Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

1.Стислий виклад вимог і заперечень (аргументів) учасників справи Позивач просить суд витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади м. Одесі в особі Одеської міської ради квартири [ADDRESS] , загальною площею 24,0 кв.м. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення суду від 18.06.2007 року , на підставі якого нежитлове приміщення першого поверху №521, загальною площею 24,0 кв.м. вибуло з власності громади на користь [PERSON] , який к у подальшому було декілька разів відчужене, та добросовісним набувачем якого є [PERSON] , було скасовано , а тому у Одеської міської ради виникло право захисту порушеного права власності шляхом його витребування на підставі п.3 ч.1 ст. 388 Цивільного кодексу України. Представник відповідача заперечуючи проти позовних вимог, вважає. Що у позивача не має право на витребування майна, яке вже реконструйоване і має інші властивості ніж до реконструкції а крім того витребування квартири у добросовісного набувача є втручанням у можливість вільного володіння майном та приведе до суттєвих порушень прав власника без відповідної компенсації. Крім того представник позивача вважає що з боку позивача порушено строк позовної давності на витребування майна. 2. Процесуальні дії у справі Позовна заява надійшла до Київського районного суду м. Одеси 28.12.2018 року ( т.1 а/с 3) та оплачена судовим збором у розмірі 1762,00 грн.( т.1 а/с 1). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.12.2018 року головуючим визначено Луняченко В.О. ( т.1 а/с 36). Ухвалою суду від 02.01.2019 року відкрито провадження у справі у порядку загального провадження ( т.1 а/с 37). 02.01.2019 року ухвалою суду була повернута заява представника позивача про забезпечення позову ( т.1 а/с 49). Ухвалою суду від 02.01.2019 року задоволено клопотання представника позивача та витребувані докази з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради ( т.1 а/с 59). 04.02.2019 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача та забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру (нежиле приміщення) №1-а що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом заборони суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам вчиняти будь-які дії пов`язані з державною реєстрацією речових прав на спірну квартири ( нежиле приміщення), реєстраційний номер нерухомого майна: 231365451101, індексний номер 15696171, номер запису на право власності: 6949683 ( т.1 а/с 78). 13.03.2019 року судом закрито підготовче провадження із призначенням розгляду справи по суті ( т.1 а/с 125). 21.08.2019 року винесено заочне рішення суду яким позовні вимоги Одеської міської ради задоволені в повному обсязі ( т.1 а/с 154). Ухвалою суду від 12.06.2020 року задоволена заява представника відповідача та скасоване заочне рішення із призначення розгляду справи у загальному порядку ( т.2 а/с 39). 17.06.2020 року від представника відповідача надано відзив ( т.2 а/с 42). 08.07.2020 року представником позивача до суду надано відповідь на відзив (т.2 а/с 59). 15.07.2020 року від представника відповідача подана заперечення на відповідь на відзив ( т.2 а/с 74). 03.09.2020 року закрите підготовче провадження із призначенням справи до розгляду по суті ( т.2 а/с 90). 3. Фактичні обставини, встановлені судом та оцінка доказів Як встановлено у судовому засіданні заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.06.2007 року у справі № 2-4456/07 за позовом [PERSON] до Одеської міської ради, третя особа КП «ОМБТІ та РОН» про визнання права власності позовні вимоги [PERSON] задоволено та визнано за останнім право власності на реконструйовану квартиру [ADDRESS] . Відповідно до штампу суду зазначене рішення Київського районного суду м. Одеси набрало законної сили 29.06.2007 року. Згідно з листом Київського районного суду м. Одеси від 24.09.2008 року заяву представника Одеської міської ради про перегляд заочного рішення суду у справі № 2-4456/07 задоволено, рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.06.2007 року скасовано, цивільну справу за вищевказаним позовом перереєстровано за № 2-5963/08 та передано на новий судовий розгляд. 10.01.2008 року нежитлове приміщення 1-го поверху № 521, загальною площею 24,0 кв.м за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради. Відповідно до свідоцтва про право власності на нежиле приміщення першого поверху від 24.12.2007 року № 521 вбачається, що власником зазначеного приміщення є територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради. Свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 01.11.2007 року № 1197, а також відповідно до зазначеного свідоцтва та технічного паспорту на нежиле приміщення зазначене приміщення складається з нежилого приміщення першого поверху, загальною площею 24, 0 кв.м. В подальшому, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05.12.2008 року у справі № 2-5963/08 позов [PERSON] до Одеської міської ради, третя особа КП «ОМБТІ та РОН», про визнання права власності залишено без розгляду. Відповідно до листа КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 14.08.2018 року № 6946-12/170 станом на 31.12.2012 року право власності на нежитлове приміщення 1-го поверху № 521, загальною площею 24,0 кв.м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , - зареєстровано за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01.11.2007 року власником спірного об`єкту нерухомості за адресою: [ADDRESS] , яке складається з 23,72 кв.м, був [PERSON] , за яким право власності на даний об`єкт зареєстровано на підставі рішення суду (справа № 2-4456/07). Відповідно до договору купівлі-продажу від 21.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сорокою Л.З. та зареєстрованого в реєстрі за № 2182, [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] , площею 23,72 кв.м. Надалі, відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.02.2008 року власником квартири за вищевказаною адресою на підставі договору купівлі продажу від 19.02.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Очеретяною І.А. за № 688, став [PERSON] . В подальшому власником квартири за вищевказаною адресою став [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , якому зазначене нерухоме майно належить на підставі договору купівлі-продажу від 10.09.2014 року, серія та номер 4-1298, посвідченого державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори. 4. Норми права , якими врегульовані спірні правовідносини Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ). У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК). Частинами першою та другою статті 16 ЦК визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно зі ст.330 ЦК, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього. Тлумачення ст.330 ЦК свідчить, що виникнення права власності в добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до ст.388 ЦК майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване в добросовісного набувача. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (ст.387 ЦК). Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 5. Обґрунтування мотивів рішення суду с оцінкою аргументів сторін Під час розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу від 10.09.2014 року, який був здійснений у відповідності до вимог законодавства України, а тому є добросовісним набувачем у розумінні вимог Цивільного кодексу України. Права [PERSON] як власника майна захищаються як Конституцією України та Цивільним кодексом Україна так і протоколом 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Стаття 1 Першого протоколу до конвенції містить 3 окремі норми: перша, що виражається в 1-му реченні абз.1 та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в 2-му реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в абз.2, визнає право договірних держав серед іншого контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків утручання в право мирного володіння майном, повинні тлумачитись у світлі загального принципу, закладеного 1-ю нормою. Перша та найбільш важлива вимога ст.1 Першого протоколу до конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності в розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання держоргану в право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти («East West Alliance Limited v. Ukraine», №19336/04, §166-168, ЄСПЛ, від 23.01.2014). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував у схожих фактичних обставинах порушення ст.1 Першого протоколу конвенції (рішення у справі «Gladysheva v. Russia», від 6.12.2011; «Pchelintseva and others v. Russia» від 17.11.2016). Верховним Судом у постанові від 13 листопаду 2019 року у справі № 645/4220/16ц зроблений висновок про те, що конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, завданих таким відчуженням. У відповідності до вимог ч.1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При розгляді даної справи позивачем не було надано належних та допустимих доказів того, що [PERSON] до моменту винесення рішення суду від 18.06.2007 року користувався зазначеним нерухомим майном без відповідних правових підстав. Крім того при розгляді позовних вимог ОМР як власника нежитлового приміщення , суд приймає до уваги, що нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 24,0 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , та є тотожнім об`єктом квартирі №1 а зазначеного будинку ( відповідь КП БТІ від 04.08.2018 р. т.1 а/с 20) став об`єктом комунальної власності 24.12.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 01.11.2007 року №1197 ( т. 1 а/с 16). Тобто на момент винесення рішення виконавчим комітетом та видачі свідоцтва про право власності зазначений об`єкт вже був реконструйованим та був власністю [PERSON] по рішенню суду від 18.06.2007 року , яке набрало законної сили 29.06.2007 року. Дані обставини дозволяють зробити висновок суду про те, що відповідальні особи територіальної громади неналежним чином виконували свій обов`язок щодо перевірки даного об`єкта нерухомості під час підготовки документації на отримання об`єкта нерухомості у власність а потім протягом майже шість років не користувались та не перевіряли стан об`єкту що привело до можливості у 2014 році здійснити відчуження об`єкта нерухомості добросовісному користувачу. Бездіяльність представників територіальної громади в особі Одеської міської ради полягала і в тому, що про існування рішення суду, згідно якого об`єкт нерухомості був визнаний житловим приміщенням та переданий у право власності [PERSON] стало відоме у 2008 році, та саме за заявою представника ОМР у 2008 році рішення суду було скасовано, однак жодних дій по перевірки реєстрації об`єкта нерухомості до 2018 року здійснено не було. Також суд, при розгляді справи враховує той факт, що спірний об`єкт нерухомості в даний час є житловим приміщенням та місцем проживання відповідача, а тому витребування даного приміщення окрім втручання у права власності добросовісного набувача буде втручанням і в право на житло, яке захищено Конституцією України, Цивільним кодексом України та статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, в якої проголошено, що 1. Кожен має право на повагу до його приватного i сiмейного життя, до житла і до таємницi кореспонденції. 2. Органи державної влади не можуть втручатися у здiйснення цього права iнакше ніж згiдно із законом, і коли це необхiдно в демократичному суспiльствi в iнтересах нацiональної i громадської безпеки або економiчного добробуту країни, з метою запобiгання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралi або з метою захисту прав i свобод iнших осіб». Суд також приймає до уваги що тривалий час після придбання спірного приміщення відповідач несе витрати по оплаті комунальних послуг, що також свідчить про вільне і мірне користування майном у вигляді житлового приміщення добросовісного набувача. З боку представника позивача не надано доказів що подібне втручання є необхідним та не приведе до суттєвих порушень житлових прав відповідача. Системний аналіз зазначених обставин дозволяє суду дійти до висновку, що позовні вимоги , пов`язані із витребуванням у добросовісного набувача житлового приміщення, є обґрунтованими та доведеними та не приведе допокладання на добросовісного набувача індивідуального та надмірного тягаря, що є неприпустимим порушенням його прав та законних інтересів. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed