Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

21.12.2017р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Дніпровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на ? частини квартири [ADDRESS], розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с. № 3 - 7 т. № 1). Ухвалою суду від 17.05.2018р. за клопотанням позивача витребувано докази - витребувано від Першої дніпровської державної нотаріальної контори спадкову справу, заведену після смерті [PERSON] (а.с. № 67 т. № 2). Ухвала суду виконана 05.06.2018р. (а.с. № 70-80 т. № 2) В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що йому на праві власності належить 1/4 частина однокімнатної квартири, яку він отримав від [PERSON] за договором дарування, укладеного 05.05.2007р. Інші 3/4 частини належали на праві власності [PERSON], [INFO]. Після смерті свого чоловіка - [PERSON], вона жила одна в квартирі. [INFO] [PERSON] померла, виписана з квартири у зв'язку зі смертю [PERSON] (який подарував ? частину квартири) є сином [PERSON] і пасинком [PERSON] Він завжди жив окремо, ніколи не проживав і не був зареєстрований у зазначеній квартирі. Зазначає, що з момент отримання ? частини кварти у дар (05.05.2007р.) він вважав, що на інші 3/4 частини квартири ніхто не претендує, оскільки після смерті [PERSON] ніхто квартирою не цікавився, не сплачував кошти за її утримання. Під час укладення договору дарування у нотаріальній конторі йому не повідомляли про наявність спадкової справи, оскільки він не був родичем [PERSON] Тому у нього склалося враження, що спадкоємців немає або вони не зацікавлені в оформленні спадщини. Позивач один з 08.06.2007р. зареєстрований у квартирі. Користується квартирою більше 10-ти років. За час проживання зробив ремонт, сплатив заборгованість за комунальні послуги, продовжує сплачувати комунальні платежі. Користувався квартирою безперервно і відкрито, приймав участь у зборах мешканців будинку, в облаштуванні двору та прибиранні місць загального користування. Ніхто не пред'являв до нього вимог про виселення. Оскільки померла [PERSON] не була родичкою позивача, тому він не може успадкувати спірну частину квартири. Оформити своє право власності можливо лише у порядку набувальної давності. Враховуючи викладене, посилаючись на ст. 344 ЦК України, просив визнати за ним право власності за ? квартири за набувальною давністю. Відповідач позов не визнав, надав 02.10.2018р. письмовий відзив на позов (а.с. № 94 - 96 т. № 2), в якому відзначив, що позивачем не надано доказів того, що протягом всього часу володіння квартирою він був необізнаним про власника квартири, що на квартиру не претендують інші особи, а він її отримав з підстав, достатніх для набуття права власності. Навпаки, він у позовній заяві зазначає, що знав про те, що власником 3/4 частини квартири була [PERSON] Отже, позивач лише на підставі своїх припущень вселився у квартиру і користується її спірною частиною без жодної правової підстави. Як наслідок, володіння не можна вважати добросовісним. Також звертає увагу суду на те, що позивач є громадянином тієї ж країни, що і законний власник спірного майна, тому існує вірогідність, що позивачеві можуть бути відомі потенційні спадкоємці, якщо буде підтверджений факт смерті власника спірної квартири. Крім того, за правилами ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно-за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно-за його місцезнаходженням. Крім того, на думку Дніпровської міської ради позивач не надав доказів відкритого і безперервного володіння 3/4 частиною спірної квартири протягом десяти років. Копії квитанцій про сплату комунальних послуг не є належними доказами тривалого користування, оскільки з них не зрозуміло, за яку саме частину квартири вони сплачені - чи за частину, яка належить на праві власності позивачеві, чи за всю квартиру. Квитанції про сплату за будівельні матеріали не є належним підтвердженням здійснення ремонту всієї квартири. Враховуючи викладене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач 12.10.2018р. надав відповідь на відзив (а.с. № 98-102 т.№2), у якому не погодився із доводами відповідача про безпідставне вселення у квартиру, адже вселився він як власник ? частини квартири. Квартира є однокімнатною, а тому є неподільною у розумінні ч. 2 ст. 183 ЦК України, що унеможливлює користування лише своєю часткою. Наполягає на достатності підстав для набуття квартири у власність і добросовісності володіння, оскільки [PERSON] померла [INFO], а позивач вселився до квартири лише після набуття своєї частки у власність, зареєструвався і став проживати з 08.06.2007р. Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності [PERSON] на 3/4 частини квартири припинилось [INFO] у зв'язку зі смертю. Позивач набув право власності на 1/4 квартири через 2,5 роки після її смерті. На момент набуття у власність 1/4 частини квартири він вважав, що на решту 3/4 частини не претендують інші особи, тому що за 11,5 років фактичного володіння ніхто квартирою не цікавився, не сплачував за її утримання, що вказує на те, що на момент заволодіння він не знав і не міг знати хто являється власником. Спадкоємці до нього не з'являлись, спірна частка квартири відумерлою не визнавалася. Не погодився із твердженнями відповідача про відсутність доказів відкритого і безперервного володіння ? квартири протягом 10-ти років з огляду на те, що він міг сплачувати комунальні платежі лише за свою частину квартири. У довідці про склад сім'ї вказано, що в квартирі зареєстрований лише він один, а відповідними квитанціями підтверджена своєчасна сплата комунальних послуг, наявні довідки про відсутність заборгованості по всій квартирі. Представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] (діє на підставі ордеру від 18.12.2017р. - а.с. № 61 т.№ 2) в судовому засіданні 13.11.2018р. позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, а також стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. Представник відповідача ДМР - Касьянова Н.В. (діє на підставі довіреності від 17.01.2017р. - а.с. № 85 т. № 2) в судовому засіданні 13.11.2018р. заперечувала проти задоволення позову з підстав, які відкладені в письмовому відзиві на позов. Підготовче судове засідання по справі проведено 17.10.2018р. у відповідності до вимог ст. 197 та п.3 ч.2 ст. 200 ЦПК України, за результатами якого задоволено клопотання позивача про допит свідків та справу призначено до судового розгляду (а.с. № 84, 85, 106 т. № 2). При розгляді справи в судовому засіданні відповідно до положень ч.1 ст. 247 ЦПК України здійснювалась повна фіксація судового процесу технічними засобами. Суд, вислухавши в судовому засіданні представників сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази у відповідності до положень ст. 89 ЦПК України, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Як встановлено судом [PERSON] належить на праві власності 1/4 частина однокімнатної квартири [ADDRESS], розташованої за адресою: [ADDRESS], що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування від 05.05.2007р., укладеним з [PERSON] і витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.06.2007р. №14771471 (а.с. № 8, 9 т. № 1). Як зазначає позивач, дарувальник - [PERSON] є пасинком [PERSON] Інші 3/4 частини належали на праві власності самій [PERSON], [INFO], що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.11.2017р. №105804310 (а.с. № 10, 11 т. № 1). Як вбачається з технічного паспорта на квартиру станом на 13.04.2007р. власниками квартири спочатку були [PERSON] (3/4) і [PERSON] (1/4). Позивач стверджує, що після смерті чоловіка - [PERSON] (батька [PERSON]), [PERSON] жила одна в квартирі. [INFO] [PERSON] померла у віці 89 років, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], яке видано відділом реєстрації смерті в м. Дніпропетровську 01.04.2005р. (а.с. № 75 т. № 2). У відповідь на адвокатський запит про надання інформації про смерть [PERSON], [INFO], листом від 02.01.2018р. № 6800/03.1-41 відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації ГТУЮ у Дніпропетровській області повідомлено, що [PERSON] померла [INFO], про що наявний актовий запис про смерть № 2822 від 01.04.2005р. здійснений відділом реєстрації смерті [PERSON] МУЮ (а.с. № 51 т. № 2). На підставі заяви сина [PERSON] - [PERSON], [INFO]. Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 06.04.2005р. відкрита спадкова справа. Як вбачається з матеріалів спадкової справи, свідоцтво про право на спадщину [PERSON] не отримував, між тим 06.04.2005р. подав відповідну заяву про прийняття спадщини (а.с. № 71 зв.сторінка, 71 - 82, т. № 2). У відповідь на адвокатський запит про надання інформації про смерть [PERSON] [INFO]., листом від 25.06.2018р. № 3457/03.1-41 відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації ГТУЮ у Дніпропетровській області повідомлено, що [PERSON] помер [INFO], про що наявний актовий запис про смерть № 9402 від 30.11.2007р. здійснений відділом реєстрації смерті [PERSON] МУЮ (а.с. № 90 т. 2). Як видно з довідки про склад сім'ї №1673 від 03.05.2007р. [PERSON] з 08.06.1979р. і до дня смерті була зареєстрована у квартирі, виписана у зв'язку зі смертю 20.05.2005р. (а.с. № 15 т. № 2). Позивач зареєстрованій у квартирі з 08.06.2007р., що підтверджено відміткою у паспорті [PERSON] про реєстрацію місця проживання, довідками про склад сім'ї № 2014 від 14.06.2007р., № 3636 від 10.10.2018р. (а.с. № 17 т. № 1, а.с. № 14, 103 т. № 2). Позивач вважав, що на решту 3/4 частини квартири ніхто не претендує, оскільки від самого дня смерті [PERSON] (з [INFO]) і до набуття частини квартири у дар (05.05.2007р.) ніхто квартирою не цікавився, не сплачував кошти за її утримання. Під час укладення договору дарування у нотаріальній конторі йому не повідомляли про наявність спадкової справи, оскільки він не був родичем [PERSON] Тому у нього склалося враження, що спадкоємців немає або вони не зацікавлені в оформленні спадщини. На підтвердження утримання квартири і відкритого користування нею позивачем долучено до матеріалів справи копії договорів на виконання ремонтних робіт, квитанцій і товарних чеків на будівельні матеріали і вироби (а.с. № 37 - 100 т. № 1), копії квитанцій про сплату заборгованості з лютого 2005р. по червень 2007р., сплату за комунальні послуги по всій квартирі (а.с. № 101 - 250 т. № 1, а.с. № 1 - 39 т. № 2). Щодо вимог позивача про набуття права власності за набувальною давністю суд зазначає. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Тобто, виходячи зі змісту згаданої норми закону, особи, що мають право на придбання права власності на майно за набувальною давністю, мають бути законними добросовісними володільцями цього майна протягом установленого законом строку. Володілець є добросовісним, якщо він не знав і не міг знати про те, що ця річ належить іншій особі. Отже, умовами набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне заволодіння чужим майном та володіння чужим майном протягом певного строку. Як роз'яснено у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму, враховуючи положення ст.ст. 335 та 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 16.01.2018р. (провадження № 61-183св17), яка може бути застосована судом першої інстанції при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин (ч. 4 ст. 263 ЦПК України), давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Як роз'яснено у п. 6 Листа ВССУ від 28.01.2013р. № 24-152/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Як встановлено судом, позивач є власником лише ? спірної квартири. 3/4 частки спірної квартири на день звернення до суду власника не мають, оскільки її попередня власниця [PERSON] померла [INFO], а після її смерті ніхто її частину не успадкував, єдиний спадкоємець помер [INFO], а позивач не є родичем померлої [PERSON], не проживав з нею у спірній квартирі на момент смерті. Суд звертає увагу й на те, що позивач придбав частку квартири і вселився до неї у 2007р. вже після смерті [PERSON] (померла у 2005 році). Після її смерті спадщину прийняв [PERSON] у порядку ст. 1272 ЦК України (у відповідній редакції) як такий, що в квітні 2005р. звернувся із заявою про прийняття спадщини (а.с. № 71 зворотня сторінка т. № 2). Саме у той період, коли потенційний спадкоємець мав успадкувати свою частку квартир, позивач придбав її частину, що сталося за шість місяців до смерті спадкоємця [PERSON] (помер [INFO]). З аналізу хронологічної послідовності подій можна встановити, що на момент придбання ? частки квартири позивачем і фактичного заволодіння (вселення) у квартиру, інші ? частки належали спадкоємцю [PERSON] - [PERSON] На момент вселення позивачеві достеменно було відомо про те, що він володіє лише ? частиною квартири, хоча його вселення було безперешкодним. Окрім того, зі змісту позову не вбачається, що між позивачем і [PERSON] за її життя або з дарувальником - її пасинком [PERSON] була досягнута домовленість щодо набуття у власність решти 3/4 квартири. Не відомо позивачу й місце знаходження пасинка померлої [PERSON] та ті обставини, чому він, як родич померлої, не займався оформленням спадщини. Ці обставини зазначала й представник позивача в судовому засіданні 13.11.2018р. на запитання головуючого. Зі змісту позову видно, що позивач сам стверджує, що завжди знав про те, що він не є власником ? квартири, а вона належала [PERSON] При цьому вважав, але не був впевнений, що спадкоємців на цю частку немає. Отже, позивач був добросовісним набувачем лише своєї частки, а не всієї квартири. Оцінюючи надані позивачем показання свідків [PERSON].(сина позивача), [PERSON] (сусідки позивача),[PERSON] (сусіда позивача), які були допитані 13.11.2018р.(а.с. № 108-113 т. № 2), про проживання позивача у квартирі з 2007р., докази здійснення ремонту, сплати комунальних платежів, суд доходить висновку, що ними дійсно підтверджений факт тривалого (протягом 10-ти років) і безперервного володіння квартирою, проте такий факт не є безумовною підставою для набуття права власності на майно у порядку набувальної давності без урахування дотримання правила добросовісного заволодіння. Сам по собі факт вселення [PERSON] у червні 2007р. до спірної квартири і користування усім жилим приміщенням, не є підставою набуття нерухомого майна за набувальною давністю за відсутності факту добросовісного заволодіння (за правочином чи як безхазяйною річчю), якого судом не встановлено. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З огляду на зазначені вимоги закону, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю на ? спірної квартири задоволенню не підлягає. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд виходить з того, що у задоволенні вимог [PERSON] до ДМР відмовлено, а тому судові витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 3750грн.01коп. (а.с. № 2 т. № 1) відносяться на рахунок позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed