Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-18 00:00:00

20.11.2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , треті особи без самостійних вимог [PERSON] , ЖБК «Юність», відділ реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради, в якому просила виселити її із квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 27.08.2008 відповідачка [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] [PERSON] , який в свою чергу передав квартиру в іпотеку ПАТ «Кредобанк», що підтверджується відповідним договором купівлі - продажу квартири з одночасною передачею цієї квартири в іпотеку (далі - Договір іпотеки), який міститься в матеріалах справи. Між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» за Договором Факторингу здійснено відступлення за кредитним та іпотечним договорами, позичальником та іпотекодавцем, яких є [PERSON] . У відповідності до чинного законодавства України позивач [PERSON] набула прав нового кредитора та іпотекодержателя майна перед позичальником [PERSON] , за кредитним договором та предметом іпотеки - квартири [ADDRESS] (далі - Предмет іпотеки). [PERSON] прийняла рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, однак реалізувати своє право іпотекодержатель майна [PERSON] не змогла, оскільки обмежена обставинами, що не залежать від її волі: наявність арешту майна [PERSON] і, як з`ясувалось реєстрацією місця проживання та фактичним користування предметом іпотеки відповідачкою [PERSON] Представник позивача в уточнених судових дебатах посилається на підпункт 10 п. 7 Договору іпотеки, згідно з яким, особи, які проживають і (або) зареєстровані в квартирі на момент укладання цього договору, не заперечують проти виселення (зняття з реєстрації) з квартири в строки, встановлені договором. Відповідно до п. 9 Договору іпотеки Продавець - [PERSON] зобов`язується звільнити і передати квартиру покупцеві [PERSON] в належному стані в день нотаріального посвідчення цього договору, тобто 27.08.2008. Однак, в порушення вищевказаного Договору іпотеки, [PERSON] умисно ухиляється від взятих на себе зобов`язань. Окрім цього, представник позивачки [PERSON] зазначає, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці добровільно не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Представник позивача вказує, що 30.11.2017 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Деяк К.К. за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] та поновлено обтяження: заборона на нерухоме майно. Обтяжувач ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції». Тож, представник позивача [PERSON] просить суд задовольнити позовні вимоги [PERSON] про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] , та стягнути з відповідача сплачений судовий збір. В свою чергу, в матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач [PERSON] зазначає про відсутність правових підстав для її виселення з квартири. Відповідач вказує, що посилання на ту обставину, що між позивачем і ТОВ «Фінансова компанія «лЛ.Ен.Груп» було укладено Договір про відступлення прав за Договором іпотеки і [PERSON] є іпотекодержателем нерухомого майна, але це не є підставою для звернення [PERSON] із вимогою про виселення чи задоволення такої вимоги. Окрім цього, [PERSON] стверджує, що власником майна є [PERSON] , за згодою якого вона проживає у квартирі [ADDRESS] . Вказує, що [PERSON] ніколи не ставив вимоги про усунення перешкод у користуванні майном з боку [PERSON] , чи неможливості користування житлом чи про виселення. Тож, на думку відповідача [PERSON] , оскільки лише власник квартири - [PERSON] має право ставити питання про виселення, і він як власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї родини ( [PERSON] є мамою [PERSON] ), позовні вимоги [PERSON] до неї, третьої особи без самостійних вимог [PERSON] , ЖБК «Юність», відділу реєстрації місця поживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради про виселення із квартири по [ADDRESS] . не підлягають задоволенню, з підстав відсутності порушення прав та інтересів позивача, лише у разі чого виникає право на позов. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON]. [PERSON] вважає, що позов безпідставний і не підлягає задоволенню. Треті особи без самостійних вимог в судове засідання не з`явилися, хоча про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Заслухавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. 27.08.2008 відповідачем [PERSON] та [PERSON] укладено договір-купівлі продажу квартири з одночасною передачею квартири [ADDRESS] в іпотеку ВАТ «Кредобанк». У зв`язку з невиконанням [PERSON] взятих на себе зобов`язань по кредитному договору на користь ПАТ «Кредобанк» була стягнута заборгованість за рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30.11.2011 року. 29 листопада 2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» відповідно до чинного законодавства України укладено Договір факторингу. Згідно даного договору відбулося відступлення/купівля продаж права вимоги за Кредитним договором №83/19-18-2008 від 27.08.2008р., що укладений між ПАТ « Кредобанк» та [PERSON] . 15.02.2013р. ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області здійснено заміну стягувана у виконавчому провадженні з ПАТ «Кредобанк» на ТОВ Фінансова компанія «Приватні інвестиції». 13 грудня 2017 року між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія Ел.Ен.Груп» було укладено договір відступлення прав вимог за кредитним договором б/н відносно кредитного договору №83/19-18-2008 року від 27.08.2008, укладеного між [PERSON] та ВАТ «Кредобанк» (копія додається), таким чином, позивач [PERSON] набула прав нового Кредитора. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки, іпотекодержателем нерухомого майна - квартири, за адресою [ADDRESS] є [PERSON] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, обтяжувачем нерухомого майна - квартири, за адресою [ADDRESS] , є [PERSON] . Разом з тим, згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (дата формування від 30.11.2017), одноосібним власником (частка 1/1) є [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . В матеріалах справи наявна інформаційна відповідь від Голови Правління «Юність» [PERSON] вих. №1 від 12 липня 2018 року, з якої вбачається, що за адресою [ADDRESS] зареєстрована та фактично проживає відповідач [PERSON] Відповідач [PERSON] , є не тільки попереднім власником квартири, місце проживання якої зареєстровано за вищевказаною адресою, а є членом сім`ї [PERSON] його матір`ю. Окрім цього, подібне підтвердження міститься й у паспорті громадянки України [PERSON] , а саме відмітка про місце реєстрації за вищевказаною адресою з 02 листопада 1952 року. Відповідно до ч. 1 ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 317 ЦК України право власності складається з права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 391 ЦК України регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до ст. 190 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. У §1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основних свобод відображене право на повагу до житла. Воно охоплює право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення від 21.02.90 у справі «Powell and Rayner v. the U.K.»). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення від 24.11.86 у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення від 18.02.99 у справі «Larkos v. Cyprus»). У §2 ст. 8 конвенції чітко визначено підстави, за яких утручання держави у використання особою прав, зазначених у §1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися «в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни», для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі для розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у §2 ст. 8 конвенції. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-658цс15 зазначено, що суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав здійснюється шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (дата формування від 30.11.2017), одноосібним власником (частка 1/1) квартири за адресою [ADDRESS] є [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . Відповідач [PERSON] - мати [PERSON] , проживає у вказаній квартирі на законних підставах. Судом не встановлено, що [PERSON] пред`являв до [PERSON] вимогу про виселення і вивільнення займаної житлової площі. Наявність зареєстрованого обтяження на нерухоме майна - квартиру, за адресою [ADDRESS] за [PERSON] , не дає право такій звертатися до суду з позовом про виселення відповідача [PERSON] , оскільки вона не є власником даного нерухомого майна. Судом також не береться до уваги посилання представника позивача [PERSON] на підпункт 10 п.7 Договору іпотеки, згідно з яким, особи, які проживають і (або) зареєстровані в квартирі на момент укладання цього договору, не заперечують проти виселення (зняття з реєстрації) з квартири в строки, встановлені договором. Оскільки виселення являє собою не що інше, як примусове вилучення житлової площі, та розглядається як крайній захід, котрий підлягає застосуванню тільки у випадках і в порядку, прямо передбачених законом, а не договором. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. На підставі ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові, судові витрати покладається на позивача.

Outcome: dismissed