Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

19 травня 2014 року, представниця позивачів ТОВ «Україна - 2010» звернулася до суду з позовом, який в подальшому неодноразово уточнювала та в кінцевій редакції якого, просила суд, стягнути з відповідачки на свою користь вартість безпідставно набутого майна в сумі 277342,48 грн. з покладенням на відповідачку всіх судових витрат по справі, з посиланням на договір оренди землі № 57 від 15.08.2003 р. та додаткової угоди до нього від 15.08.2003 р., укладених між позивачами (правонаступниками ЗАТ «Україна») та відповідачкою, відповідно до умов яких остання передала, а позивачі прийняли у строкове платне володіння та користування земельну ділянку площею 4,49 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Овідіопольської с/р, масив [ADDRESS], яка належить відповідачці на підставі державного акту про право приватної власності на землю серії Р1 № 499864 від 21.07.2003 р., яка була передана позивачам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, терміном на 5 років зі сплатою орендної плати в сумі 743,64 грн. та підлягає індексації відповідно до діючого законодавства України та вноситься орендарем в натуральній формі, шляхом передачі орендодавцю сільськогосподарської продукції, зазначивши при цьому, що вартість багаторічних рослин, які були придбані і посаджені позивачами на вказаній земельній ділянці складає 134673,30 грн., а здійснення розвитку винограднику та його підтримка складає 68989,18 грн., за поверненням вартості яких у сумі 277342,48 грн., позивачі, після припинення строку дії договору оренди звернулися до відповідачки, яка залишила вказане звернення без відповіді та задоволення. В судовому засіданні представниця позивачів позов підтримала. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов не визнали повністю, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність, а також, відсутності у позивачів доказів письмового звернення до відповідачки про повернення вартості їх насаджень, до яких вона не має відношення і не заперечує проти того, що б позивачі самостійно забрали собі всі насадження, які вони висадили на її земельній ділянці, шляхом викорчовування, або будь-яким іншим способом. Представник прокуратури Овідіопольського району Одеської області просив суд відмовити у задоволенні позову, вважаючи його безпідставним. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що в задоволенні позову позові слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із ст. 11 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених Законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Статтею 93 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відповідно до ст. 96 ЗК України, землекористувачі зобов'язані: забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки; додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем. Законом можуть бути встановлені інші обов'язки землекористувачів. Згідно із ст. 152 ч. 2 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтею 212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Стаття 391 ЦК України передбачає - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 525 ЦК України - одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частина 1 статті 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві у користування за плату на певний строк (стаття 759 ЦК України). Стаття 760 ЦК України прямо вказує - предметом договору найму (оренди) може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживча річ). Крім цього, статтями 761,762 ЦК України передбачено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, які належать права. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договір найму укладається на строк, встановлений договором (стаття 763 ЦК України). Стаття 764 ЦК України зазначає - якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Відповідно до ст. 785 ЦК України - у разі припинення договору найму, наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Статтею 1 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Статтею 31 цього Закону визначено перелік підстав припинення договору оренди земельної ділянки, зокрема : закінчення строку, на який його було укладено. Згідно статтям 13,34 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. У разі припинення або розірвання договору оренди землі - орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. У разі невиконання орендарем обов'язку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки, орендар зобов'язаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки. Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Статтею 386 ЦК України передбачено - держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Суд встановив, що на підставі державного акту на право власності на землю серії Р1 № 499864 від 21.07.2003 р., виданого згідно розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації від 12.02.2003 р. № 87 - відповідачка [PERSON] є власницею земельної ділянки площею 4,49 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Овідіопольської с/р, масив [ADDRESS] (а.с. 34,94,95,87). Сторонами було підтверджено, що 15.08.2003 р., між позивачами (правонаступниками ЗАТ «Україна») та відповідачкою був укладений договір оренди землі № 57 та додаткову угоду до нього від 15.08.2003 р. відповідно до умов яких відповідачка передала, а позивачі прийняли у строкове платне володіння та користування вищевказану земельну ділянку площею 4,49 га., яка була передана позивачам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, терміном на 5 років зі сплатою орендної плати в сумі 743,64 грн. та підлягає індексації відповідно до діючого законодавства України та вноситься орендарем в натуральній формі, шляхом передачі орендодавцю сільськогосподарської продукції (а.с. 25-31,33). При чому, п. 2.4.4 вказаного договору оренди № 57 від 15.08.2003 р. передбачено, що орендар (позивачі) зобов'язаний по закінченню строку ді договору - повернути земельну ділянку орендодавцю (відповідачці) у стані не гіршому, ніж було обумовлено у п. 2.2.1 цього договору, а саме : у стані, що відповідає умовам договору та придатну для використання за цільовим призначенням (а.с. 26). Крім цього, п. 10.1 вказаного договору «наслідки припинення або розірвання договору та порядок повернення земельної ділянки» передбачено, що у разі припинення або розірвання договору - орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку протягом двох місяців з дня припинення або розірвання договору, але не раніше, ніж буде завершений весь цикл польових робіт по збору врожаю з земельної ділянки. Орендар не має право утримувати земельну ділянку для забезпечення своїх вимог до орендодавця. Якщо недбале ставлення орендаря до земельної ділянки або інші його дії чи бездіяльність призвели до її деградації, виснаження, зниження родючості, забруднення - останній зобов'язаний відшкодувати орендодавцю заподіяну шкоду (а.с. 28). Одночасно з цим, п. 11.3 договору передбачає, що орендодавець цим підтверджує свою згоду на вирощування, закладення та викорчовування багаторічних насаджень (виноградників) на земельній ділянці. Такі багаторічні насадження є власністю орендаря. В судовому засіданні було з`ясовано і підтверджено сторонами, що після закінчення терміну дії вказаного вище договору оренди від 15.08.2003 р., сторонами був складений та підписаний новий договір оренди № 156 від 23.02.2009 р., який був переданий на реєстрацію в Овідіопольський районний відділ ОРФ ДП ЦДЗК і яким він не був зареєстрований у зв'язку з односторонньою відмовою від договору відповідачкою [PERSON] (а.с. 35-40,90-92). При чому, 26.10.2009 р. відповідачка письмово звернулася до голови правління ЗАТ «України» (правонаступник ТОВ «Україна-2010») з письмовою заявою, в якій вимагала повернення їй права на ведення власної сільськогосподарської діяльності на її ділянці, так як час дії договору оренди землі вже скінчився, і яку ЗАТ «Україна» отримали в цей же день, що підтверджується штампом товариства (а.с. 93). Таким чином, з даного часу оренда вказаної вище земельної ділянки була припинена. З пояснень представниці позивачів вбачається, що позивачами на земельній ділянці відповідачки були висаджені різні сорти винограду, вартість яких, а також вартість шпалери і вартість зібраного врожаю складає - 277342, 48 грн., які представниця позивачів просила суд, стягнути з відповідачки, вважаючи, що остання незаконно захопила вищевказане майно позивачів у вигляді виноградних багаторічних насаджень, стверджуючи при цьому, що після припинення строку дії договору оренди, представник позивачів звертався до відповідачки із пропозицією про повернення вартості багаторічних насаджень (виноградників), які розташовані на ділянці відповідачки та знаходяться на балансі товариства. Вказані твердження представниці позивачів - суд вважає хибними, надуманими та безпідставними, враховуючи, що як пояснила відповідачка в судовому засіданні, вона ніколи не претендувала на виноградники позивачів, які згідно умов договору є власністю позивачів, і інколи їх не захоплювала, пояснивши що в будь-який момент, позивачів мають право повернути своє майно (виноградники) шляхом викорчовування чи в будь-який інший спосіб, як це прямо передбачено п. 2.4.4., п. 11.3 договору оренди № 57 від 15.08.2003 р., і крім цього, представницею позивача не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 57-60 ЦПК України нібито самовільного незаконного захоплення їхнього майна (виноградників), підтвердивши суду відсутність у неї будь-яких письмових доказів їхнього звернення до відповідачки з вимогою про повернення вартості багаторічних насаджень. Суд встановив, що безпідставні вимоги позивачів про повернення їм відповідачкою вартості висаджених ними виноградників - не базуються на нормах Закону та в розумінні ст. 785 ЦК України, позивачі зобов'язані негайно повернути наймодавцеві земельну ділянку відповідачці у стані, в якому вона була ними одержана в оренду, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Жодним пунктом вищевказаного договору - не передбачений обов'язок орендодавця [PERSON] повертати орендарю ТОВ «Україна-2010» вартість багаторічних насаджень, які належать позивачам і були ними самостійно висаджені на земельній ділянці відповідачки, яка в свою чергу, в силу ч. 2 ст. 785 ЦК України має право вимагати від наймача (позивачів) сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування земельною ділянкою за час прострочення її повернення, і яка з 2009 р. знаходиться у незаконному і безпідставному користуванні позивачів без укладення відповідного договору оренди. Отже, з урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про безпідставність і необґрунтованість позову, в задоволенні якого слід відмовити повністю, так як під час судових засідань судом було встановлено, що жодних законних прав позивачів відповідачкою порушено не було, а відповідачка в судовому засіданні вимагала від позивачів забрати їхнє майно (виноградники), звільнивши тим самим земельну ділянку, яка належить їй на праві власності.

Outcome: dismissed