Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-02 00:00:00

21 лютого 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що він являється власником житлового будинку [ADDRESS] , який належить йому на підставі типового договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності від 19 вересня 1986 року, зареєстрований державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Копиловою Г.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 4362. У вказаному будинку зареєстрованим значиться відповідач по справі - його знайомий. Однак відповідач в будинку не проживає з моменту реєстрації, не сплачує комунальні платежі по утриманню будинку, будь-яких особистих речей в квартирі не має і взагалі житлом не цікавиться, його точне місце проживання невідоме. Між тим, проживаючи за іншою адресою, відповідач залишається зареєстрованим у належному позивачу будинку, добровільно знятися з реєстрації не бажає, в такий спосіб створює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном, а тому посилаючись на ст. 391,405 ЦК України, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 14 березня 2019 року відкрито провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, згідно якої позов підтримує у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, вважається таким, що повідомлений належним чином, оскільки судові повістки направлялися за місцем його реєстрації, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у їх відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , яка належить йому на підставі типового договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності від 19 вересня 1986 року, зареєстрований державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Копиловою Г.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 4362. (а.с. 8). Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно копії домової книги (а.с. 10-12), в зазначеному будинку зареєстрованим значиться відповідач по справі - [PERSON] , 1952 року народження, який в розумінні вимог Житлового Кодексу України, не являється членом сім`ї власника, однак був зареєстрований в будинку зі згоди власника. Суду подано акт від 19 листопада 2018 року, складений головою квартального комітету за участю сусідів, у відповідності до якого [PERSON] , [INFO] , зареєстрований, але не проживає в житлового будинку [ADDRESS] з 1986 року (а.с. 7). У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавленні права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Як зазначає у своєму позові [PERSON] , наявність реєстрації відповідача у належному йому на праві власності будинку, заважає йому вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] . Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачами та відповідачем з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved