Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

21.10.2021 [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області із позовною заявою до [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі договору дарування житлового будинку від 03 жовтня 2014 року, на праві приватної власності їй належить будинок [ADDRESS] . У будинку зареєстрований, але не проживає колишній чоловік [PERSON] . Шлюб між ними розірваний рішенням суду від 10.06.2019. Відповідач не проживає в будинку з 23 лютого 2021 року, не несе витрати по утриманню будинку. Особистих речей відповідача в будинку немає. На даний час наявність реєстрації відповідача обмежує права позивача на вільне розпорядження будинком, а також призводить до зайвих витрат на оплату комунальних послуг, що стало підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 28.10.2021 відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження (а.с.17). Позивачка [PERSON] в судовому засіданні просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] . Представник позивачки адвокат Сидоренко Ю.В., заявлені позовні вимоги [PERSON] підтримав просив визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням будинку, який належить позивачці. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце та час розгляду справи належно повідомлений за адресою останнього відомого місця проживання, зареєстрованої у встановленому законом порядку відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України, через оголошення на сайті суду. Відзив на позовну заяву не подав (а.с. 16, 22, 27). Згідно з ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до положень ст.ст. 280, 281 ЦПК України, судом ухвалено провести заочний розгляд справи у відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів та постановлено ухвалу суду від 13.12.2021 про проведення заочного розгляду справи. Заслухавши позивача, представника позивача, свідків, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Встановлено, що [PERSON] є власницею будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 03 жовтня 2014 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 4,5). В будинку зареєстрований колишній чоловік позивачки, [PERSON] , але фактично не проживає з 23.02.2021, що підтверджується актом фактичного місця проживання особи (осіб) складеним 02.04.2021 (а.с. 9). Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10.06.2019 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний, рішення набрало законної сили 11.07.2019 (а.с.7-8). Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 405 ЦК України, яка регламентує поняття житлового сервітуту колишніх членів сім`ї та підстави збереження житлових прав цих осіб, члени сім`ї власника житла зберігають право на користування цим житлом саме на період, коли зберігається право власності певної особи на це житло. Таким чином, зі змісту правових норм, які регулюють об`єм житлових прав члена сім`ї власника будинку, слідує, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права власності на це майно. Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16). Згідно з ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. З огляду на вищенаведене, беручи до уваги, що відповідач вже не є членом родини позивача, за місцем реєстрації в будинку [ADDRESS] не проживає, житловим приміщенням не користується, не несе витрат, пов`язаних з утриманням будинку в належному технічному стані, не сплачує за житлово-комунальні послуги. Разом з тим, не було встановлено обставин які б свідчили, що відповідачу чиняться перешкоди у проживанні за місцем реєстрації. Позивачка, як власниця майна, має право вимагати позбавити відповідача права користування житловим приміщенням, тому, відповідно до ст. 391 ЦК України, відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 908 грн, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за сплату судового збору в розмірі 908 грн.

Outcome: approved