Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

19 червня 2015 року [PERSON] звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області з позовною заявою про визнання недійсним заповіту, складеного його матір'ю [PERSON], померлою [INFO] року. В обгрунтування свого позову [PERSON] зазначав, що після смерті матері відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку [ADDRESS] та житлового будинку [ADDRESS]. Після похорон матері, позивач звернувся до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом, однак в нотаріальній конторі йому було повідомлено, що 08.11.2010 р. його мати склала інший заповіт, яким заповіла все належне їй майно відповідачу по справі [PERSON]. Також позивач зазначав, що під час спілкування з матір'ю, остання ніколи не висловлювала бажання скласти інший заповіт. Більш того, в зв'язку з хворобами в неї траплялися випадки не сприйняття дійсних подій. Вона часто не пам'ятала де знаходиться, що робить, з ким спілкується. В зв'язку з вищевикладеним, позивач вважає, що на момент складання заповіту його мати не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а отже заповіт був складений з порушенням діючого законодавства, та з цих підстав має бути визнаний судом недійсним. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надавши пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, просили позов задовольнити. Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що померла [PERSON] на час складання заповіту захворювань не мала і добре себе почувала. Від представника Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області надійшла заява про визнання позову та розгляд справи без його участі. Представник Чугуївської державної нотаріальної контори також подав заяву про розгляд справи без його участі. Суд, вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. [INFO] року померла мати позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області, 24.12.2014 р. (а.с.3). Родинні зв'язки позивача та померлої [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 19.10.1960 р. Введенським селищним бюро РАЦС Чугуївського району (а.с.6). За життя [PERSON] належали житловий будинок [ADDRESS] та житловий будинок [ADDRESS]. Відповідно до заповіту від 21 листопада 1996 року, посвідченого секретарем Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області, [PERSON] на випадок своєї смерті залишила розпорядження, відповідно до якого все своє майно, яке їй буде належати на день смерті вона заповідала своєму сину [PERSON] (а.с.7). Заповітом від 22 березня 2002 р., посвідченим секретарем Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області, [PERSON] залишила розпорядження, відповідно до якого заповіла своєму сину [PERSON] житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 8). Після смерті матері позивач в установлений законом строк звернувся до Чугуївської державної нотаріальної контори Харківської області з заявою про прийняття спадщини, однак в нотаріальній конторі йому було повідомлено, що 08.11.2010 р. його мати склала інший заповіт, яким заповіла все належне їй майно [PERSON] (а.с.41). Вищевказане підтверджується листом Чугуївської державної нотаріальної контори від 24.07.2015 р. № 3206/01-16, в якому зокрема зазначено, що згідно перевірки проведеної по спадковому реєстру про наявність заповітів/спадкових договорів від імені [PERSON], Введенською селищною радою Чугуївського району Харківської області 08.11.2010 р. по реєстру № 96 був посвідчений заповіт на ім'я [PERSON]. Після смерті [PERSON], померлої 18.12.2014 р. в термін передбачений ст. 1270 ЦК України, з заявами про прийняття спадщини в нотаріальну контору звернулись спадкоємці - [PERSON] з заявою про прийняття спадщини за заповітом, а також [PERSON] з заявою про прийняття спадщини за законом, заведена спадкова справа № 295/2015. (а.с.39). Відповідно до ст.3 ЦПК України, ст.15 ЦК України, кожна заінтересована особа вправі в порядку встановленому законом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, оспорюваних прав, свобод та інтересів. [PERSON], доглядав за матірью та здійснив її поховання, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області № 417 від 21.05.2015 р., а також показами допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с. 29,30). Так, зокрема свідок [PERSON] повідомила суду, що навідувала [PERSON] три рази, при цьому відповідач кожного разу був у нетверезому стані, мати не доглядав, в той час як позивач приходив до матері, здійснював догляд за нею, та поховав за свій рахунок. Свідок [PERSON] також пояснила, що похованням [PERSON] займався лише позивач. Свідок [PERSON], яка була невісткою померлої, та є дружтною позивача, також зазначала, що доглядала за померлою (а.с. 28). За клопотанням представника позивача було проведено посмертну судово-психіатричну експертизу [PERSON]. Згідно висновку даної експертизи від 25 січня 2016 року №49, [PERSON] у період часу, який відноситься до складання оскарженого заповіту 08 листопада 2010 року виявляла ознаки тяжкого психічного розладу внаслідок церебральної патології у формі судинної деменції, протікання якої з 2007 року мало неприривний характер, вказаний психічний розлад позбавляв її можливості повно та вірно сприймати та відображати реальну дійсність, адекватно прогнозувати та оцінювати наслідки своїх дій, довільно регулювати їх та свої міркування, тобто [PERSON] 08.11.2010 року не могла вільно та розумно висловлювати своє волевиявлення, за своїм психічним станом на момент підписання заповіту 08 листопада 2010 року [PERSON] була нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 97-99). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно ч.3 ст. 203 ЦК України, однією з умов чинності правочину є дотримання вимоги закону про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). За таких обставин, надаючи оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, суд вважає за необхідне як доказ щодо оцінки психічного стану [PERSON] на момент складання заповіту прийняти вищенаведений висновок посмертної судово-психіатричної експертизи. За правилом ч. 3, 4 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Згідно зі ст. ст. 10 і 60 ЦК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а ст. 11 ЦК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень, в розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України, відповідачем суду не надано. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved