Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

20 квітня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, що залишилося після смерті його матері [PERSON], яка померла 8 березня 2005 року в смт Вапнярка Томашпільського району Вінницької області, що складається із майнового паю члена КСП «Антонівське» ТОВ «Антонівське» с.Антонівка в розмірі 4228 гривень, відповідно свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ВІ ХХ № 001474, виданий Антонівською сільською радою 13 квітня 2017 року), а також визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, що залишилося після смерті його батька [PERSON], 15 вересня 2013 року в смт Вапнярка Томашпільського району Вінницької області, що складається із майнового паю члена КСП «Антонівське» ТОВ «Антонівське» с.Антонівка в розмірі 7119 гривень, відповідно свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ВІ ХХ № 001473, виданий Антонівською сільською радою 30 березня 2003 року). Даний позов обґрунтований наступним. 8 березня 2005 року в смт Вапнярка Томашпільського району померла [PERSON], яка доводилася позивачу матірю. Після смерті матері відкрилася спадщина на належне їй майно, що складається із майнового паю члена КСП «Антонівське» ТОВ «Антонівське» с.Антонівка в розмірі 4228 гривень, відповідно свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ВІ ХХ № 001474, виданий Антонівською сільською радою 13 квітня 2017 року). 15 вересня 2013 року в смт Вапнярка Томашпільського району Вінницької області помер [PERSON], який доводився позивачу батьком. Після смерті батька відкрилася спадщина на належне йому майно, що складається із майнового паю члена КСП «Антонівське» ТОВ «Антонівське» с.Антонівка в розмірі 7119 гривень, відповідно свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ВІ ХХ № 001473, виданий Антонівською сільською радою 30 березня 2003 року). Позивач зазначає, що він є спадкоємцем всього майна батьків за законом. На протязі шести місяців після смерті кожного з батьків спадщину він фактично прийняв, оскільки володіє батьківським будинком та оформив своє право на спадкову земельну ділянку, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину, що складається із майнових паїв, нотаріусом було відмовлено в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно на імя спадкодавців. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, однак направив на адресу суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити. Співвідповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак направив на адресу суду заяву згідно якої позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення. Представник відповідача-Антонівської сільської ради в судове засідання не зявився, однак сільський голова подав до суду заяву, в якій просить справу слухати у відсутності їхнього представника, не заперечує проти задоволення позову. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, які заявили про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, відповідно вимог ст.158 ЦПК України. Суд, розглянувши заяви сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Згідно ст.1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу\~\~диспозитивності цивільного судочинства\~\~\~(ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які\~\~беруть\~\~участь у справі. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. \~\~\~\~ Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини. Спадщина відкрилась 8 березня 2005 року та 15 вересня 2013 року в день смерті спадкодавців [PERSON] та [PERSON] В цей час діяв ЦК України (2003 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1-2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що 8 березня 2005 року в смт Вапнярка Томашпільського району Вінницької області померла [PERSON] (а.с.5). 15 вересня 2013 року в смт Вапнярка Томашпільського району Вінницької області помер [PERSON] (а.с.4). Згідно довідки Антонівської сільської ради № 266 від 15 травня 2017 року, після смерті [PERSON], померлої 8 березня 2005 року, залишилося спадкове майно, що складається із майнового паю члена КСП «Антонівське» на суму 4228 грн; спадкоємцями зазначеного майна залишилися син [PERSON] та внук [PERSON]-син [PERSON], яка доводилася донькою [PERSON]; [PERSON] та [PERSON] спадщину фактично прийняли (а.с.24). Як вбачається із копії свідоцтва про смерть, [PERSON] померла 1 липня 2015 року (а.с.27). Згідно копії свідоцтва про народження, [PERSON] є матірю [PERSON] Згідно довідки Антонівської сільської ради № 267 від 15 травня 2017 року, після смерті [PERSON], померлого 15 вересня 2013 року, залишилося спадкове майно, що складається із майнового паю члена КСП «Антонівське» на суму 7119 грн; спадкоємцями зазначеного майна залишилися син [PERSON], який спадщину фактично прийняв (а.с.25). Факт родинних відносин між спадкодавцями та спадкоємцем підтверджується копією свідоцтва про народження останнього, з якого вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] (а.с.3). Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом\~\~перевіряється\~\~наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Як вбачається із відповіді державного нотаріуса від 14 квітня 2017 року на заяву позивача, останньому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], померлої 8 березня 2005 року, та після смерті [PERSON], померлого 15 вересня 2013 року, в звязку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно на імя спадкодавців (а.с. 8). Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом\~\~перевіряється\~\~наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Як вбачається із відповіді державного нотаріуса від 27 квітня 2017 року на запит суду від 21 квітня 2017 року, спадкова справа після смерті [PERSON], померлої 8 березня 2005 року, заведена за заявою [PERSON], який отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що складається із земельної ділянки площею 2,1901 га, розташованої на території Антонівської сільської ради (а.с.15-18). Як вбачається із відповіді державного нотаріуса від 27 квітня 2017 року на запит суду від 21 квітня 2017 року, спадкова справа після смерті [PERSON], померлого 15 вересня 2013 року, заведена за заявою [PERSON], який отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що складається із земельної ділянки площею 2,4787 га, розташованої на території Антонівської сільської ради (а.с.19-21). Згідно копії заповіту від 23 квітня 2003 року, [PERSON] заповів [PERSON] земельну ділянку площею 2,4786, що розташована на території Антонівської сільської ради (а.с.29). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно вищезазначеного, вбачається висновок про те, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті своїх батьків [PERSON] та [PERSON], однак не отримав свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, в звязку з тим, що у нього відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно на імя спадкодавців. Відповідно до ст.. 396 ЦК України, в разі відсутності документів на право власності власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку. Також убачається те, що спадкодавець [PERSON] на час смерті не мала у власності майнового паю члена колективного сільськогосподарського підприємства, що тепер є спадковим майном, так як майновий сертифікат на її імя виданий після її смерті. Виникнення права власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства виникає саме з моменту видачі майнового сертифікату. Таким чином на день смерті матері позивач не мав прав на майновий пай члена КСП, а відповідно спадкоємець не міг реалізувати право на його спадкування. Однак, враховуючи те, що спадкування є безумовним, прийняття спадщини поширюється на всі обєкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатись правом на спадщину та те, що в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі, суд уважає за можливе захистити право позивача на спадкування майнового паю його матері, як члена колективного сільськогосподарського підприємства. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясовування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд серед інших вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин,яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Оскільки вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах, відповідачем визнано позовні вимоги [PERSON], визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, позовна заява [PERSON] підлягає до задоволення. Відповідно до ст.. 215 ЦПК України, у резолютивній частині рішення суду повинно бути вирішено питання про розподіл судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Однак, враховуючи, що позивач в позовній заяві не просить стягнути судові витрати з відповідача по справі, суд, за таких обставин, вважає за можливе не стягувати понесені позивачем судові витрати з відповідача, залишивши судові витрати за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved