Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

20 вересня 2016 року [PERSON] звернулася до суду із позовом [PERSON] про визнання права власності на частки у праві спільної сумісної власності подружжя. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що з відповідачем 30 серпня 2002 року уклала шлюб, який розірваний відповідно до рішення Ратнівського районного суду від 29.01.2016 року. У період перебування у шлюбі з відповідачем за спільні кошти на підставі нотаріально завіреного договору купівлі - продажу придбали у червні 2012 року однокімнатну квартиру у [ADDRESS]. Крім того, у жовтні 2010 року придбали автомобіль VOLKSWAGEN CADDY 2005 року,номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER] номерні знаки [NUMBER], який зареєстрований на відповідача . Останній постійно ним користується, оскільки у неї відсутнє посвідчення водія. Крім цього, у вересні 2012 року придбали мотоцикл GEON GN150 номер двигуна [NUMBER], номер шасі [NUMBER] номерні знаки [NUMBER] , яким постійно користується відповідач . Прохає визнати за нею право власності на ? частину квартири, автомобіля,мотоцикла. 28 вересня 2016 року [PERSON] звернулася до суду позовом до [PERSON] про визнання житлового будинку [ADDRESS] їх спільною сумісною власністю та визнати за нею ? частину цього домоволодіння. 10.10.2016 року,на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від 28.09.2016 року, позивачка [PERSON] відмовилася від позовних вимог щодо визнання за нею права власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS],а підтримала лише вимоги про визнання вказаного будинку спільною сумісною власністю подружжя. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що з моменту одруження їх сім'я проживала у житловому будинку [ADDRESS], який належав батькам відповідача, які за усною домовленістю перейшли жити у сусіднє житло - літню кухню. У період перебування у шлюбі з відповідачем перебудували зазначений житловий будинок його батьків, в якому проживали. Зокрема , розібрали веранду, добудували п'ять кімнат, збільшивши загальну площу будинку з 48 кв.м. до 110 кв.м., замінили дах будинку , вставили металопластикові вікна,нові двері,замінили підлогу, опалення , обклали будинок цеглою. Вказані будівельні роботи здійснювали за спільно нажиті у шлюбі кошти. Відповідач періодично виїжджав на заробітки, а вона доглядала дітей та вела підсобне господарство. Після виконання робіт по перебудові житлового будинку , 30.08.2012 року між відповідачем та його батьком укладено договір дарування цього житлового будинку з метою узаконення права користування житловим будинком їх сім'ї. Після укладення договору дарування продовжили реконструкцію будинку - спорудили літню веранду ( терасу). Окрім неї, у спірному житловому будинку проживають їх спільні діти : син [PERSON] та дочка [PERSON]. Відповідач після розірвання шлюбу проживає окремо від них у місті Луцьку в однокімнатній квартирі та участі у вихованні дітей не приймає. Обмежується сплатою аліментів у розмірі 728 гривень на дитину, що не достатньо для забезпечення нормального фізичного , духовного розвитку та лікування дітей. Враховуючи вимоги ст. ст.60, 61,63 СК України прохає визнати визнати житловий будинок [ADDRESS] їх спільною сумісною власністю, як подружжя. Ухвалою суду від 10.10.2016 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON]. Ухвалою суду від 26 жовтня 2016 року за клопотанням позивача об'єднано в одне провадження позовні вимоги про визнання права власності на частки у праві спільної сумісної власності подружжя ( справа № 166/1058/16-ц ) та про визнання житлового будинку спільною власністю подружжя ( справа № 166/1085/16-ц ) та збільшив позовні - визнати спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер якої [NUMBER], як а розташована по [ADDRESS] та подарована відповідачу. Не підтримав заявлені збільшені вимоги про визнання за позивачкою права власності на ? зазначеного будинку. 04.11.2016 року позивач збільшив позовні вимоги, прохає визнати за нею 2/3 квартири, ? машини, ? мотоцикла, визнати спільною власністю подружжя садибу, розташовану по [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач збільшені позовні вимоги підтримала повністю з підстав, зазначених у позовній заяві. Додатково пояснила, що на даний час відповідач проживає в однокімнатній квартирі у [ADDRESS], яку придбали за спільні кошти подружжя. Підтвердила, що їй було відомо, що реконструйований їх сім'єю житловий будинок належав батькам відповідача. Також вона знала , що батько [PERSON] житловий будинок та земельну ділянку подарував у 2012 року в зв'язку із звільненням від уплати податку. На даний час відкрито два погосподарські номери на батьків відповідача і на нього. Ствердила, що діти знаходяться на її утриманні та вихованні, хворіють і перебувають на обліку в лікарні, потребують постійного лікування , існує заборгованість по аліментах, відповідач має іншу земельну ділянку для будівництва і обслуговування будинковолодіння, яка межує із подарованою йому земельною ділянкою , не пускає її в квартиру , а тому визнати за нею право власності 2/3 частини квартири. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча своєчасно був повідомлений про час і місце розгляду справи, про причини неявку суд не повідомив, а тому суд вирішує справу на підставі наявних у справі доказів відповідно до ст.224 ч.1 ЦПК України з постановленням заочного рішення. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явився. Свідок [PERSON] показав суду , що сторони по справі за згодою батьків провели реконструкцію будинку у с. Видраниця , тобто старий будинок із двох кімнат , збільшили шляхом добудови ще більше кімнат. Свідок [PERSON] показав суду, що допомагав позивачці, яка є його дочкою , перебудувати житловий будинок, що належав сватам, а саме давав гроші, будівельні блоки. Кілька років назад стало відомо, що батько відповідача подарував йому житловий будинок і земельну ділянку Підтвердив, що діти позивачки хворіють, відповідач не цікавиться ними, проживає окремо від них у м. Луцьку. Заслухавши позивача, його представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку , що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. В силу вимог ст. 60 ч.1 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежного від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. За приписами ч.2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ , набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь- які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту ( ч. 1 ст. 61 СК України). Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі з 30 серпня 2002 по 08 лютого 2016 року, що стверджується рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 29 січня 2016 року ( а. с. 6), свідоцтвом про одруження сторін серії [NUMBER] , видане Видраницькою сільською радою 30 вересня 2002 року ( а. с. 55). За період проживання у шлюбі народилося двоє дітей - син [PERSON], [INFO], дочка - [PERSON], [INFO], що стверджено свідоцтвами про їх народження ( а. с. 58-59), які хворіють, що стверджено довідкою комунального закладу « Ратнівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» № 287 від 02.12.2016 року , показаннями свідка [PERSON]. Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 22.03.2016 року стягнуто аліменти на користь позивачки на утримання дітей в розмірі по 728 гривень на кожну дитину з 02 березня 2016 року і до досягнення повноліття ( а. с. 43). Діти перебувають на утриманні позивачки ( а. с.60,61,65, 101), заборгованість по аліментах становить станом на 01.11.2016 року становить 2554 гривні ( а. с. 99). За час шлюбу сторони набули майна , яке є об'єктом права спільної сумісної власності сторін, як подружжя: -однокімнатну квартиру у [ADDRESS], що стверджено заявою [PERSON] ( а.с. 9, розпискою ( а. с. 7), витягом з Державного реєстру правочинів № 11406662 від 05.06.2012 року ( а. с. 81), витягом про Державну реєстрацію прав комунального підприємства « Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» № 34601579 від 22.06.2012 ( а. с. 82), технічним паспортом на квартиру ( а. с. 93-94); -автомобіль VOLKSWAGEN CADDY 2005 року,номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER] номерні знаки [NUMBER], який придбано 26,10.2010 ,що стверджено реєстраційною карткою АМТ ( а . с.5) -мотоцикл GEON GN150 номер двигуна [NUMBER], номер шасі [NUMBER] номерні знаки [NUMBER], який придбано 08.08.2012 ,що стверджено реєстраційною карткою АМТ ( а. с. 4). Згідно із роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п.п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідно до яких, вирішуючи спори між подружжям про майно;необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( ч. 1ст. 70 СК України). За приписами частин 2, 3 ст. 70 СК України, суд в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей. Поряд з цим , якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна , спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини , що мають істотне значення. Спірний житловий будинок [ADDRESS] належав батькам відповідача - [PERSON] та [PERSON], які як подружжя подарували його [PERSON] відповідно до договору дарування житлового будинку від 30.08.2012 року , який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно № 30019080, що стверджено копією вказаного договору дарування договором дарування та площа якого збільшилася внаслідок реконструкції збільшилася із 48 кв. м. до 110 кв.м ( а. с. 44-53,88-89 ), витягом про Державну реєстрацію прав комунального підприємства« Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» № 35989923 від 25.10.2012 ( а. с. 87), технічним паспортом на садибний житловий будинок ( а. с. 90-92), довідкою Видраницької сільської ради № 1362 від 03.11.2016 року( а. с. 95) Аналогічно спірна земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер якої [NUMBER], яка розташована по [ADDRESS] належить особисто відповідачу , що стверджено державним актом на право власності на земельну ділянку ( а. с. 84, договором дарування земельної ділянки ( а. с. 85-86). За договором дарування одна сторона ( дарувальник) передає другій стороні ( обдаровуваному ) безоплатно майно( дарунок) у власність ( ст. 717 ч. 1 ЦК України). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до ч. 1 та ч. 4 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно положень ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.381 Цивільного кодексу України садибою є земельна ділянка разом з розташованим на ній житловим будинком,господарсько-побутовими будівлями,наземними і підземними комунікаціями,багаторічними насадженнями Отже , садиба ( ст. 381 ЦК України) яка розташована по [ADDRESS] , належить відповідачу і не є об'єктом права спільної сумісної власності сторін, як подружжя, оскільки договори дарування на підставі яких набуте майно є правомірними ( ст. 204 ЦК України). Як встановлено ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи( ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 3 ст. 58 ЦПК України визначено, що суд не бере до розгляду докази,які не стосуються предмета доказування. За ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі ,виникає спір ( ч.3 ст. 60 ЦПК України). В відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України , кожна сторона зобов'язана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Таким чином, оскільки садиба належить відповідачу, не є об'єктом спільної власності сторін, як подружжя, то суд в цій частині відмовляє позивачці у їх задоволенні. Поряд з цим , при поділі іншого майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя , суд, відступає від засад рівності часток подружжя, беручи до уваги, що відповідач має у власності садибу та іншу земельну ділянку ( а. с. 83) , має заборгованість по аліментах ( а. с. 99), діти хворіють і проживають з позивачкою, її розмір заробітної плати ( а. с. 100), розмір аліментів на дітей, які остання одержує , недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування , задовольняє позовні вимоги в цій частині повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України , стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача слід стягнути на користь позивачки 6890 гривень сплаченого судового збору, а в решті стягнення судових витрат слід відмовити, оскільки у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved