник, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися. Представник позивача надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив розглядати справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. В судове засідання відповідач, належним чином сповіщена про дату, час та місце розгляду справи, повторно не з'явилася. Про причини неявки суд не повідомила, заперечення проти позову не надіслала. Суд, у звязку з повторною неявкою відповідача та неповідомленням про причини неявки в судове засідання, зі згоди позивача ухвалює заочне рішення у справі в порядку, визначеному главою 8 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні письмові докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними спорудами жилою площею 63,1кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 1149кв.м. та який знаходиться за адресою: вул.Калініна, 36 м.Татарбунари Одеської області. В підтвердження цього факту до матеріалів справи долучено копію договору купівлі-продажу цього будинку, укладеного 13.04.2001 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого державним нотаріусом Татарбунарської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 1169 (а.с.6). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], 22.12.1990року народження, зареєстрована у зазначеному будинку з 14.12.2007року (а.с.а.с.7-10). З акта обстеження матеріально-побутових умов проживання від 18.03.2016року №166 слідує, що що в будинку за адресою вул.Калініна, 36 м.Татарбунари зареєстровані та фактично мешкають власник [PERSON], 1966року народження, його дружина [PERSON], 1968року народження, сини [PERSON], 30.03.1992року народження, [PERSON], 26.10.2001року народження, [PERSON], 18.02.2008року народження, та доньки [PERSON], 20.08.1998року народження, [PERSON], 04.04.2003року народження, [PERSON], 07.03.2005року народження, [PERSON], 12.04.2010року народження, [PERSON], 12.04.2010року народження. У зазначеному акті вказано, що інші троє дорослих дітей, серед яких [PERSON], 22.12.1990року народження, проживають окремо (а.с.11). З відомостей Татарбунарського РС ГУДМС України в Одеській області вбачається , що [PERSON], 22.12.1990року народження, зареєстрована за адресою: [INFO] з 14.12.2007року (а.с.16). Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Кожна особа, згідно з ч.1 ст.15 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів, до яких, зокрема належить припинення дії, яка порушує право (п.3 ч.2 ст.16 ЦК). За ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім'ї власника житлового приміщення на користування та підстави позбавлення такого права визначені положеннями статті 405 ЦК України. Так, відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону, що є особистим сервітутом у розумінні частини 1 ст.401 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, якщо інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що у свою чергу є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, окрім іншого, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З наведених норм законодавства слідує що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. При цьому подальше зняття з реєстрації здійснюється, зокрема, на підставі рішення про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. Зазначене узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України (далі - ВСУ) та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), викладеними у постанові ВСУ від 16.01.2012року у справі №6-57цс11 та у п.39 постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014року №5. З урахуванням того, що відповідач є членом сім'ї [PERSON], при цьому не проживає у житловому приміщенні більше семи років та не бажає у добровільному порядку знятися з реєстрації за адресою проживання позивача-власника будинку, що створює йому перешкоди у розпорядженні нерухомим майном, зокрема, негативно впливає на можливість здійснити відчуження будинку, суд вважає, що є підстави для захисту майнових прав власника шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила права користування будинком. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що при подачі позову, позивач сплатив судовий збір у розмірі 551 грн.20коп.(а.с.1). Докази на підтвердження понесення позивачем інших витрат в матеріалах справи відсутні. За таких обставин, сплачений [PERSON] судовий збір у розмірі 551грн.20коп., підлягає стягненню з відповідача на його користь. З огляду на викладене,

Outcome: approved