Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

19 червня 2019 року [PERSON] звернувся до Роменського міськрайонного суду Сумської області із вказаним позовом. 17 жовтня 2019 року цивільна справа в порядку ч. 6 ст. 31 ЦПК України надійшла до Липоводолинського районного суду Сумської області із Сумського апеляційного суду. Свою позовну заяву [PERSON] обґрунтовує такими обставинами. Його засуджено вироком Апеляційного суду Черкаської області від 24 березня 2004 року до довічного позбавлення волі. З 4 травня 2005 року він відбуває покарання у Державній установі «Роменська виправна колонія № 56». 30 листопада 2016 року працівники колонії вручили йому листа Роменського міськрайонного суду Сумської області від 28 листопада 2016 року №585/2907/16-ц/23960/2016, у якому було вказано про неможливість надати йому копію довідки, що містилася у цивільній справі, яка перебувала в Апеляційному суді Сумської області. Зазначеного листа суду виправна колонія вручила йому у відкритому вигляді, зареєструвавши у Журналі обліку вхідної кореспонденції осіб, які тримаються в установі 30 листопада 2016 року за №5299, проставивши відповідний відбиток печатки на ньому. Вказує, що цей лист був адресований йому особисто, тому колонія, не маючи відповідного судового рішення про дозвіл на перегляд його кореспонденції, не дотрималася положень ст. 31 Конституції України, п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 306 ЦК України, ч. 1 ст. 14 КПК України, ч. 2 ст. 7, ч. 4 ст. 113 КВК України, п. 5 Розділу ІІ Інструкції з організації та перегляду кореспонденції (листування), осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 липня 2013 року № 1304/5, порушивши його право на таємницю кореспонденції від суду. Вважаючи, що Роменський міськрайонний суд Сумської області направив йому вказану кореспонденцію з порушенням норм процесуального права, що призвело до порушень його прав адміністрацією колонії, а Державна казначейська служба України уповноважена на безспірне списання коштів з державного бюджету України, зазначив, що ці державні органи несуть солідарну відповідальність за порушення його права на таємницю кореспонденції від суду, тому за його клопотанням у якості співвідповідачів було залучено державу Україна в особі Роменського міськрайонного суду Сумської області та Державну казначейську службу України. Зазначає, що вказаними діями виправної колонії йому було завдано моральної шкоди, у виді нервового потрясіння та тривалої нервової напруги, що стало психологічним тягарем для нього, порушено звичайний хід його життя, посилилися його душевні страждання. Із урахуванням глибини та тривалості перенесених душевних страждань, позивач просить стягнути з ДУ «Роменська виправна колонія (№ 56)» на свою користь 1000 грн. моральної шкоди. ДУ «Роменська виправна колонія (№ 56)» у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнала, заперечення мотивувала тим, що 29 листопада 2016 року працівником канцелярії було отримано поштове відправлення, яким Роменський міськрайонний суд Сумської області направив лист від 28 листопада 2016 за № 585/2907/16-ц/23960/2016. Оригінал цього поштового конверта не зберігся, тому підстави для ствердження, кому саме його було адресовано та чи були вчинені порушення працівниками колонії, відсутні. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, вважає, що підстави для її стягнення на користь позивача відсутні, оскільки позивач не надав належних доказів про спричинення йому діями відповідача моральної шкоди. Однак у силу положень підп. 11 п. 16-1 Розділу XV «Перехідні положення», ст. 131-2 Конституції України, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 58, ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України вказаний відзив не береться судом до уваги, оскільки підписаний представником ДУ «Роменська виправна колонія (№ 56)» за довіреністю - юрисконсультом установи Трухан Л.С. , а не керівником установи чи адвокатом за договором про надання правничих послуг. Відповідач держава Україна в особі Роменського міськрайонного суду Сумської області у своєму відзиві на позов позовні вимоги також не визнав. Вказав, що надіслання судом кореспонденції узгоджувалося з положеннями ч. 7 ст. 130 ЦПК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), яка передбачала, що якщо учасник справи перебуває під вартою або відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, повістка та інші судові документи вручаються йому під розписку адміністрацією місця утримання учасника справи, яка негайно надсилає розписку та письмові пояснення цього учасника справи до суду. Крім того, вказує, що сама констатація факту завдання моральної шкоди позивачеві не може бути беззаперечною підставою для її відшкодування без доведеності її заподіяння та наявного причинного зв`язку між діями відповідача і наслідками. Державна казначейська служба України своїм правом на відзив на позов не скористалася. Позивач [PERSON] у судовому засіданні в режимі відеоконференції заявлені позовні вимоги підтримав та просив стягнути з ДУ «Роменська виправна колонія (№ 56)» 1000 грн. відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок порушення його права на таємницю кореспонденції. Додатково вказав, що позовних вимог до інших відповідачів не заявляв та не заявляє. Представники відповідачів до суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від суду та колонії маються заяви про розгляд справи за відсутності їхніх представників. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. [PERSON] , [INFO] , засуджений вироком Апеляційного суду Черкаської області від 24 березня 2004 року до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна. Із 4 травня 2005 року позивач відбуває покарання в Державній установі «Роменська виправна колонія (№56)» (а.с.6). 30 листопада 2016 року відповідач вручив [PERSON] у відкритому вигляді лист Роменського міськрайонного суду Сумської області від 28 листопада 2016 року № 585/2907/16-ц/23960/2016, у якому [PERSON] повідомлялося про неможливість надати копію довідки Роменської ВК-56 у зв`язку зі знаходженням цивільної справи № 585/2907/16-ц на розгляді в Апеляційному суді Сумської області. Даний лист відповідач зареєстрував в Журналі обліку вхідної кореспонденції осіб, які тримаються в установі 30 листопада 2016 року за вхідним № 5299, про що свідчить відбиток печатки колонії з відповідним реєстраційним індексом на супровідному листі (а. с. 7, 20, 21). Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За змістом ст. 31 Конституції України кожному гарантується таємниця листування. Винятки можуть бути встановлені лише судом у випадках, передбачених законом, з метою запобігти злочинності чи з`ясувати істину під час розслідування кримінальної справи, якщо іншим способом одержати інформацію неможливо. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 306 ЦК України фізична особа має право на таємницю листування, телеграм, телефонних розмов, телеграфних повідомлень та інших видів кореспонденції. Порушення таємниці кореспонденції може бути дозволено судом у випадках, встановлених законом, з метою запобігання злочинові чи під час кримінального провадження, якщо іншими способами одержати інформацію неможливо. Частинами 3,4 статті 113 КВК України визначено, що кореспонденція, яку одержують і надсилають засуджені до відбування покарання у виправних колоніях мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання, середнього та максимального рівня безпеки, підлягає перегляду. Кореспонденція, яку засуджені адресують Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини, Європейському суду з прав людини, а також іншим відповідним органам міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, уповноваженим особам таких міжнародних організацій, суду та прокуророві, перегляду не підлягає і надсилається за адресою протягом доби з часу її подачі. Кореспонденція, яку засуджені одержують від зазначених органів та осіб, перегляду не підлягає. Аналогічна норма зазначена в абзаці 7 пункту 1 Розділу XII Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань від 29 грудня 2004 року № 2186/5. Крім того, абз. 2 п. 4 Розділу 1 Інструкції з організації та перегляду кореспонденції (листування), осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 липня 2013 року № 1304/5 (далі - Інструкція № 1304/5) передбачено, що кореспонденція, яку засуджені чи особи, взяті під варту, адресують Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також іншим відповідним органам міжнародних організацій членом або учасником яких є Україна, уповноваженим особам таких міжнародних організацій, до суду та прокуророві чи захиснику у кримінальному провадженні, що здійснює свої повноваження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України, перегляду не підлягає і надсилається адресату протягом доби з часу її подачі. Кореспонденція, яку засуджені та особи взяті під варту, одержують від зазначених органів та осіб, перегляду не підлягає. Згідно з п. 5 Розділу II Інструкції №1304/5 кореспонденція, що надійшла від зазначених в абзаці 2 пункту 4 цієї Інструкції органів (осіб), засудженим (особам, узятим під варту) вручається протягом доби у запечатаному вигляді (конверті). Зазначена вхідна кореспонденція у закритому вигляді реєструється в Журналі з приміткою Закритий конверт. Відповідно до ч. 7 ст. 130 ЦПК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) якщо учасник справи перебуває під вартою або відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, тримання у дисциплінарному батальйоні військовослужбовців, обмеження волі, арешту, повістка та інші судові документи вручаються йому під розписку адміністрацією місця утримання учасника справи, яка негайно надсилає розписку та письмові пояснення цього учасника справи до суду. Проте, зазначені норми ЦПК України не вказують на те, що кореспонденція суду вручається у відкритому вигляді. Встановленими судом обставинами та матеріалами справи підтверджується факт порушення ДУ «Роменська ВК (№ 56)» права [PERSON] на таємницю листування, а також порушення вимог Інструкції з організації та перегляду кореспонденції (листування), осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 липня 2013 року № 1304/5. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав може бути, зокрема, і відшкодування моральної шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). За змістом п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно зі ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті ( ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини завдавача шкоди. Також суд уважає, що передача працівниками колонії позивачу кореспонденції від місцевого суду у незапечатаному вигляді призвела до появи у позивача емоційного дискомфорту та емоційної напруги, які є різновидом душевних страждань позивача в розумінні п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України. За відсутності у матеріалах справи належних та допустимих доказів істотного погіршення стану фізичного та психічного здоров`я позивача, істотної зміни його звичайного життєвого укладу під час відбування покарання у виправній колонії, суд, з метою ефективного національного захисту особистого немайнового права позивача під час відбування ним покарання, з врахуванням принципу розумності й справедливості та беручи до уваги те, що відшкодування моральної шкоди повинно бути спрямоване на досягнення сатисфакції і не може бути джерелом до збагачення позивача, тому визначає розмір відшкодування моральної шкоди в 100 грн., у такий спосіб частково задовольнивши позов. Позовні вимоги до Державної казначейської служби України та держави Україна в особі Роменського міськрайонного суду Сумської області Карпенком І.І. не заявлялися, тому підстави для вирішення судом позову до цих відповідачів відсутні. Суд звільнив позивача від сплати судового збору в силу його складного майнового стану. За змістом ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України та з урахуванням часткового (на 10%) задоволення позову до ДУ «Роменська виправна колонія № 56», із цього відповідача на користь держави слід стягнути 76 грн. 84 коп. судового збору (768 грн. 40 коп. х10 %).

Outcome: partial