Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

1.Позиція позивача. Позивач [PERSON] звернувся 15.03.2017 року з цивільним позовом до [PERSON] «про визнання права власності, виселення та проведення реєстраційних дій», яким прохає: - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 31,8 кв.м, житловою площею 16,7 кв.м; - визнати право власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 31,8 кв.м, житловою площею 16,7 кв.м, за [PERSON] на правах власника; - виселити [PERSON] із квартири [ADDRESS] ; - зобов`язати органи реєстрації місця проживання у місті Кам`янське Дніпропетровської області зняти з реєстрації відповідача з квартири [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, 18 листопада 2015 року, Заводським районним судом міста Дніпродзержинськ було винесено рішення « витребувати нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] загальною площею 31.8кв.м ., житловою площею 16,7 кв.м., від [PERSON] .» згідно статті 388 ЦК України. Рішення набрало законної чинності 23 травня 2016 р. Судом було встановлено та доведено, що квартира [ADDRESS] Загальною площею 31.8 кв.м., житловою площею 16,7 кв.м. Вибула не з волі [PERSON] . Також було встановлено що позивач, [PERSON] , є спадкоємцем та таким який прийняв спадщину від свого батька [PERSON] , який помер [INFO] . Отже спадкоємець набув право власності на спірну квартиру. Під поняттям «витребувати» слід розуміти фактична зміна власника. Отже з дати набрання законної чинності судового рішення від 8 листопада 2015 року, власником є позивач, [PERSON] . Звернувшись до Державної виконавчої служби України та до держаної реєстраційної служби України позивач не зміг Виконати рішення суду, так як, ні в законі України «про державну виконавчу службу», ні в законі України «про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» немає поняття «ВИТРЕБУВАТИ». Позивачем було подано до Заводського суду заяву про роз`яснення рішення суду без зміни самого рішення. Але 10.03.2017 року було відмовлено в роз`яснені рішення суду тому що, неможливо роз`яснити таке рішення без зміни самого рішення. В статті 109 ЖК України вказано що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Добровільно залишити житлове приміщення відповідач [PERSON] не хоче. 2. Позиція відповідача. Відповідач, [PERSON] подала відзив на позов в якому зазначила, На обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинськ від 18.11.2015 р. був задоволений позов [PERSON] до неї про витребування нерухомого майна,- квартири [ADDRESS] . Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін. У позові вказується, що при зверненні [PERSON] до Державної реєстраційної служби на предмет реєстрації за ним права власності на квартиру йому було відмовлено з посиланням на те, що законодавство України не містить такої підстави для реєстрації венного права як рішення суду про ВИТРЕБУВАННЯ майна, що й спонукало позивача звернутися з цим позовом до суду. Не заперечуючи проти означених у позові обставин, у той ж час слід зауважити, що звернення [PERSON] за захистом своїх прав здійснено без дотримання ВИМОГ Процесуального Законодавства. Однак, при цьому в якості учасників процесу відповідні державні служби до участі у судовому процесі не залучає. Більш того, у пункті 5 своєї прохальної частини позову він просить ЗОБОВ`ЯЗАТИ органи реєстрації місця проживання у м. Кам`янське зняти мене з реєстрації у квартирі. По-перше, суд не може будь кого зобов`язувати, якщо цей ''будь- хто» не залучається до участі у справі. По-друге, подібна вимога повинна бути адресована конкретній особі, а не надавати суду підставу для виходу за межі позовних вимог і самостійно обирати відповідну особу. Рівним чином таке ж можна сказати й щодо скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Також слід звернути увагу на недотримання при зверненням до суду вимог пунктів 5 та 6 частини 3 статті 175 ЦПК, які вимагають від позивача: виклад обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися. Ці вимоги позивачем не виконані в основній, головній частині його позовної заяви, а саме, щодо викладання обставин, що спонукали його звертатися з цим позовом до суду. У позовній заяві він вказує, що після набрання законної сили рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинськ від 18.11.2015 р. він звернувся до Державної реєстраційної служби стосовно реєстрації за ним права власності на квартиру, але йому у здійсненні такої реєстрації було відмовлено. Однак, ніяких доказів такого звернення і прийнятого за результатом його розгляду рішення позивач не надав, у той час як положення статей 12 та 81 ЦПК вказують на обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 3. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи. 15.03.2017 року позивач [PERSON] звернувся до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовом до [PERSON] «про позбавлення права власності». 16.03.2017 року позовну заяву залишено без руху. 28.04.2017 року ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрито провадження по справі. 26.04.2018 року ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області визначено розглядати у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 05.11.2018 року ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області провадження зупинене за клопотанням представника відповідача, у зв`язку з тим, що Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.09.2018 року, призначено розгляд апеляційної скарги на вирок Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25.0.2018 року, за обвинуваченням [PERSON] у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 190, ч.3,4 ст. 358 КК України, посилаючись на пов`язаність сторін між собою. 08.02.2019 року ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області провадження по справі відновлено, та призначено до розгляду. Позивач [PERSON] , користуючись своїм правом подав заяву про проведення судового розгляду за своєю відсутності (а.с. 37). Відповідач, [PERSON] , будучи належним чином сповіщеною про дату, час та місце судового розгляду, до судового засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомила, відзив на позовні вимоги подала в становлений термін, судові повістки - виклики направлені відповідачеві на адресу її реєстрації. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. 4. Фактичні обставини встановлені судом. Позивач [PERSON] звернувся 15.03.2017 року з цивільним позовом до [PERSON] «про визнання права власності, виселення та проведення реєстраційних дій», яким прохає: - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 31,8 кв.м, житловою площею 16,7 кв.м; - визнати право власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 31,8 кв.м, житловою площею 16,7 кв.м, за [PERSON] на правах власника; - виселити [PERSON] із квартири [ADDRESS] ; - зобов`язати органи реєстрації місця проживання у місті Кам`янське Дніпропетровської області зняти з реєстрації відповідача з квартири [ADDRESS] . 10 жовтня 2018 року Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області у відкритому судовому засіданні розглянув кримінальне провадження № 12014040800002143 за обвинуваченням [PERSON] , [INFO] , у скоєні кримінального правопорушення передбаченого ст. ст. 190 ч. 2, 358 ч. 3,4 КК України, та ухвалив визнати винною та призначити покарання (а.с. 85-98). Ухвалою від 03 грудня 2018 року Дніпровського апеляційного суду Вирок Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області скасовано. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Правові норми законодавства застосовані судом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Процедура скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) здійснюється із дотриманням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон), Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127, а також щодо технічної можливості скасування запису - пункту 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1141 (зі змінами). Адміністративні послуги щодо скасування державної реєстрації прав до Державного реєстру прав надаються через Центри надання адміністративних послуг районних державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування (міст обласного значення), державними реєстраторами суб`єктів державної реєстрації прав виконавчих органів сільських, селищних та міських рад, акредитованими суб`єктами та нотаріусами. Виходячи із вимог Закону, то однією із умов скасування державної реєстрації права власності, обтяження та іншого речового права (далі - державна реєстрація прав) є рішення суду, яке набрало законної сили. Так, згідно статті 26 Закону передбачено, що запис про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень держаними реєстраторами вноситься до Державного реєстру прав у разі скасування на підставі рішення суду: - рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; - документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; - скасування записів про проведену державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Крім цього, вказаною нормою Закону визначено, що у разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав державним реєстратором вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Частиною п`ятою статті 26 Закону встановлено, що внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора здійснюються в порядку, передбаченому для державної реєстрації прав. 6. Висновки та мотиви прийнятого рішення. Запис про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень вноситься до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, скасування записів про проведену державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Запис Державного реєстру речових прав на нерухоме майно скасовується у разі скасування на підставі рішення суду рішення про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Запис про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень вноситься до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у випадку скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень за результатами розгляду скарги Міністерством юстиції України в порядку статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У разі скасування на підставі рішення суду рішення про відмову в державній реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також у випадку скасування рішення про відмову в державній реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень за результатами розгляду скарги Міністерством юстиції України, його територіальними органами в порядку статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вноситься запис про скасування відповідного рішення та відновлюється розгляд документів за відповідною заявою у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Статтями 328, 329 ЦК передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі статтею 330 ЦК якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статі 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього. Відповідно до статей 386, 387 ЦК держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК встановлено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто цей позов спрямовано на захист права власності. Спір має приватноправовий характер і розглядається в порядку цивільного судочинства. Верховний Суд в своїй Постанові від 15 травня 2019 року №522/7636/14-ц, зазначає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року №1952-IV.Пунктом 5 частини першої статті 19 закону №1952-IV визначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. За змістом статті 26 цього закону, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. В даному випадку, вимоги про скасування державної реєстрації, пов`язані з ухваленням рішення по суті спору щодо витребування майна. Так само у ЦПК зазначено, що метою цивільного судочинства визначено ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Саме власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК). Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року (провадження №6-2407цс15)). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року (провадження №6-140цс14), власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК. Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті). За змістом статті 388 ЦК майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження №6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 5 грудня 2018 року (провадження №14-247цс18 та №14-179цс18). Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким. Враховуючи викладене, та те що позивачем [PERSON] , не залучено до участі у якості третіх осіб, орган, що здійснює Державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та те, що позивач повинен довести той факт, що є порушення його цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, суд відмовляє в задоволені позовних вимог в повному обсязі. 7. Судові витрати. Щодо стягнення судових витрат, позивач сплатив судовий збір при подачі позовної заяви, а у відповідності до ст.141ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, покладається - на позивача.

Outcome: dismissed