Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-24 00:00:00

20.01.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить провести поділ майна подружжя шляхом визнання за нею права власності на 3/4 частини квартири №40, розташованої в будинку №4 по вул. Ак. Філатова в м. Одесі, відступивши від засад рівності часток на підставі того, що з позивачем проживають діти. При цьому позивач посилається на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.11.2002 року по 27.11.2008 року, за час якого народилась [PERSON], [INFO], та в 2006 році за спільні кошти подружжя була придбана квартира [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу приблизно у квітні 2009 року сторони примирились та знову почали проживати разом у спільній квартирі. 09.05.2012 року народилась ще одна дитина [PERSON]. З початку січня 2014 року відносини позивача з відповідачем були зруйновані та позивач зібравши речі разом з дітьми переїхала мешкати до свого батька. Рішенням суду від 19.05.2014 року було присуджено стягнення з відповідача аліментів, однак ні визначеної в рішенні суду суми, ні іншої допомоги відповідач не здійснює, в звязку з чим позивач змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 24.01.2017 року провадження по справі відкрито. В зв'язку із закінченням терміну повноважень судді Прохорова П.А. справу передано до авторозподілу. За результатами реєстрації в автоматизованій системі документообігу суду зазначену справу передано на розгляд судді Васильків О.В. та ухвалою від 27.03.2017 року справу прийнято до провадження. 20.04.2017 року відповідачем [PERSON] до суду були подані заперечення на позовну заяву, в яких він просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] з огляду на наступне. Відповідач [PERSON] посилається на те, що спірна квартира не є обєктом спільного майна подружжя, оскільки була придбана за його особисті кошти, а саме за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири [ADDRESS], в якій проживала мати відповідача [PERSON], та яка в свою чергу була придбана за рахунок продажу належної відповідачу та його матері на підставі приватизації квартири [ADDRESS]. При цьому відповідач наголошує, що необхідні для доплати кошти він особисто позичав у свого друга [PERSON] та повернув борг у 2009 році після розірвання шлюбу зі своїх особистих коштів. Також відповідач наголошує на тому, що ним сплачувались аліменти в період з червня 2014 року по червень 2015 року готівкою в руки позивача за її проханням не перераховувати гроші у виконавчу службу, а також відповідач купував необхідні дітям речі. В доповненні до заперечення на позовну заяву від 02.08.2017 року представник відповідача [PERSON] зазначає, що позивач [PERSON] перебувала на обліку та отримувала державну соціальну допомогу малозабезпеченим сімям з 01.07.2014 року по 01.07.2015 року, лише після чого звернулась до Київського відділу державної виконавчої служби з виконавчим листом про стягнення з відповідача аліментів, майже через рік та два місяці після отримання позивачкою зазначеного виконавчого листа. Крім того, позивач [PERSON] зверталась до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості по аліментам, який 07.04.2017 року було задоволено, а також позивач звернулась з заявою до Київського відділу поліції у м. Одесі, де перебувають матеріали кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України. В звязку з чим сторона відповідача посилається на безпідставність вимог позивача щодо відступлення від засад рівності часток та визнання за нею права власності на ? частини спірної квартири. 08.08.2017 року представником позивача [PERSON] подано письмові пояснення щодо заперечень відповідача на позовну заяву, в яких представник звертає увагу суду на те, що до купівлі-продажу спірної квартири сторони проживали в квартирі матері позивача [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. При цьому мати позивача 29.08.2005 року отримала в ЗАТ «ПроКредитБанк» кредитні кошти, які в подальшому надала своїй доньці [PERSON] для придбання власного житла. При цьому поручителем за договором поруки, укладеним для забезпечення вказаного кредитного договору, стала саме позивач [PERSON] Після придбання сторонами власного житла спірної квартири за адресою: [ADDRESS], мати позивача [PERSON] продала належну їй квартиру та 10.05.2006 року позичила своїй доньці 15000 доларів США для проведення ремонтних робіт та облаштування спірної квартири. Позичені кошти позивачу довелося повертати самостійно, відповідач на час подання зазначених письмових пояснень так і не почав сплачувати аліменти, в звязку з чим сторона позивача вважає, що є всі підстави для застосування положень ст. 71 СК України щодо відступлення від засад рівності часток подружжя. 15.12.2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Згідно з п.п. 9 п. 1 Розділу ХІІ «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В ході судового розгляду справи були розглянуті клопотання щодо забезпечення позову та витребування доказів. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримав та просять їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просять в задоволенні позову відмовити. Вислухавши учасників справи, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, сторони з 15.11.2002 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27.11.2008 року /а.с.17/. [PERSON] народилась 24.03.2003 року, актовий запис №254 від 16.04.2003 року, що вбачається з свідоцтва про народження серії І-ЖД №409643, виданого Першим відділом реєстрації актів громадянського стану Малиновського районного управління юстиції /а.с.18/. В ході судового розгляду справи позивач [PERSON] зазначала, що приблизно з квітня 2009 року сторони примирились та знову почали проживати разом у спірній квартирі. Вказані обставини відповідачем [PERSON] не оспорювались. [PERSON] народився 09.05.2012 року, актовий запис №4362 від 29.05.2012 року, що вбачається з свідоцтва про народження серії І-ЖД №309003, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Одеського міського управління юстиції /а.с.19/. З Договору купівлі-продажу від 01.02.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] /а.с.61/, вбачається, що [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON] купив квартиру під №40, що знаходиться в будинку під №4 по вул. Академіка Філатова в м. Одесі та складається в цілому з двох житлових приміщень, загальною площею 43,2 кв.м., в тому числі житловою площею 27,3 кв.м. Продаж вчинено за 17280,00 грн. Таким чином, придбання спірної квартири відповідачем [PERSON] було здійснене в період зареєстрованого шлюбу з [PERSON] Стороною відповідача [PERSON] на підтвердження того, що спірна квартира була придбана за особисті грошові кошти відповідача суду надані письмові докази. Відповідно до договору купівлі-продажу від 10.03.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] та [PERSON] продали квартиру №59, що знаходиться в м. Одеса по вул. Академіка Філатова в будинку під № 35, та складається в цілому з двох житлових кімнат, загальною житловою площею 26,9 кв.м. та підсобних приміщень /а.с.59/. З вказаного договору вбачається, що зазначена квартира належить продавцям [PERSON], [PERSON] в рівних частках кожному на підставі свідоцтва про право власності, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської [PERSON] 21.02.2001 року за №3-16945, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості у книзі 404 пр. на стор. 36 номер запису: 261, реєстраційний №9944137. Відповідно до п. 3 вказаного договору загальна вартість квартири згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно складає 9245,00 грн. 10.03.2005 року відповідач [PERSON] купив квартиру під №41, що знаходиться в м. Одеса по вул. Іцхака Рабіна в будинку під №18, та складається в цілому з однієї житлової кімнати, житловою площею 17,2 кв.м. та підсобних приміщень. Загальна площа квартири 32,5 кв.м. Вказані обставини підтверджуються Договором купівлі-продажу від 10.03.2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] /а.с.59/. Відповідно до п. 3 вказаного договору загальна вартість квартири згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно складає 10785,00 грн. Мати відповідача [PERSON] померла 11.09.2005 року, актовий запис №8299 від 12.09.2005 року, про що суду надано свідоцтво про смерть серії І-ЖД №024469, видане Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси /а.с.57/. 09.12.2005 року відповідач [PERSON] продав квартиру під №41, що знаходиться в м. Одеса по вул. Іцхака Рабіна в будинку під №18, що вбачається з Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] /а.с.60/. Відповідно до п. 3 вказаного договору загальна вартість квартири згідно Витягу №9010110 з реєстру прав власності на нерухоме майно від 21.11.2005 року складає 10785,00 грн. Таким чином, судом встановлено, що квартиру під №41, що знаходиться в м. Одеса по вул. Іцхака Рабіна в будинку під №18 відповідач [PERSON] продав 09.12.2005 року, а спірну квартиру купив 01.02.2006 року, тобто в межах двох місяців після продажу. Стороною відповідача суду надано копію розписки [PERSON] від 01.02.2006 року щодо отримання ним у [PERSON] грошової суми в розмірі 6500,00 грн. на купівлю квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] /а.с. 62/. Однак оригінал вказаної розписки суду для огляду наданий не був, в звязку з чим суд з огляду на положення ч. 2 ст. 95 ЦПК України відхиляє зазначений письмовий доказ. Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість посилань сторони відповідача щодо того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача. При цьому суд зазначає, що кошти, отримані за договором купівлі-продажу квартири, так само як і позичені кошти, не є особистою власністю відповідача в розумінні ст. 57 СК України. В ході судового розгляду справи стороною позивача наголошувалось на тому, що мати позивача [PERSON] [PERSON] давала кошти на придбання сторонами квартири та здійснення ремонтних робіт, а також облаштування квартири технікою. З цього приводу стороною позивача суду надано: -Кредитний договір №5.7071 від 29.08.2005 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та [PERSON], відповідно до якого [PERSON] отримала 27000,00 грн. на строк користування 18 місяців з обовязком сплатити відсотки в розмірі 29,5% річних для задоволення особистих потреб /а.с.111-112/. -Договір поруки №5.7071-ДП від 29.08.2005 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та [PERSON], відповідно до якого позивач [PERSON] на добровільних засадах взяла на себе зобовязання перед кредитором відповідати за зобовязаннями [PERSON], які виникають з умов кредитного договору №5.7071 від 29.08.2005 року /а.с.114/. -Кредитний договір №996-08 ПОУ Н від 28.11.2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON], відповідно до якого [PERSON] отримала 30000,00 доларів США, що на день укладення договору складає 151500,00 грн., у термін з 28.11.2005 року по 28.11.2022 року з обовязком сплатити відсотки в розмірі 12,5% річних для придбання нерухомості [PERSON] /а.с.123-129/. -Договір поруки №996-08 від 28.11.2005 року між АКІБ «УкрСиббанк», [PERSON] та [PERSON], відповідно до якого позивач [PERSON] зобовязалась відповідати за зобовязаннями [PERSON] в повному обсязі, що виникли з кредитного договору №996-08 ПОУ Н від 28.11.2005 року /а.с.121-122/. -Договір купівлі-продажу від 28.11.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], з якого вбачається, що [PERSON] купила квартиру під №35, розташовану в будинку під №13 по вул. Семінарській в м. Одесі. В п. 8 вказаного договору зазначено, що продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 151500,00 грн., що становить еквівалент 30000,00 грн. /а.с.117-118/. -Договір купівлі-продажу від 30.03.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], з якого вбачається, що [PERSON] продала належну їй ізольовану квартиру під №55, розташовану в м. Одесі по вул. Генерала Петрова в будинку під №61. В п. 2 вказаного договору зазначено, що продаж цей вчинено за 6300,00 грн. /а.с.110/. -Розписка позивача [PERSON] від 10.05.2006 року про отримання від матері [PERSON] грошей в розмірі 15000,00 доларів США на ремонт та благоустрій квартири за адресою: [ADDRESS], в присутності двох свідків: [PERSON] та [PERSON] /а.с.89/. З наданих доказів вбачається, що мати позивача [PERSON] брала на себе кредитні зобовязання, однак обставини щодо надання вказаних коштів позивачу [PERSON] та використання їх для покращення житлових умов сторін по справі стороною позивача не доведені, в звязку з чим суд не приймає вказані доводи до уваги, оскільки мати позивача [PERSON] є бізнес леді та вела бізнес з застосуванням кредитних ліній та в сенсі ст. ст. 77, 78 ЦПК України вказані договори не є належними та допустимими доказами. Щодо розписки позивача [PERSON] про отримання грошових коштів суд зазначає, що стороною позивача для огляду в судовому засіданні оригінал розписки представлений не був, в звязку з чим суд відхиляє вказаний письмовий доказ. Крім того, звертаючись до суду з позовом про поділ майна позивач [PERSON] підставою для визнання за нею права власності на ? частини спірної квартири вказувала те, що відповідач ухиляється від сплати аліментів, діти проживають з позивачем та перебувають повністю на її утриманні. В ході розгляду справи в письмових поясненнях представник позивача [PERSON] посилався на обставини, що спірна квартира була придбана в основному за грошові кошти [PERSON], яка отримала гроші в борг від своєї матері, однак заяв щодо зміни підстав або предмету позову стороною позивача суду не було надано, в зв'язку з чим суд погоджується із запереченнями представника відповідача [PERSON] щодо наданих письмових пояснень сторони позивача. В ході судового розгляду були допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] В судовому засіданні 06.03.2018 року свідок [PERSON] пояснив суду, що він неодноразово супроводжував відповідача [PERSON], коли він відвозив гроші та речі для дітей позивачу. Це було приблизно три роки назад влітку та взимку кожен місяць, влітку частіше. До квартири свідок не заходив, чекав на лавочці, розмов відповідача з позивачем та дітьми не бачив та не чув. Їздили так свідок [PERSON] з відповідачем [PERSON] приблизно два роки. Свідок [PERSON] зазначив, що знав, що сторони посварились та у відповідача не було роботи і грошей, тому вони перестали їздити. Відповідач [PERSON] сам їздив з дітьми в парк. Щодо заборгованості по сплаті аліментів свідку нічого невідомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 16.04.2018 року суду пояснив, що знає відповідача [PERSON] з 2006 року, коли він переїхав на Черьомушки, позивача близько не знав, лише вітався. Влітку 2014 року відповідач [PERSON] просив свідка підвозити його на адресу позивача, говорив, що відвозить аліменти приблизно 1000-1500 грн. Свідок [PERSON] зазначив, що так вони з відповідачем їздили приблизно один рік 1-2 рази на місяць та відповідач перестав привозити гроші, так як позивач звернулась до суду. Свідок [PERSON] підвозив відповідача [PERSON] до стадіона «Спартак», де відповідач відраховував гроші в машині та уходив. Допитаний в судовому засіданні 16.04.2018 року свідок [PERSON] суду пояснив, що сторін по справі знає з 2000 року, працював разом з відповідачем [PERSON] В 2006 році [PERSON] позичив у свідка [PERSON] 6500 грн. на 3 роки на покупку квартири, 01.02.2009 року гроші повернув, а свідок повернув відповідачу розписку. Свідок зазначив, що знає, що відповідач продав квартиру матері та додав позичені гроші для купівлі спірної квартири. Свідок [PERSON] мати позивача [PERSON] в судовому засіданні 16.04.2018 року суду пояснила, що позивач з відповідачем почали жити разом в квартирі свідка [PERSON] на вул. [PERSON], там і народилась їх донька [PERSON] Сама свідок жила в квартирі свого колишнього чоловіка. Свідок зазначила, що працювала викладачем, давала приватні уроки та займалася бізнесом в компанії «Емвей» з 90-х років. Свідок [PERSON] хотіла, щоб у її дочки позивача по справі [PERSON] все було добре, тому взяла кредит в «Промкредитбанк», позивач була поручителем. Кредитні кошти свідок віддала дочці [PERSON], так як вони збирали гроші для купівлі квартири. Зять відповідач [PERSON] взяв гроші та купив «убиту» квартиру на вул. Ак. Філатова, 4, у пяниць. Свідок [PERSON] взяла кредит в «Укрсиббанк» для себе та купила квартиру на вул. Семінарській. Відповідач [PERSON] працював у сестри, з якою посварився та не працював, переховувався. В спірній квартирі потрібно було робити ремонт. Свідок [PERSON] продала свою квартиру на вул. [PERSON] та сторони переїхали жити до неї в квартиру на вул. Семінарській десь на півроку. Після травневих свят в 2006 році свідок позичила сторонам по справі гроші на ремонт квартири в розмірі 15000 доларів США. При цьому були присутні дві подруги, які підписались в розписці, оформленій позивачем [PERSON] Відповідач [PERSON] відмовився написати розписку, сказав, що нехай пише дочка і що він грамотно не напише. Ремонтом займалася позивач [PERSON], гроші також повертала позивач. Коли сторони розійшлися і позивач переїхала до свідка [PERSON], в квартирі залишились усі меблі, позивач забрала лише холодильник. Відповідач [PERSON] збирався подарувати квартиру доньці [PERSON], що відомо свідку зі слів онуки [PERSON] Позивач [PERSON] заплатила зо оформлення документів, а відповідач [PERSON] перестав приходити до нотаріуса. Допитана в судовому засіданні 16.04.2018 року свідок [PERSON] пояснила, що є подругою матері позивача [PERSON] [PERSON] Знає позивача [PERSON] як відповідальну особу. Сторони жили в квартирі, належній свідку [PERSON], потім купили квартиру на Черьомушках. Квартира потребувала ремонту і свідок [PERSON] вирішила позичити сторонам гроші. Свідок [PERSON] зазначила, що саме вона порадила оформити розписку, оскільки зять [PERSON] був недолугим та завжди уникав відповідальності. Розписку написала [PERSON], свідок [PERSON] її підписала. Гроші повернула [PERSON] позивач [PERSON], що відомо свідку [PERSON] зі слів свідка [PERSON] Свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні 23.05.2018 року, суду пояснила, що є подругою матері позивача [PERSON] [PERSON] Свідок [PERSON] зазначила, що знає, що [PERSON] брала кредит, поручителем за яким була [PERSON], для купівлі житла для [PERSON] та [PERSON] Сторони жили в квартирі [PERSON], потім купили квартиру для проведення ремонту. На ремонт та купівлю меблів [PERSON] позичила гроші у матері. Свідок [PERSON] була присутня при переданні грошей та підписувалась в розписці, оформленій [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] був присутній при передачі грошей, однак писати розписку відмовився і вийшов. В подальшому гроші повертала [PERSON], яка сама заробляла гроші, що відомо свідку [PERSON] зі слів [PERSON] Таким чином, на підтвердження доводів сторони відповідача щодо добровільної сплати грошових коштів на утримання дітей письмових доказів суду не надано, пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] як доказ сплати аліментів суд не приймає, оскільки покази зазначених свідків не підтверджують фактів отримання позивачем грошових коштів від відповідача, а свідчать лише про спільні поїздки свідків з відповідачем та в силу ст. ст. 77, 78 ЦПК України не є належними та допустимими доказами. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, доводи позивача [PERSON] щодо отримання в борг грошей від матері [PERSON], а також доводи відповідача [PERSON] щодо отримання в борг грошей від свідка [PERSON] судом не приймаються до уваги, оскільки з даного приводу суду не надано нотаріально посвідчених договорів позики чи дарування коштів, тобто належних та допустимих доказів. За загальним правилом\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено\~статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини 3\~статті 61 СК України\~кореспондує частині 4\~статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя. В ході судового розгляду справи судом встановлено та не оспорювалось сторонами, що спірна квартира №40, що знаходиться в будинку під №4 по вул. Академіка Філатова в м. Одесі була придбана в інтересах сімї для проживання подружжя [PERSON] та їх дитини [PERSON], [INFO]. Також сторонами не оспорювалось, що в зазначеній квартирі був здійснений ремонт, після чого сторони спільно проживали в квартирі. Відповідно до пункту 3 частини першої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Положеннями п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. За таких обставин, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що стороною відповідача [PERSON] не доведений факт придбання спірної квартири за його особисті кошти, оскільки свої особисті кошти, отримані від продажу квартири, що належала відповідачу та його матері, відповідач [PERSON] витратив на придбання квартири, в якій проживала його мати [PERSON], додавши при цьому недостаючу суму з невизначеного джерела. Суд вважає, що з огляду на вказане та на проміжок часу майже в два місяці між продажем квартири, в якій мешкала мати відповідача, та купівлею спірної квартири, немає підстав вважати спірну квартиру особистою власністю відповідача [PERSON], в звязку з чим застосуванню підлягає презумпція спільності майна подружжя. При цьому суд критично ставиться до наведених стороною відповідача арифметичних розрахунків щодо вартості об'єктів нерухомості, що були продані відповідачем [PERSON] та вартості спірної квартири. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. З відповіді Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 29.08.2017 року №02-24/211 на ухвалу суду про витребування доказів вбачається, що 02.07.2014 року [PERSON] звернулась до управління із заявою про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сімям, згідно з Порядком призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сімям, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2003 року №250. Допомога була призначена з 01.07.2014 року по 31.12.2014 року у розмірі 822,47 грн. щомісячно; з 01.01.2015 року по 01.04.2015 року у розмірі 1724,15 грн. та з 01.04.2015 року по 30.06.2015 року в розмірі 1974,15 грн. Оскільки після закінчення шестимісячного строку [PERSON] не зверталась до Департаменту, тому зазначена допомога не була подовжена /а.с.148-149/. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.05.2014 року задоволено частково позовні вимоги [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], щомісячно у твердій грошовій сумі у розмірі 1800 грн. до досягнення дочкою повноліття, тобто до 24.03.2021 року, а потім по 900 грн. до досягнення сином повноліття, тобто до 09.05.2030 року, починаючи з 17.04.2014 року /а.с.85/. На підставі вказаного рішення суду 11.06.2014 року позивачем був отриманий виконавчий лист та 11.08.2015 року подана заява про примусове його виконання, що вбачається з постанови про відкриття виконавчого провадження від 14.08.2015 року ВП №4844838 /а.с.86/. Судом досліджено заяву відповідача [PERSON] від 29.09.2015 року Начальнику Служби у справах дітей Одеської міської ради, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], в якій відповідач [PERSON] зазначає, що має намір подарувати квартиру №40, яка знаходиться в будинку №4 по вул. Ак. Філатова в м. Одесі, малолітній доньці [PERSON], [INFO], про що просить надати дозвіл та повідомляє, що договір дарування не звільнить його від сплати аліментів на утримання дитини та не порушить права малолітнього сина відповідача [PERSON], [INFO] /а.с.177/. На підставі вказаної заяви відповідача [PERSON] 07.12.2015 року Київською районною адміністрацією було винесено розпорядження «Про надання дозволу на вчинення правочину шляхом укладення договору дарування за участю малолітньої [PERSON], [INFO] та за умови дотримання житлових прав малолітнього [PERSON], 09.05.2012 р.н.» /а.с.178/. Однак вказаний правочин не був вчинений. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07.04.2017 року задоволені позовні вимоги [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість по аліментах на утримання [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] в розмірі 55640 грн. та пеню за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 16952 грн. /а.с.170-171/. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 28.09.2017 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 07.04.2017 року змінено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість по аліментах на утримання [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] в розмірі 28680 грн. та пеню за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 16952 грн. /а.с.172-173/. Стосовно несплати відповідачем [PERSON] аліментів позивач [PERSON] також звернулась до Київського відділу поліції у м. Одесі ГУНП в Одеській області та станом на 24.05.2017 року в провадженні слідчого відділу ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області перебували матеріали кримінального провадження за № 12017160480000712 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, де [PERSON] перебуває у процесуальному статусі потерпілої, що вбачається з наданої слідчим Діцул О.В. відповіді на звернення відповідача [PERSON] /а.с.102/. Судом досліджені розпорядження державного виконавця Манзенюк Р.М., з яких вбачається, що при примусовому виконанні виконавчого документа №520/4554/14-ц, виданого 11.06.2014 року [PERSON] на користь [PERSON] сплачені кошти: -06.04.2017 року в сумі 300,00 грн.; -22.05.2017 року в сумі 1000,00 грн.; -14.06.2017 року в сумі 1000,00 грн.; -13.07.2017 року в сумі 1000,00 грн. /а.с.103-106/. Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам від 07.08.2017 року ВП № 48448381 головним державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області [PERSON] встановлено, що заборгованість [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], щомісячно у твердій грошовій сумі у розмірі 1800 грн. до досягнення дочкою повноліття, тобто до 24.03.2021 року, а потім по 900 грн. до досягнення сином повноліття, тобто до 09.05.2030 року, починаючи з 17.04.2014 року, станом на 01.08.2017 року становить 67540,00 грн. /а.с.116/. Положеннями п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Таким чином, судом встановлено, що між сторонами по справі існують напружені стосунки з приводу вирішення питання щодо утримання дітей та поділу спірної квартири. З матеріалів справи вбачається, що в 2017 році відповідач почав перераховувати аліменти на утримання дітей на рахунки державної виконавчої служби. Суд приймає до уваги доводи сторони позивача щодо наявності великої заборгованості по аліментам, однак сам по собі факт наявної заборгованості не є підставою для відступу від засад рівності часток подружжя, оскільки стороною позивача не доведено, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. На даний час питання стосовно заборгованості по аліментам вирішується в межах виконавчого провадження, а також кримінального провадження за зверненням позивача [PERSON], яка визнана постановою слідчого потерпілою. Дослідженими письмовими доказами, а саме звернення відповідача [PERSON] до Служби у справах дітей з заявою від 29.09.2015 року, підтверджено, що сторони вели переговори щодо статусу об'єкту нерухомості, по якому заявлено спір в 2017 році, тобто вказані факти та доводи відповідача не є підставою як для визнання квартири об'єктом, придбанним за особисті кошти відповідача [PERSON], так і не є підставою для відступу від засад рівності часток в спільному сумісному майні подружжя, на які посилається сторона позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, проаналізувавши встановлені обставини, та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, в звязку з чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial