Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-27 00:00:00

20 грудня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: П'ята ХДНК про визнання права власності, та просить ухвалити рішення, згідно якого визнати за [PERSON] право власності на 22/100 частини будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Визнати за [PERSON] право власності на 22/100 частини будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]. Визнати за [PERSON] право власності на 22/100 частини будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]. У обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 11 липня 1986 року [PERSON] склала заповіт, в якому значиться, що все майно, що їй належить, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, в тому числі все, що на день смерті буде їй належати та на що вона за законом має право, заповідала чоловікові [PERSON], синам [PERSON] та [PERSON], в рівних частинах кожному. Заповіт був укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Однак, [INFO] року до відкриття спадщини помер її чоловік [PERSON]. Таким чином спадкоємцями за вищезазначеним заповітом залишилися тільки її сини - [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] належала 22/100 частини будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Початкове за договором дарування вона отримала ? частину цього будинку, однак в подальшому були здійснені прибудови до будинку, що змінило загальну площу домоволодіння. Після запитів другого співвласника дому [PERSON] про перерозподіл часток було встановлено, що 22/100 частини дому належать йому, 22/100 - [PERSON], а на інші 56/100 частини дому (прибудова і сіни) має бути встановлено право власності. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.01.1990 року було вирішено перерозподілити ідеальні долі співвласників в зв'язку з прийняттям в експлуатацію 56/100 частин будинку [ADDRESS] наступним чином: [PERSON] - 78/100 частин будинку з надвірними будівлями замість ? частини; [PERSON] - 22/100 частин будинку з надвірними будівлями замість ? частини. Якісно доля [PERSON] не змінилась, долі були перераховані тільки кількісно. Таким чином правовою підставою набуття частини будинку [PERSON] залишається договір дарування. Однак у договорі зазначено право власності саме на ? частину будинку, а необхідним є визнання за [PERSON] права власності на 22/100 частини будинку, в які були переведені ці самі ? частини. Тому для подальшого вирішення справи необхідним є визнання за [PERSON] права власності на ці 22/100 частини будинку № [ADDRESS]. [INFO] року [PERSON] померла. Так як до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, зазначені 22/100 частини будинку, відповідно є спадковим майном, що переходить спадкоємцям. [PERSON], вважається таким, що прийняв спадщину шляхом вступу в управління і володіння спадковим майном, адже він проживав з [PERSON] на момент відкриття спадщини та був приписаний там, що підтверджується довідкою про реєстрацію № 828 від 19.12.2014 року, виданою дільницею № 20 Комітету Жовтневого району жителів приватного сектору. [PERSON] був єдиним спадкоємцем за заповітом. Тобто можна вважати, що він як спадщину прийняв усю належну [PERSON] частину будинку № [ADDRESS], а саме 22/100 частин цього будинку. Так, [PERSON] фактично був власником всього майна, що заповіла [PERSON]. Однак, [INFO] року [PERSON] помер, не отримавши до цього жодного правовстановлюючого документу. Тому, позивач вважає доцільним визнати за [PERSON] право приватної власності на 22/100 частини будинку [ADDRESS], що належала [PERSON], на підставі того, що він прийняв їх як спадщину за заповітом на законних підставах. 18 грудня 2003 року [PERSON] склав заповіт, в якому зазначалося, що всю належну йому на праві власності частину домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS], синам - [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожному. Позивач зазначив, що він звернувся до П'ятої ХДНК для прийняття спадщини. Державний нотаріус перевіривши документи відкрив спадкову справу та пояснив позивачу, що оскільки він був зареєстрований за місцем відкриття спадщини, він вважається таким, що прийняв спадщину належним чином і закон не вимагає від нього написання заяви про прийняття спадщини. Але для оформлення документів на спадщину йому потрібно звернутися до суду, оскільки право власності на 22/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями після перерозподілу ідеальних часток на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 3 січня 1990 не було зареєстровано в органах технічної інвентаризації. Позивач зазначив, що він на час відкриття спадщини постійно проживав із батьком, [PERSON], що підтверджується записом про прописку у паспорті, який свідчить про те, що він давно там прописаний і проживає, тому вважається таким, що прийняв спадщину. Так як іншим спадкоємцем за заповітом є лише він, [PERSON], то частка, що належала б за заповітом [PERSON] перейшла йому, так як [PERSON] не прийняв спадщину. Тому спадкову майно, належне йому є всі 22/100 частини будинку № [ADDRESS], що заповів [PERSON]. [PERSON] вже довгий час обіцяє, що він не буде заявляти про поновлення своїх прав на прийняття спадщини і надасть офіційну відмову від неї, щоб він міг успадкувати всю частку будинку, що належала [PERSON]. Однак жодних активних дій [PERSON] не вживає, що перешкоджає позивачу здійсненню права на спадкування вже довгий час. Позивач зазначив, що для нього є необхідним встановлення його права власності на всі, які заповідав [PERSON], 22/100 частини будинку № [ADDRESS], половина з яких перейшла йому за заповітом, а інша половина - внаслідок того, що свою частину спадкового майна його брат, [PERSON] не прийняв, яка в свою чергу була прирощена до його частини. Так як право власності позивача на 22/100 частини спірного будинку не підтверджене жодним правовстановлюючим документом, він просить суд визнати за ним право власності на це майно. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та надав пояснення аналогічні вищенаведеному. Відповідач у судове засідання не з'явився, знаходиться в місцях позбавлення волі та відбуває покарання у вигляді позбавлення волі . У відповідно сті до ч. 6 ст. 76 ЦПК України якщо особа , яка бере участь у справі , перебуває під вартою або відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, тримання у дисциплінарному батальйоні військовослужбовців, обмеження волі, арешту, повістка та інші судові документи вручаються її під розписку адміністрацією місця утримання особи, яка негайно надсилає розписку та письмові пояснення цієї особи до суду. Начальником Державної установи «Олексіївська виправна колонія (№25») надіслано на адресу суду заяву [PERSON] , з якої вбачається,що він позов [PERSON] визнає. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, наддали суду заяву, згідно якої просили у зв'язку з великою завантаженістю розглядати справу за їх відсутністю та прийняти рішення на розсуд суду. Заслухавши пояснення представника позивача, прийнявши до уваги заяву відповідача , дослідивши матеріали справи і додатково отримані докази заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] року померла [PERSON]. За життя 11.07.1986 року [PERSON] залишила заповіт, яким все майно, що їй належить , де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, в тому числі все , що на день смерті буде їй належати та на що вона за законом має право заповідала чоловікові [PERSON] та синам [PERSON] та [PERSON], в рівних частинах кожному. На день смерті [INFO] року [PERSON] , останній належало половина домоволодіння , що знаходиться в [ADDRESS] на підставі договору дарування від 11 липня 1952 року . Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини , встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 січня 1990 року підтверджено, що [PERSON] є власником ? частини домоволодіння [ADDRESS]. Як вбачається з довідки КП «ХМБТІ» від 18.11.2016 року за №2503378 на ім'я [PERSON] - 22/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] у м. Харкові не зареєстровані після перерозподілу ідеальних часток на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.01.1990 року. Відповідно до ч.3 ст.5 ЦК України (в редакції 2003 року) якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Таким чином, при вирішені цього позову відповідно до прикінцевих та перехідних положень Кодексу в редакції 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, слід застосовувати норми Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), що діяли на момент смерті [PERSON] в 1987 році. 26.09.1986 року до відкриття спадщини після смерті [PERSON], помер її чоловік [PERSON], який був включений у заповіт [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] .(а.с.10) Відповідно до ст.548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст.525 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно ст.529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) до спадкоємців першої черги відносяться діти померлого. Згідно п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визнається що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Тобто за правилами, визначеними в ст. 527 ЦК УРСР 1963 року спадкоємцями можуть бути особи, що були живі к моменту смерті спадкодавця. Таким чином спадкоємцями за заповітом [PERSON] залишилися тільки її сини - [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до рішення Жовтневого районного народного суду м. Харкова від 03.01.1990 року за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] були перерозподілені ідеальні частки співвласників, а саме: [PERSON] стало належати 22/100 частин будинку з надвірними будівлями , замість ? частини. Зазначене рішення не було зареєстровано в КП «ХМБТІ». Вказаним рішенням також підтверджується, що сини [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину, оскільки мешкали у спадковому будинку,що не підлягає доказуванню у розумінні ч. 3 ст. 61 ЦПК України, однак правовстановлюючі документи на спадкове майно не оформили . Факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] підтверджується також довідкою про реєстрацію №828 від 19.12.2014 року , виданою дільницею №20 Комітету Жовтневого району жителів приватного сектору. Суд не може погодитися з доводами позивача, який вважає, що [PERSON] вважається таким, що не прийняв спадщину , та і таким ,що від неї відмовився /ст. 553 ЦК УРСР/, оскільки ці доводи спростовуються рішення Жовтневого районного народного суду м. Харкова від 03.01.1990 року. [INFO] року [PERSON] помер. Відомості щодо його спадкоємців у суду відсутні, позивач у справі пояснив, що [PERSON] не був одружений та не мав дітей. [INFO] року [PERSON] померла . Відповідно до вимог ст. 525 ЦК УРСР 1963 року , цього дня була відкрита спадщина. Зважаючи на положення ст.ст. 525, 529, 548, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) [PERSON] є спадкоємцем житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS]. Той факт, що [PERSON] був рідним сином [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] . [INFO] року [PERSON] помер, не отримавши правовстановлюючого документу. Суд вважає не обґрунтованими вимоги позивача про визнання права власності за померлими [PERSON] та [PERSON], а тому в цій частині вимог - відмовляє. 18.12.2003 року [PERSON] склав заповіт, в якому зазначалося , що всю належну йому на праві власності частину домоволодіння , що знаходиться в [ADDRESS], він заповідає синам [PERSON] та [PERSON]. [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER]. Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Кодексу в редакції 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, норми цього Кодексу поширюються на права і обов'язки , які виникли після 1 січня 2004 року . Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1268 ЦК України /в редакції 2003 року/ спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08.08.2017 року , в архівних справах П'ятої Харківської державної нотаріальної контори зберігається спадкова справа №742/2016 після смерті [PERSON], [INFO], який постійно мешкав в [ADDRESS]. В матеріалах спадкової справи знаходиться заява [PERSON], що мешкає [ADDRESS] , про фактичне прийняття спадщини , що зареєстрована в книзі т обліку та реєстрації спадкових справ 08.11.2016 року за №1624 та копії інших документів , необхідних для оформлення спадщини. Інших заяв в матеріалах спадкової справи не має. Свідоцтво про право на спадщину не видавались. Як вбачається з відповіді Відділу реєстрації місця проживання у Новобаварському районі міста Харкова від 27.07.2017 року за №04-02-39/2700/17 , згідно акту прийому -передачі картотеки з питань реєстрації фізичних осіб за адресою : [ADDRESS] отримано картки реєстрації особи /Форма Б та А/. У наданій адресній картці /Форма Б/ міститься наступна інформація: [PERSON],22.01.1974 року, у граф «дата реєстрації та на який термін» проставлено: 19.11.2003 року; [PERSON], у графі «дата реєстрації та на який термін» проставлено : 26.09.2003 року у графі «дата виписки» проставлено :03.06.2014 року. У наступній адресній картці /Форма Б/ міститься наступна інформація на російській мові: [PERSON] п/ф на [PERSON], 26.05.1985 року у графі «дата реєстрації та на який термін» проставлено :26.09.2003 року. Як встановлено судом відповідач [PERSON] на день смерті спадкодавця [PERSON] , разом з останнім не проживав /не був зареєстрованим /, заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини не подавав, а тому вважається таким, що не прийняв спадщину. За таких обставин , у суду маються підстави для прийняття заяви [PERSON] про визнання позову відповідно до вимог ст. 174 ЦПК України. На день смерті спадкодавця [PERSON] за адресою [ADDRESS] була зареєстрована [PERSON], яка не включена спадкодавцем у заповіт. Як вбачається з довідки 19.06.1985 року проведена запис №310 про народження [PERSON]. Відомості про батька записана зі слів матері відповідно до ст. 55 КпШС Української ССР., а тому остання не є дочкою [PERSON] Тому, згідно до ч.3 ст.1268 ЦК України ( в редакції 2003 року) спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого 1270 цього Кодексу ,він не заявив про відмову від неї. Таким чином, відповідно до ст.ст. 525, 529, 548, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.ст. 1261, 1268,1270 ЦК України ( в ред..2003 року) позивач вважається таким, що прийняв спадщину після смерті його батька [PERSON]. Відповідно до постанови державного нотаріуса П'ятої Харківської державної нотаріальної контори від 08.08.2017 року , [PERSON] ,що мешкає в [ADDRESS] у вчиненні такої нотаріальної дії, як видача Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [INFO] року його батька , [PERSON] , [INFO] , який постійно мешкав в [ADDRESS] в зв'язку з відсутністю права власності на цю частину жилого будинку на день смерті спадкодавця, не зареєстрованого після перерозподілу ідеальних часток на підставі рішення Жовтневого районного народного суду м. Харкова від 03.01.1990 року. Відповідно до абз. 3 п. 6 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»,якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Тому суд вважає, що є всі законні підстави для визнання за [PERSON], в порядку спадкування після смерті [PERSON] права власності на житловий будинок з прибудовами та надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Виходячи з викладеного,

Outcome: partial