Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

20.08.2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «СоцСфера» звернулось до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про виселення без надання іншого жилого приміщення, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу №1100 від 06.04.2007 року, укладеного між позивачем та ЗАТ «Запорізький автомобілебудівний завод», позивач став власником приміщення гуртожитку, яке розташоване по [ADDRESS] Вказане приміщення позивач здає громадянам та надає послуги готельного типу. У кімнаті [NUMBER] зазначеного гуртожитку мешкають відповідачі, але [PERSON] та [PERSON] відмовляються від укладення договору найма, який неодноразово позивач пропонував укласти. На теперішній час у відповідачів відсутні законні підстави користуватись зазначеною кімнатою та отримувати комунальні послуги. Відповідачі систематично не сплачують отримані житлово-комунальні послуги, чим завдають позивачу збитки. На підставі викладеного, позивач просив суд виселити відповідачів без надання іншого житлового приміщення з кімнати [NUMBER] гуртожитку за адресою: [ADDRESS] та солідарно стягнути з [PERSON] і [PERSON] заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 3 678 грн. 12 коп. та судові витрати. Під час судового розгляду відповідачами повністю було погашено заборгованість за отримані житлово-комунальні послуги, тому позивач зменшив свої позовні вимоги та просив суд залишити позовні вимоги щодо виселення [PERSON] і [PERSON] та стягнення судових витрат. В судовому засіданні представник позивача Грона Д.С. позов підтримав, просив його задовольнити, посилаючись на те, що гуртожиток є приватною власністю ТОВ «СоцСфера», яку воно набуло на підставі договору купівлі-продажу від 06.04.2007 року. Зазначене приміщення є гуртожитком і використовується для здійснення підприємницької діяльності, а саме: для надання в оренду житлових кімнат. Вважає, що відповідачі мешкають в кімнаті [NUMBER] незаконно, договір найму житлового приміщення укладати відмовляються, крім того ніколи не були працівниками товариства. Спеціальний ордер відповідачам на право проживання в гуртожитку не видавався, у зв'язку з чим передбачені законом підстави для проживання у кімнаті гуртожитку відсутні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що у гуртожиток вселилась у 1988 році на підставі ордеру, виданого відповідно до рішення адміністрації і профспілкового комітету Запорізького Ордена Трудового Червоного прапора автомобільного заводу «Комунар», як молодий спеціаліст за направленням Донецького політехнічного інституту. У результаті корпоратизації та приватизації державного підприємства, завод та гуртожиток перейшли від держави у приватну власність ЗАТ з іноземними інвестиціями «Запорізькому автомобільному заводу», а останній 15.05.2007 року продав приміщення гуртожитку ТОВ «СоцСфера» на підставі договору купівлі-продажу. Відповідач до теперішнього часу працює на підприємстві ПАТ «ЗАЗ», в гуртожитку мешкає разом зі своєю донькою - [PERSON], [INFO], яка є інвалідом з дитинства третьої групи. Боргу за надані житлово-комунальні послуги вона не має. Вважає, що житло їй було надано у зв'язку з трудовими відносинами, які на теперішній час вона не припинила. Твердження представника позивача про самовільне вселення є безпідставними і не відповідають фактичним обставинам справи, тому просить у позові відмовити. Представник відповідача [PERSON] вважає, що його довіритель мешкає у гуртожитку на законних підставах, їй зазначене приміщення видане для проживання на підставі ордеру, на протязі 26 років відповідач працює на підприємстві ПАТ «ЗАЗ», правила співжиття та користування гуртожитком не порушують, не руйнують та не псують жиле приміщення, використовують його за призначенням, тому також просить у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про день, місце і час розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджено поштовими повідомленнями, жодних доказів або заперечень суду не надала. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, всесторонньо дослідивши та оцінивши матеріали справи, виходячи з встановленого ст.11 ЦПК України принципу диспозитивності, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно ст.814 ЦК України зміна власника гуртожитку не є підставою для автоматичного припинення або зміни між попереднім власником та відповідачем правовідносин. Частиною 3 ст.116 ЖК України встановлено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ст.127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Питання виселення з гуртожитку регулюється ст.132 Житлового кодексу Української PCP та Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Згідно зі ст. ст. 19, 20 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків відповідно до цього Закону допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей, на підставі рішення, прийнятого виконавчим органом відповідної місцевої ради на підставі обстеження в установленому чинним законодавством порядку стану гуртожитку (цілісного майнового комплексу чи його відокремленої частини) з наступним затвердженням сесією цієї ради. Усім мешканцям гуртожитку, визнаного аварійним чи непридатним для проживання людей, терміново надається інше, придатне для тимчасового проживання людей житло тим органом місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади, на території якої розміщено такий гуртожиток. Усі інші категорії мешканців гуртожитків, на яких не поширюється Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», можуть бути виселені з підстав і в порядку, передбаченому ст.132 Житлового кодексу Української PCP. Відповідно до ст. 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, звільнених у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників. За положеннями ст.132 ЖК України працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в ч.2 цієї статті, а також осіб, перелічених у ст. 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Згідно з п.п. 9, 10, 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР №208 від 03.06.1986 року, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та відповідного профспілкового комітету. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. При одержанні ордера пред'являються паспорти всіх членів сім'ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Адміністрація підприємства, установи, організації веде облік ордерів, що видаються громадянам на зайняття жилої площі. Бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності. Судом встановлено, що [PERSON], у червні 1988 року при закінченні Донецького політехнічного інституту була направлена до автомобільного заводу «Комунар», як молодий спеціаліст із забезпеченням її гуртожитку для одиноких (а.с. 89). Відповідно до трудової книжки серії [NUMBER] на ім'я [PERSON], остання з 11.10.1988 року почала працювати на автомобільному заводі «Комунар». У подальшому продовжувала працювати на ВАТ «АвтоЗАЗ», ЗАТ «АвтоЗАЗ-Деу», ЗАТ «ЗАЗ» та ПАТ «ЗАЗ», де і на цей час працює (а.с. 33-37). 11.11.1997 року [PERSON] разом з неповнолітньою донькою [PERSON] була зареєстрована у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 138). [PERSON] після виповнення їй 16 років, 06.04.2011 року також була зареєстрована за вказаною адресою (а.с. 139). 06.04.2007 року ЗАТ «Запорізький автомобілебудівний завод» продало, а ТОВ «СоцСфера» купило приміщення у [ADDRESS], яке є гуртожитком (а.с. 12-14). [PERSON], [INFO], є інвалідом дитинства ЦНС, встановлено третю групу інвалідності, що підтверджено довідкою до акта огляд у МСЕК № 493530, серії 10 ААБ від 09.04.3013 року (а.с. 38). Таким чином, [PERSON] з часу прийняття на роботу до автомобільного заводу «Комунар» була вселена до гуртожитку за адресою: [ADDRESS]. Ордер на вселення у кімнату [NUMBER] було видано відповідно до рішення адміністрації і профспілкового комітету Запорізького Ордена Трудового Червоного прапора автомобільного заводу «Комунар», як молодому спеціалісту по направленню Донецького політехнічного інституту. Ордер є єдиною підставою для вселення в житлове приміщення. При вселенні ордер здається до відповідного житлово-експлуатаційного органу, що і було зроблено [PERSON] Згідно до ст. 129 ЖК України, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Факт відсутності ордеру сторонами не спростовується, крім того, без наявності ордеру [PERSON] взагалі не мала б можливості вселитись в зазначене приміщення. На цей час у відповідачів відсутня заборгованість за сплату наданих позивачем житлово-комунальних послуг. За таких підстав, оскільки [PERSON] з часу прийняття на роботу була вселена до кімнати [NUMBER] у спірному гуртожитку, в якій мешкає більше двадцяти п'яти років і несе витрати за проживання, але в порушення чинного законодавства автомобільний завод «Комунар», та у подальшому його правонаступники, не видали їй необхідних документів на спірну жилу площу, а лише 11.11.1997 року зареєстрував в гуртожитку, враховуючи, що [PERSON] по теперішній час працює на ПАТ «ЗАЗ» на посаді оператора по вводу даних в ЕВМ, тому, відповідно до вимог ст.125 ЖК України відповідачі не можуть бути виселені без надання іншого жилого приміщення. Доводи Грони Д.С. про те, що [PERSON] та [PERSON] порушується право власності позивача, безпідставні. При набутті у 2007 році права власності на спірну нерухомість ТОВ «СоцСфера» було добре обізнано про статус приміщення, яке являлося гуртожитком, його цільове призначення. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Згідно ст.29 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», інваліди забезпечуються житлом у порядку і на умовах, передбачених чинним законодавством із урахуванням положень закону. Інваліди та сім'ї, в яких є діти-інваліди, мають переважне право на поліпшення житлових умов в порядку, передбаченому чинним законодавством. Відповідач по справі - [PERSON] є інвалідом дитинства, перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району і отримує державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства 3-ої групи. За адресою: [ADDRESS], кімн. [NUMBER] проживає з народження та зареєстрована з 06.04.2011 року за вказаною адресою. Правила користування гуртожитком не порушує, заборгованість за житлово-комунальні послуги відсутня. За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.57, 58, 59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Як вбачається з матеріалів справи та досліджених доказів представником позивача не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів щодо незаконного та безпідставного проживання відповідачів в кімнаті [NUMBER] гуртожитку, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Крім того, позивачем не надано доказів щодо пропонування саме [PERSON], укласти з ТОВ «СоцСфера» договір найму приміщення. Таким чином, характер спірних правовідносин свідчить про те, що відповідачі використовують кімнату за призначенням, правил проживання не порушують, зареєстровані тривалий час за даною адресою, відповідач [PERSON] понад 25 років працює на автомобільному заводі «Комунар» та інших підприємствах, які стали правонаступниками зазначеного заводу, вселялась у гуртожиток як працівник заводу, тобто приміщення їй видано у зв'язку з виконанням трудових обов'язків, які вона продовжує до теперішнього часу. За таких обставин у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення, на думку суду, слід відмовити через їх не обґрунтованість. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed