Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

20 березня 2018 року [PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] на незаконних підставах, а саме, згідно заповіту від 09.07.2008р., який вважає таким, що не відповідав внутрішній волі спадкодавця, набула право власності на майно померлої [INFO] [PERSON] , тим самим порушивши законні парава та інтереси [PERSON] , в користь якої померлою 08.02.2002 було складено заповіт. А тому, просив суд скасувати державний акт про право власності на земельну ділянку серії АК № 405076 на земельну ділянку площею 1, 06 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Ниврянської сільської ради Борщівського району; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04 серпня 2011 року за № 1299, видане державним нотаріусом Борщівської районної державної нотаріальної контори, після смерті [INFO] [PERSON] . При цьому, просив суд поновити строк звернення до суду. Ухвалою судді Борщівського районного суду від 25 березня 2018 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. 11 квітня 2018 року на усунення недоліків позовної заяви, позивачем подано позовну заяву в новій редакції, згідно якої просив про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 серпня 2011 року за № 1299 на земельну ділянку площею 1,06 га, що розташована на території Ниврянської сільської ради Борщівського району, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарськоговиробництва, видане державним нотаріусом Борщівської районної державної нотаріальної контори, після смерті [INFO] [PERSON] . Ухвалою судді Борщівського районного суду від 16 квітня 2020 року відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження з призначенням у такій підготовчого судового засідання та роз`яснено відповідачу [PERSON] , що вона протягом 8 днів з дня вручення ухвали, має право надіслати до суду відзив на позовну заяву. 07 травня 2018 року відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, у якій просила в задоволенні позову відмовити за безпідставністю та у зв`язку з пропуском позивачем строків давності. Ухвалою суду від 16 травня 2018 року підготовче провадження у справі закрито, призначено таку до судового розгляду, крім того у задоволенні клопотання представника позивача про призначення почеркознавчої експертизи відмовлено. 24 травня 2018 року представником позивача подано відповідь на відзив. Ухвалою Борщівського районного суду від 16 серпня 2018 року позов [PERSON] , в особі представника [PERSON] до [PERSON] , третя особа Борщівська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, залишено без розгляду. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 09 жовтня 2018 року скасовано ухвалу Борщівського районного суду від 16 серпня 2018 року, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Борщівського районного суду від 13 березня 2019 року задоволено заяву сторони відповідача, ухвалено викликати позивача [PERSON] в судове засідання для дачі особистих пояснень. Ухвалою Борщівського районного суду від 18 грудня 2019 року позов [PERSON] , в особі представника [PERSON] до [PERSON] , третя особа Борщівська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, залишено без розгляду у зв`язку з неявкою позивача в судове засідання. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 19 березня 2020 року скасовано ухвалу Борщівського районного суду від 18 грудня 2019 року, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 05 травня 2020 року представник відповідача - адвокат Когут О.В. подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що така заява є необгрунтованою і безпідставною, та у зв`язку із пропуском позивачем строків позовної давності, просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача, виходячи з наступного. Так, 8 лютого 2002 року [PERSON] , господарство якої знаходилось на одному подвір`ї з будинком відповідача, склала заповіт, який посвідчений Ниврянською сільською радою Борщівського району та зареєстрований у реєстрі за №8, яким все своє майно заповіла [PERSON] У [PERSON] була дочка [PERSON] , яка разом з своїм чоловіком проживала окремо від своєї матері у с.Нивра, а [PERSON] (дочка [PERSON] ) зовсім не проживає у селі Нивра десь з 1980-х років. Оскільки [PERSON] хворіла, то вона з об`єктивних причин не могла здійснювати догляд за своєю матір`ю, тому на прохання [PERSON] , з якою сім`я відповідача була в дуже добрих відносинах, остання проводила догляд за нею, при цьому на якісь матеріальні вигоди для себе не розраховувала. [PERSON] до [PERSON] зовсім не навідувалась, нічим їй не допомагала, тому це мабуть і стало причиною того, що [PERSON] змінила заповіт. За своєї власної ініціативи [PERSON] 9 липня 2008 року склала заповіт, який посвідчений Ниврянською сільською радою та зареєстрований у реєстрі за № 275. Цим заповітом вона все своє майно заповіла відповідачу. Таким чином заповіт, який було складено [PERSON] на [PERSON] 8 лютого 2002 року втратив свою силу і чинним залишився останній заповіт, тобто на відповідача. Про те, що [PERSON] мала намір скласти на відповідача заповіт і його склала, остання не знала, вони це питання ніколи не обговорювали. Пізніше секретар сільської ради [PERSON] запросила відповідача до сільської ради і повідомила, що [PERSON] склала на неї заповіт. Після цього відповідач звернулась до [PERSON] і запитала, чи дійсно вона склала на неї заповіт, на що [PERSON] відповіла, що її донька хворіє, внуки тут не проживають, а вона до неї добре ставиться, у всьому допомагає, тому вирішила щоб після її смерті, все майно залишилось відповідачу. Жодної домовленості із [PERSON] та відповідачем про те, щоб укласти договір про довічне утримання, не було. Відповідач доглядала за [PERSON] з власної ініціативи і не мала на меті отримати якусь винагороду, а те, що [PERSON] вирішила розпорядитись своїм майном в її користь шляхом складання заповіту, то це її воля, в оману її відповідач не вводила. Відповідач на законних правових підставах після смерті [PERSON] прийняла спадщину, таку оформила, отримавши свідоцтва про право на спадщину за заповітом і тому воно не може бути визнане недійсним. Також зазначив, що позивач через своїх представників вже неодноразово зверталась до суду з різними позовами щодо даного заповіту, де судами у своїх рішеннях було встановлено, що за життя [PERSON] проживала одиноко, через незадовільний стан здоров`я потребувала стороннього догляду, який за нею здійснювала відповідач, в зв`язку з чим померла виявила волю щодо укладення на її користь заповіту і таку дію вчинила. Про це було стверджено в ході судового розгляду показами свідків, які показали, що покійною до дня смерті опікувалась виключно відповідач, так як дочка покійної, яка також проживала в с.Нивра мала незадовільний стан здоров`я і тому не могла опікуватися матір`ю належним чином. Із зятем покійна перебувала у неприязних стосунках, а тому, з ним не спілкувалась. Онуки покійної проживали за межами села, до неї не навідувались. Позивач [PERSON] з села виїхала у 1980-х роках, і після того в село навідувалась рідко, [PERSON] , яка є її бабою, до дня смерті не доглядала. Окрім того, свідок [PERSON] суду показала, що у 2008 році обіймала посаду секретаря Ниврянської сільської ради, коли [PERSON] повідомила, що має намір скласти заповіт у користь відповідач, остання проживала з нею по сусідству та доглядала за нею. Після чого, заповіт було складено, і такий [PERSON] та до смерті не змінювала і не скасовувала його. Наміру укласти із відповідачем договір довічного утримання покійна не висловлювала. А тому, суд прийшов до висновку, що заповіт, складений [PERSON] 09 липня 2008 року, був складений особою, яка мала на це права, з дотриманням вимог щодо його форми та посвідчення. Тому такий не може бути визнаний нікчемним. Крім того зазначив, що представник позивача просить поновити строк на звернення до суду, посилаючись на те, що [PERSON] вчасно звернутись до суду не могла по тій причині, що проживає в іншій області, хворіє та через скрутне матеріальне становище не могла скористатись послугами кваліфікованого фахівця в галузі права - адвоката. Таке клопотання до задоволення не підлягає, оскільки рішенням суду від 18.07.2017 року встановлено, що в минулому позивач [PERSON] неодноразово, через своїх представників, які є адвокатами, тобто фахівцями в галузі права, зверталася до суду з приводу визнання заповіту укладеного [PERSON] 09.07.2008 на користь відповідача то удаваним, то недійсним, крім того, щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, які мали місце в період з 7 липня 2011 року. Даних обставин позивачем [PERSON] при зверненні до суду у 2017 році та у 2018 році повідомлено не було, що суперечить вимогам ЦПК України, відповідно до якої сторони, зобов`язані повідомити суд про всі відомі їм рішення судів, що стосуються предмету спору, а також про всі відомі їм незавершені судові провадження, що стосуються предмету спору. Наконечна приховала перед судом вказані вище обставини, а тому зловживає своїми процесуальними правами. Поряд з тим, позивач на навела та належним чином не довела обставини, які б стверджували той факт, що з жовтня 2011 року остання хворіла, в зв`язку з чим не мала змоги звернутися до суду. У своїх попередніх позовних заявах позивачка стверджувала, що про видачу відповідачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] їй стало відомо у жовтні 2011 року, тобто майже, як сім років. Крім того, у вказаному рішенні суду зазначено, що позивач строк для звернення до суду пропустив без поважних причин. Таким чином рішенням Борщівського районного суду від 18.07.2017 року встановлено факти, які не потребують доказування у даній справі. Окрім того, представником позивача не надано суду жодних документальних доказів того, яке відношення позивач має до [PERSON] . Поряд з тим, в судовому засіданні представник відповідача вказав, що сумнівним є у даному випадку волевиявлення позивача, оскільки не зважаючи на вжиті судом заходи, позивач так і не отримала жодного разу судові повістки про виклик до суду, що в свою чергу дає підстави дійти висновку, що [PERSON] переслідує захист власних інтересів - саме він на протязі кількох останніх років виступає представником позивача у суді, з приводу спірних правовідносин було подано безліч позовів до суду, про те всі вони мають на меті одне - позбавити відповідача права власності виключно на земельну ділянку, хоча до складу спадкового майна входить і інше майно, яке вона теж успадкувала. Представник позивача [PERSON] 01 червня 2020 року подав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що не відповідають дійсності наведені представником відповідача твердження про те, що померла [PERSON] добровільно, без впливу та оману, заповіла усе своє майно відповідачу по справі - [PERSON] , оскільки насправді, вільним, та таким, що відповідало її внутрішній волі було волевиявлення [PERSON] щодо складання заповіту від 08.02.2002 року, за яким вона усе своє майно заповіла [PERSON] , а заповіт від 09.07.2008 року насправді не підписувала. Відповідно до вимог статті 103 ЦПК України, суд вправі призначити експертизу у справі для з`ясування обставин, що мають значення для справи, коли необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. В даному випадку йдеться про свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке було видано [PERSON] Борщівською державної нотаріальною конторою. Якщо особа, яка заповіла усе своє майно після смерті іншій особі, заповіт не підписувала, то всі інші подальші дії щодо розпорядження майном є незаконними. Безпідставним є також прохання представника відповідача щодо залишення позовної заяви без розгляду на підставі пропуску строків позовної давності, оскільки ухвалою Борщівського районного суду від 16.04.2018 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 16.05.2018 року, а 16.05.2018, враховуючи вимоги ст. 197 ЦПК України, цивільну справу було призначено до судового розгляду по суті. Не погоджується також і з проханням представника відповідача щодо відмови у задоволенні позовних вимог за безпідставністю, оскільки підставність заявлених позовних вимог чітко зазначено у позовній заяві, підтверджена даними у судовому засіданні його поясненнями, клопотаннями про призначення судово-почеркознавчої експертизи. Крім того, колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в постанові від 19.03.2020 року також зазначила, що позиція позивачки з обґрунтуванням заявлених вимог викладена в позовній заяві. Також, 24 липня та 16 серпня 2018 року під час розгляду справи по суті, він як представник позивача був присутній в судових засіданнях, підтримав позов та надав суду свої пояснення, які вважає, на його думку, достатніми. На підставі наведеного, просив позов задовольнити, а також призначити судово-почеркознавчу експертизу. 05 червня 2020 року представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив, у якому навів обставини, аналогічні викладеним у відзиві на позов, а 22 червня 2020 року представник позивача подав пояснення на заперечення, аналогічні викладеним у відповіді на відзив та позовній заяві. 15 липня 2020 року ухвалою Борщівського районного суду клопотання представника позивача [PERSON] про визначення судово-почеркознавчої експертизи залишено без розгляду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1301 Цивільного Кодексу України свідоцтво про право на спадщинувизнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Як встановлено судом, 09 липня 2008 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого все належне їй майно, а також належні майнові права заповіла відповідачу [PERSON] . Вказаний заповіт посвідчено секретарем Ниврянської сільської ради Романюк А.Ф., зареєстровано в реєстрі № 275. [INFO] [PERSON] померла. Заповіт, складений 09 липня 2008 року на ім`я відповідача [PERSON] , за життя [PERSON] не змінювала і не скасовувала. Після смерті [PERSON] відповідач, у визначеному законом порядку, отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04 серпня 2011 року за № 1299, видане державним нотаріусом Борщівської районної державної нотаріальної контори. Рішенням Борщівського районного суду від 18 жовтня 2011 року, рішенням цього ж суду від 18 липня 2017 року, які набрали законної сили, відмовлено в задоволенні вимог позивача щодо визнання заповіту недійсним, визнання заповіту дійсним, визнання заповіту нікчемним, Поряд з тим, судом було відмовлено позивачу у поновленні строку звернення до суду за захистом свого права. Зокрема, відповідно до рішення суду від 18 липня 2017 року, встановлено, що заповіт, складений [PERSON] 09 липня 2008 року, був складений особою, яка мала на це права, з дотриманням вимог щодо його форми та посвідчення. У зв`язку з чим у визнанні такого нікчемним було відмовлено. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, предбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають знчення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Аналізуючи всі досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] мала право на спадкування після смерті [PERSON] , а тому свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04 серпня 2011 року за № 1299, видане державним нотаріусом Борщівської районної державної нотаріальної контори, після смерті [INFO] [PERSON] , отримано нею згідно закону. Доказів, які б стверджували зворотнє чи спростовували вказані факти стороною позивача надано не було, не здобуто таких і в ході судового розгляду. Поряд з тим, суд не знаходить підстав для поновлення позивачустроку на звернення до суду. Так, відповідно до рішення Борщівського районного суду від 18 липня 2017 року встановлено, що що в минулому позивач неодноразово, через своїх представників, які є адвокатами, тобто фахівцями в галузі права, зверталася до суду з приводу визнання заповіту укладеного [PERSON] 09.07.2008р. на користь [PERSON] то удаваним, то недійсним, крім того, щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, які мали місце в період з 7 липня 2011 року. Що позивачем, при зверненні до суду у 2017 році повідомлено не було, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 131 ЦПК України відповідно до якої сторони до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті, зобов`язані повідомити суд про всі відомі їм рішення судів, що стосуються предмету спору, а також про всі відомі їм незавершені судові провадження, що стосуються предмету спору. А отже, посилання позивача на ту обставину, що вона не мала змоги скористатись допомогою фахівця в галузі права, суд не знаходить такою, що відповідає дійсності. Поряд з тим, позивач на навела та належним чином не довела обставини, які б стверджували той факт, що з жовтня 2011 року остання хворіла, в зв`язку з чим не мала змоги звернутися до суду. Будь-яких інших обставин, які б вказували на поважність причин пропуску строку для звернення до суду стороною позивача наведено не було, як і доказів, які б такі стверджували. З огляду на що, в силу вимог статті 82 ЦПК України, суд і в даному випадку не вбачає підстав для поновлення останній строку для звернення до суду. На підставі ст. 1301 ЦК України та

Outcome: dismissed