Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-13 00:00:00

21.11.2016 р. позивач звернулась із позовом у суд до відповідача про визначення ідеальних часток у спільному майні померлих батьків, мотивуючи свої вимоги тим, що її матір [PERSON] померла 21.12.2013 р., а 17.06.2016 р. помер її рідний батько [PERSON]. Батьки за життя у с. Пологи, Охтирського району, ще із 1966 року отримали земельну ділянку для забудови і за час спільно життя, за спільні кошти подружжя і спільними зусиллями побудували будинковолодіння (домогосподарство) з господарськими спорудами та надвірними будівлями по вул. Шевченка, 38. Право власності на зазначене будинковолодіння підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 15.12.2011 р., яке проведене державною реєстрацією 15.12.2011 р. за батьком [PERSON] на праві приватної власності як на єдиного власника, що визначає правовий статус будинковолодіння (домогосподарства). Матір за життя заповіту не складала. Проте батько за життя склав заповіт, яким заповів належне йому за життя майно своєму онукові (її племіннику) відповідачу по справі [PERSON]. Через зазначену обставину вона звертається до суду із зазначеним позовом з метою визначення ідеальної частки, на яку вона має право на спадкування після смерті матері. У судове засідання позивачка не зявилась. Її представник позов підтримав із підстав викладених у позовній заяві. Пояснив, що через відсутність правовстановлюючих документів на імя померлої матері та через небажання державного нотаріуса визначити ідеальну частку у спадковому майні самостійно, позивач позбавлена можливості зареєструвати за собою право власності на частину будинку у порядку спадкування за законом після смерті матері. Відповідач [PERSON] та його представник у судове засідання не зявились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Під час підготовчого судового засідання заявляли про безпідставність позовних вимог через відсутність спору про право, оскільки відповідач не заперечує проти оформлення за позивачкою права власності на належну їй частину будинку у порядку спадкування після смерті її матері, і остання не позбавлена можливості вирішити зазначене питання у позасудовому порядку звернувшись безпосередньо до нотаріуса. Державний нотаріус [PERSON] у судовому засіданні зазначив про безпідставність позову до очолюваної ним установи. Нотаріальна контора не є належним відповідачем по зазначеній справі. Також пояснив, що у даному випадку, коли померли обидва члени подружжя та за наявності правовстановлюючого документа на нерухомість із зазначенням власником тільки одного із членів подружжя, державний нотаріус не вправі самостійно визначати ідеальні частки співвласників. Вирішення зазначеного питання відноситься до компетенції суду. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, уважає, що позов підлягає задоволенню. Установлено, що позивачка [PERSON] народилась 18.02.1970 р.. Її батьками є [PERSON] та [PERSON], які перебували у зареєстрованому шлюбі починаючи із 16.11.1958 р., що не заперечують сторони. За життя батьки побудували будинок господарськими спорудами та надвірними будівлями по вул. Шевченка, 38. Право власності на зазначене будинковолодіння підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 15.12.2011 р., яке проведене державною реєстрацією 15.12.2011 р. за батьком [PERSON] на праві приватної власності.(а.с. 8-15) Матір позивачки [PERSON] померла 21.12.2013 р.. Після її смерті позивачка [PERSON] успадкувала земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. При цьому, батько позивачки [PERSON] відмовився від своєї частки у спадковому майні померлої дружини на користь доньки [PERSON]. Зазначені обставини підтверджуються матеріалами спадкової справи заведеної у Охтирській районній державній нотаріальній конторі за №131/2014. Батько позивачки [PERSON] помер 17.06.2016 р.. За життя він склав заповіт, яким належне йому за життя майно заповідав онукові (племіннику позивачки) [PERSON], який є відповідачем по зазначеній справі. Як встановлено у судовому засіданні позивачу було відмовлено нотаріальною конторою відмову у вчиненні нотаріального оформлення права власності на частину спільного будинку батьків у порядку спадкування після смерті матері через відсутність правовстановлюючого документу, що підтверджується як письмовим листом на імя позивачки, так і поясненням самого нотаріуса, наданим ним у суді. А тому позивач має бажання захистити своє право на набуття спадщини у зазначений у позовній заяві спосіб. Право на спадкування за законом одержують особи, визначені в ст.ст. 1261-1265 ЦК України. Відповідно до ч. 5, ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ч. 1, ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно із, ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Таким чином, житловий будинок перебував у приватній спільній сумісній власності померлих батьків позивачки на підставі свідоцтва від 15.12.2011 року. Беручи до уваги зазначені вище обставини справи та норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, відмову нотаріуса у видачі спадкоємцю [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом, слід визнати, що позивач правомірно звернулася до суду з позовом про визначення розміру часток в праві спільної сумісної власності померлих батьків, оскільки при цьому сторони укласти договір щодо визначення часток у добровільному порядку не можуть у зв'язку із їхньою смертю, що відповідає правовим позиціям п. 17 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1, ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Тобто, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи суб'єктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, на спадкування, на частину в загальному майні, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб'єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб'єктивного права. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст.16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Таким чином суд приходить до висновку, що порушене право підлягає захисту в обраний позивачем спосіб. За змістом статей 355, 368-372 ЦК України вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільній сумісній власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у п.5 постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснив, що при відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Оскільки нерухоме майно належало померлим на праві приватної спільної сумісної власності, частки співвласників не виділені, але є рівними, а тому існує можливість визначення ідеальних часток із спільної сумісної власності по ? частини кожному. Так як позивачка має намір успадкувати майно саме після померлої матері, то достатнім способом захисту її права буде визначення частки [PERSON] належної за життя у спільному будинку подружжя. Разом із тим, суд погоджується з доводами державного нотаріуса про те, що районна державна нотаріальна контора не є належним відповідачем по зазначеній справі з огляду на те, що вона не є учасником цивільних правовідносин між сторонами щодо спадкового майна. Відсутня будь-яка процесуальна заінтересованість нотаріуса у предметі спору та реалізації прийнятого рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved