Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

20 травня 2019 року позивач звернувся до суду із позовом про стягнення із відповідача 76055,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 15 квітня 2017 року по 25 лютого 2019 року. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він працював в ЛМКП «Львівтеплоенерго» з 01 жовтня 2008 року по 13 січня 2017 року на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустановок 5 розряду. Починаючи з січня 2010 року відповідач здійснював йому нарахування заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до суттєвого заниження її розміру, чому він був змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 грудня 2017 року на його користь було стягнуто 46705,06 грн. невиплаченої заробітної плати в період з січня 2010 року по грудень 2014 року невиплаченої заробітної плати. Крім того, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01 листопада 2018 року на його користь стягнуто компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в розмірі 51546 грн. 78 коп., а 26 лютого 2019 року було здійснено виплату невиплаченої заробітної плати відповідно до вказаного рішення суду. Враховуючи, що з дня звільнення з роботи по 26 лютого 2019 року заробітна плата йому не була виплачена в повному обсязі, то у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку. В зв`язку з чим, просить позов задовольнити. 24 травня 2019 року представник відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» подала до суду письмовий відзив /а.с.32-35/, в якому просила застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування позивачу заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, мотивуючи це тим, що згідно із відомостями, що містяться в розрахункових листах, за період з січня 2010 року по грудень 2014 року позивачу було виплачено 177230,75 грн. заробітної плати, а сума невиплаченої заробітної плати за вказаний період становила 46705,06 грн., що становить 26,36 % від нарахованої та отриманої заробітної плати, в відтак, з їх підприємства на користь позивача необхідно стягнути 20048,10 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що становить 26,36 % від суми середнього заробітку за час затримки розрахунку (177230,75 грн. : 100% Х 26,36 %). Зазначає, що дана їх позиція повністю узгоджується із позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі за № 6-113цс16. 01 липня 2019 року представник позивача подав до суду письмову відповідь на відзив /а.с.71-76/, в якій зазначив, що позиція викладена відповідачем у відзиві є хибною. Так, у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 761/2451/15-ц було встановлено, що застосування принципу співмірності можливе лише у випадку часткового задоволення позову щодо стягнення заробітної плати. Беручи до уваги, що обома рішеннями судів зазначені вимоги позивача були задоволені в повному обсязі, то і підстав для часткового задоволенню даного позову немає. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позов підтримали, дали пояснення аналогічні вищенаведеному, просять позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні визнала позов частково, дала пояснення аналогічні доводам, наведеним у письмовому відзиві. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював в ЛМКП «Львівтеплоенерго» з 01 жовтня 2008 року по 13 січня 2017 року на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустановок 5 розряду. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 грудня 2017 року в цивільній справі № 450/1348/17 за позовом [PERSON] до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення невиплаченої заробітної плати було ухвалено: позов задовольнити; стягнути з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] 46705,06 грн. невиплаченої заробітної плати в період з січня 2010 року по грудень 2014 року /а.с.14-17/. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01 листопада 2018 року в цивільній справі № 462/2161/18-ц за позовом [PERSON] до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати було ухвалено: позов задовольнити; стягнути з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в розмірі 51546 грн. 78 коп. /а.с.18-20/. Зазначене рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили 04 грудня 2018 року. Вищевказані рішення судів у справах № 450/1348/17 та № 462/2161/18-ц мають преюдиційне значення при вирішенні даного спору в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Зазначена позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі за № 6-113цс16. Як убачається з пояснень представників сторін відповідачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» 03 березня 2018 року було здійснено виплату позивачу невиплаченої заробітної плати відповідно до рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 грудня 2017. Зазначена обставина визнається всіма учасниками справи, а відтак не потребує доказуванню в силу вимог частини 1 статті 82 ЦПК України. 16 квітня 2018 року позивач звернувся до Залізничного районного суду м. Львова (справа № 462/2161/18-ц) з вимогами про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати. Рішенням суду від 01 листопада 2018 року вказаний позов [PERSON] був задоволений, а 26 лютого 2019 року було здійснено виплату невиплаченої заробітної плати відповідно до вказаного рішення суду. Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 квітня 2017 року по 25 лютого 2019 року в розмірі 76055,00 грн. позивачем проведено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 8 лютого 1995 року. Вказаний розрахунок відповідачем не оспорено та не спростовано, власного розрахунку не надано, а отже такий приймається судом до уваги (ч.1 ст.82 ЦПК України). Натомість відповідач не погоджується із розміром відшкодування та з врахуванням принципу співмірності просить зменшити такий. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» було роз`яснено, що у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Таким чином, принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком. За таких обставин, установивши, що під час звільнення [PERSON] підприємство не провело з ним розрахунок у повному обсязі, що було зумовлено тим, що підприємством у формулу розрахунку заробітної плати був закладений нижчий розмір мінімальної заробітної плати, ніж був передбачений чинним законодавством, при цьому взявши до уваги, що в період з січня 2010 року по грудень 2014 року позивачу було виплачено 177230,75грн. заробітної плати, а сума невиплаченої заробітної плати за вказаний період становила 46705,06 грн., а також те, що з даним позовом до суду позивач звернувся більше ніж через два роки після звільнення, суд приходить до висновку, що з урахуванням принципу справедливості та співмірності з відповідача підлягає стягненню кошти в сумі 38027,50 гривень 50 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що становить 1/2 частину від заявлених вимог в розмірі 76055,00 грн. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1/2 частину сплаченого судового збору, тобто 384,20 грн. (768,40 грн. х 1/2). Докази понесення сторонами інших судових витрат у матеріалах справи відсутні. На підставі наведеного та

Outcome: partial