Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

19 серпня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів на утримання квартири, посилаючись на наступні обставини. Вона, [PERSON] , її неповнолітній син [PERSON] , та відповідачі [PERSON] і [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] . Квартира набута у власність шляхом приватизації державного житлового фонду. Відповідачам [PERSON] і [PERSON] належить по 1/5 частині житла кожному ( тобто 2/5 частини житла ). Їй і її сину належить 3/5 частини житла, оскільки окрім своєї 1/5 частки вона також успадкувала 1/5 частку після смерті матері [PERSON] . Даний факт підтверджується Свідоцтвом про право власності та витягом з державного реєстру речових прав. Відповідачі зареєстровані в спірній квартирі, однак фактично не проживають в ній. Даний факт підтверджується Актом № 90 від 17.05.2018 року. Вона добросовісно користується квартирою і оплачує комунальні послуги за опалення всього житла і за утримання будинку та прибудинкової території. Відповідачі ніяких витрат на утримання квартири не несуть. Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох, чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів ( обов`язкових платежів ), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Той факт, що відповідачі маючи зареєстроване місце проживання в спірній квартирі фактично там не проживають, не звільняє їх ( як співвласників ) від обов`язку брати участь в утриманні належного їм майна в т.ч. сплачувати комунальні послуги. Так, за утримання будинку і прибудинкової території в 2018-2019 роках нею перераховано КП БМР ЖЕК № 7 суму 3 458,04 гривень ( 2/5 частини цієї суми складає - 1 383,21 грн. ). За послуги централізованого опалення КП БМР «БЦТМ» в 2018-2019 роках нею перераховано суму 5 099,78 гривень ( 2/5 частини цієї суми складає - 2 039,91грн. ). Розрахунок додається. Просила суд стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] солідарно кошти на утримання квартири [ADDRESS] в сумі 3 423,12 грн., а також судові витрати з [PERSON] в сумі 384,20 грн. судового збору і 250 грн. витрат на правничу допомогу та з [PERSON] 384,20 грн. судового збору і 250 грн. витрат на правничу допомогу ( а. с. 3 ). Ухвалою судді від 10.09.2019 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін ( а. с. 30-31 ). Ухвалою суду від 01 жовтня 2019 року в задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів на утримання квартири, - відмовлено ( а. с. 43-44 ). Ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Кошель Л.М. від 02 жовтня 2019 року у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Орєхова Олега Івановича у справі № 357/9223/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів на утримання квартири - відмовлено ( а. с. 45 ). 03 жовтня 2019 року за вх. № 36449 судом отримано відзив на позов, підписаний [PERSON] та [PERSON] , в якому останні просили в задоволенні позову [PERSON] відмовити мотивуючи тим, що у позивачки відсутні належним чином підтверджені докази їхньої не сплати коштів на утримання квартири. До того ж, ні вона, ні її син фактично не проживають за адресою: [ADDRESS] . Фактично вони проживають у батька її чоловіка за адресою: [ADDRESS] , де сплачують кошти на утримання вказаної квартири. Вимоги щодо компенсації позивачці витрат на стягнення судового збору та надання правової допомоги не визнають, оскільки не вбачають в своїх діях ознак вчинення правопорушення ( а. с. 46 ). В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] , кожний окремо підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просили її задовольнити в повному обсязі. Доповнили, що відповідачі є співвласниками вищезазначеного майна, дійсно не проживають та не несуть витрат по утриманню майна. За утримання майна витрати несе позивач. Тому, просили стягнути з відповідачів в солідарному порядку понесені позивачкою витрати на утримання майна, судовий збір і витрати на правничу допомогу. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове повідомлення про вручення, де [PERSON] отримала особисто судову повістку 4.10.2019 року, а [PERSON] 11.10.2019 року, про що свідчить підпис останніх. Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Отже, відповідачі завчасно були повідомлені про час, дату та місце слухання справи. Заяв та клопотань з боку відповідачів щодо відкладення розгляд справи до суду не надходило. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Згідно свідоцтва про право власності від 11 грудня 2003 року квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ( а. с. 5 ). З свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 листопада 2017 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В. вбачається, що [PERSON] успадкувала 1/5 частка квартири під [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , що померла [INFO] ( а. с. 6 ). В судовому засіданні встановлено, що на даний час позивачу та її сину [PERSON] належить 3/5 частини вищевказаної квартири, а відповідачам по 1/5 за кожним. З Акту № 90 про фактично проживаючих осіб від 17 травня 2018 року, який складено та підписано [PERSON] , начальником юридичного відділу КП БМР ЖЕК № 7 [PERSON], мешканцями будинку ( сусідами ) [PERSON] та [PERSON] вбачається, що в квартирі [ADDRESS] осіб, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , фактично проживають: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідачі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані, але з 1998 року по теперішній час не проживають ( а. с. 9 ). Звертаючись до суду з вищевказаними вимогами позивач [PERSON] наголошує на тому, що відповідачі, як співвласники майна повинні нести витрати по утриманню майна на рівні з іншими власниками. Так як, останні ухиляються від зазначеного, позивач несе витрати за всіх співвласників. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Правовідносини з приводу користування та утримання будинком (квартирою), у тому числі тих, що належать громадянам на праві власності, регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує, а відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Участь кожного співвласника у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна означає необхідність несення витрат, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості. Кожен співвласник зобов`язаний брати участь в у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Виходячи зі змісту цих норм, у разі ухилення співвласника від участі у витратах на утримання спільної власності, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна. У свою чергу, такий співвласник може висунути відповідні заперечення, вважаючи здійснені співвласниками витрати надмірними або зайвими. Утримання будинків і прибудинкових територій полягає у забезпеченні експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством (ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року). Особливості регулювання правовідносин у сфері теплопостачання (Закон України «Про теплопостачання від 02 червня 2005 року) також свідчить про те, що послуги з постачання теплової енергії спрямовані не тільки на створення необхідних умов для осіб, які проживають у жилих приміщеннях, а і на збереження санітарно-гігієнічних та ергономічних характеристик житла, які визначають його експлуатаційні якості (підтримання теплового режиму, оптимального рівня вологості тощо). Отже, витрати на утримання будинку та прибудинкової території та витрати на опалення житла є об`єктивно необхідними для належного функціонування спільного майна та збереження його експлуатаційних якостей, які відповідно до ст. 360 ЦК України визначаються як витрати на управління, утримання і збереження спільного майна та покладаються на співвласника відповідно до його частки у праві спільної часткової власності. Згідно із положеннями статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. З матеріалів справи вбачається, що позивачкою за період 2018-2019 роки за послуги централізованого опалення КП БМР «БЦТМ» сплачено 5100 гривень, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями. В зазначених квитанціях зазначено, відправник є [PERSON] , а одержувач Тепло Білоцерківтепломережа КП, призначення платежу - за опалення та підігрів води ( а. с. 15-17 ). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки, позивачем за вищевказані послуги перераховано 5099,78 гривень, що зазначено позивачем, то відповідачі повинні відшкодувати позивачу понесені останньою витрати по утриманню майна у сумі 2039,91 грн. ( 2/5 частка відповідачів в спільному майні ). Тому, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідачів в солідарному порядку коштів понесених останньою на утримання квартири, а саме за послуги централізованого опалення є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог позивача в частині солідарного стягнення з відповідачів витрат понесених позивачем за утримання будинку і прибудинкової території в сумі 1383,21 грн., які були перераховані КП БМР ЖЕК № 7, то суд приходить до наступного. Як вбачається з наданих позивачем копій квитанцій на оплату вказаних комунальних послуг, платником вказаних послуг вказаний [PERSON] ( а. с. 18-20 ) та [PERSON] ( а. с. 22-23 ), що не може свідчити про сплату комунальних послуг за утримання будинку і прибудинкової території безпосередньо позивачем [PERSON] . При цьому, будь-яких інших доказів на підтвердження сплати саме позивачем комунальних послуг не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. ч. 1, 3 ст. 77 ЦПК України). Згідно із ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на сторони покладено обов`язок доведення обставин на які вони посилаються. Отже, суд зазначає, що стороною позивача не доведено на підставі належних та допустимих доказів факту сплати витрат за комунальні послуги з утримання будинку і прибудинкової території. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Тому, позовні вимоги позивача [PERSON] в частині солідарного стягнення з відповідачів витрат понесених останньою за утримання будинку і прибудинкової території в сумі 1383,21 грн., які були перераховані КП БМР ЖЕК № 7 є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач [PERSON] просила суд стягнути солідарно з відповідачів понесені останньою витрати на правничу допомогу. З матеріалів справи вбачається, що позивачем дійсно було понесено витрати на правничу допомогу у загальному розмірі в сумі 1500 гривень, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 19.08.2019 року про сплату 500 гривень ( а. с. 24 ) та квитанцією до прибуткового касового ордеру від 04.11.2019 року про сплату 1000 гривень. Тому, суд приходить до висновку, що понесення позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 1500 гривень, понесення яких документально підтверджено, підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. За такого рішення, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути 768,40 грн. судових витрат, що складаються із судового збору та понесення яких документально підтверджується наявним платіжними дорученнями на вищезазначену загальну суму ( а. с. 2 ). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial