Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

20.12.2013 року прокурор Дніпровського району м. Києва з вернувся до суду в інтересах малолітньої [PERSON], [INFO], із позовом до відповідача про визнання договору оренди нікчемним та виселення. Позовні вимоги мотивовано тим, що прокуратурою Дніпровського району м. Києва при здійсненні нагляду за додержанням законів у формі процесуального керівництва під час проведення досудового розслідування були виявлені дані, що свідчать про обставини грубого порушення прав та інтересів неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], та необхідності їх негайного захисту. Встановлено, що батьки дитини - [PERSON], [INFO], та мати дитини - [PERSON], [INFO], 10.11.2006 року розірвали шлюб. Після розірвання шлюбу мати з донькою проживали у бабусі [PERSON] за адресою: [ADDRESS], а батько проживав у кв. [ADDRESS]. Зазначена квартира належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та його малолітній доньці [PERSON] в рівних долях. На даний час у зазначеній квартирі безпідставно проживає відповідач, який на підтвердження своїх прав на проживання пред'являє договір оренди укладений між ним та [PERSON]. Із посиланням на положення ст. 41 Конституції України, ст.ст. 71, 203, 215, 224, 319, 321, 810 ЦК України, ст. 177 СК України позивач просить суд визнати вказаний договір нікчемним та висилити відповідача з займаного приміщення, оскільки укладаючи зазначений договір [PERSON] як співвласник зазначеної квартири жодним чином не врахував інтереси дитини при його укладенні та вчинив вказаний правочин без дозволу органу опіки та піклування. Як зазначає позивач, розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 25.11.2013 року №850 малолітній [PERSON] було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, оскільки батько дитини на даний час перебуває у розшуку, а мати дитини відбуває покарання у виді позбавлення волі призначеного рішенням Святошинського районного суду м. Києва. Укладення з відповідачем батьком дитини договору оренди квартири суперечить вимогам чинного законодавства та порушує права дитини на житло. В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви, просить позов задовольнити посилаючись на те, що вона є рідною бабусею та опікуном [PERSON] На даний час дитина проживає разом із нею, але через свій вік опікун побоюється, що не зможе довго доглядати онуку і дитина залишиться на вулиці без житла. Вважає проживання відповідача у спірній квартирі безпідставним, оскільки порушені житлові права малолітньої дитини, яка є співвласницею квартири. Проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Представник третьої особи Служби у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити посилаючись на те, що всі правочини щодо майна, яке належить неповнолітній особі мають вчинятись з дозволу органу опіки та піклування, однак по зазначеній квартир ніхто за наданням дозволу на укладення договору оренди не звертався, томі відповідний дозвіл і не надавався. Проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просить позов задовольнити та пояснила суду, що коли їй стало відомо про проживання квартирі, яка належить її онуці сторонньої особи, то приїхала до квартири однак відповідач став показувати договір оренди укладений з батьком дитини. Третя особа вважає, що дитина має право на майно як співвласниця, а відповідач не має права проживати у зазначеній квартирі. Проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім'ї Київської обласної держаної адміністрації у судове засідання не з'явився, до суду надійшла заява третьої особи про розгляд справи за відсутності їх представника. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Києво-Світошиської районної державної адміністрації Київської області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. На попередньому судовому засіданні представник відповідача вказував, що особистої участі у розгляді справи відповідач не братиме, а його інтереси в повному об'ємі представлятиме він. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона є рідною сестрою батька дитини та знає проте, що брат часто зловживав спиртними напоями, що на її думку й призвело до підписання такого договору. Свідок вказує, що неодноразово разом з матір'ю дитини вони викликали міліцію до квартири та звертались з відповідними заявами в прокуратуру. Бачили відповідача у спірній квартирі, однак він їх ігнорував і навіть не хотів розмовляти. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, третіх осіб, представника третьої особи, покази свідка, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 20.07.2013 року був укладений договір оренди квартири за змістом якого, [PERSON] здав свою квартиру за адресою: [ADDRESS] строком на три роки [PERSON]. Кошти за оренду квартири отримав в повному об'ємі в сумі 36000,00 грн. (а.с. 6). Згідно довідки виданої ЖРЕО-415 заборгованість по квартплаті та комунальним послугам за адресою: [ADDRESS] станом на 01.02.2014 року складає 1863,24 грн. Вказаний борг утворився з 01.07.2013 року (а.с. 82), тобто з часу передачі квартиру в оренду відповідачу. За змістом свідоцтва про право власності на житло від 15.08.2006 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (а.с. 7). Згідно довідки форми 3 виданої ЖРЕО №415 25.11.2013 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані дві особи: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). [PERSON] народилась [INFO] і її батьками є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с. 12). У 2006 році батьки [PERSON] розлічились, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 10). В подальшому мати [PERSON] змінила своє прізвище з «[PERSON]» та «[PERSON]» у зв'язку з укладенням шлюбу, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 11). Як вбачається з матеріалів справи вироком Святошинського районного суду м. Києва від 15.08.2013 року мати малолітньої [PERSON] - [PERSON] була засуджена за вчинення злочину передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на 1 рік і 3 місяці. Одночасно з поставноленням вироку суд виніс окрему ухвалу, якою порушив перед Службою у справах дітей Київської обласної державної адміністрації, зокрема, питання про необхідність влаштування малолітньої дитини засудженої [PERSON] - [PERSON], [INFO], або встановлення над нею опіки чи піклування (а.с. 84-89). Батько малолітньої [PERSON] - [PERSON] перебуває у розшуку, що підтверджується довідкою Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві (а.с. 98). Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області №850 від 25.10.2013 року, малолітній [PERSON], [INFO], яка проживає з бабусею [PERSON] за адресою: [ADDRESS], надано статус дитини позбавленої батьківського піклування (а.с. 16). Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області №892 від 08.11.2013 року бабусю малолітньої [PERSON] [PERSON] призначено її опікуном (а.с. 17). Розпорядженням Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації №32 від 28.01.2014 року [PERSON] призначено опікуном над житлом та майном дитини, позбавленої батьківського піклування, [PERSON], [INFO] (а.с. 94). За наявними в матеріалах справи даними в Єдиному реєстр досудових розслідувань 01.08.2013 року зареєстроване кримінальне провадження №12013110040012658 за правовою кваліфікацією ч. 2 ст. 190 КК України за заявою [PERSON] про те. що невідомі особи намагаються шахрайським шляхом заволодіти квартирою [ADDRESS] (а.с. 79). За змістом наявних в матеріалах справи доказів мати малолітньої [PERSON] - [PERSON] неодноразово зверталась до різних правоохоронних органів з заявами про безпідставне перебування та проживання у квартирі [ADDRESS], співвласницею якої є її донька [PERSON], невідомих осіб (а.с. 80-81, 91-93, 95-96). Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] надаючи свої пояснення правоохоронним органам повідомив, що 19.07.2013 року за адресою: [ADDRESS] він орендував у [PERSON] квартиру, про що останній власноручно склав розписку. Квартира була орендована строком на два роки та сплачені кошти за оренду квартири, а 27.07.2013 року прийшли невідомі люди, які представились родичами [PERSON] та стали вимагати щоб відповідач покинув квартиру (а.с. 112). Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. (ст.ст. 355, 356, 358, 361 ЦК України). В судовому засіданні достеменно встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Відповідно до положень ст.ст. 759, 761 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Згідно ст.ст. 810, 811 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Договір найму житла укладається у письмовій формі. З наведеного вбачається, що [PERSON] уклавши договір оренди квартири як орендодавець будучи співвласником цієї квартири, не мав достатнього обсягу повноважень на розпорядження всією квартирою, оскільки за змістом положень ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися лише своєю часткою у праві спільної часткової власності. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 ЖК Української РСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Отже, враховуючи, що малолітня [PERSON] є співвласницею квартири, укладений від імені [PERSON] договір оренди цієї квартири в цілому, порушує право власності [PERSON] на частину належної їй квартири, позбавляє права користування та обмежує у здійсненні належних власникові прав. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ст.ст. 204, 215 ЦК України). При цьому, як роз'яснено у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Таким чином, звернення до суду із позовом щодо визнання договору нікчемним відповідає видав захисту порушених прав. За змістом ст. 158 ЖК Української РСР, наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. За змістом ст. 177 СК України, батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав, зокрема, відмовлятися від майнових прав дитини. Поняття майнового права визначено ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Відповідно до нього майновими правами визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності, а також інші специфічні права та права вимоги. За змістом ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Відповідно до ч. 6 ст. 177 СК України, при вчиненні одним із батьків правочинів щодо майна малолітньої дитини вважається, що він діє за згодою другого з батьків. На вчинення одним із батьків правочинів щодо транспортних засобів та нерухомого майна малолітньої дитини повинна бути письмова нотаріально засвідчена згода другого з батьків. Судом встановлено, що укладений договір не відповідає вимогам наведених норм чинного законодавства України, оскільки укладений без отримання дозволу органу опіки та піклування, без наявності нотаріально посвідченої згоди матері малолітньої [PERSON] - [PERSON] і вказаний договір оренди суперечить інтересам малолітнього співвласника приміщення, оскільки зменшує та обмежує права дитини щодо жилого приміщення. Крім того, спірний договір не зареєстрований у встановленому законом порядку та в ньому не визначені права і обов'язки наймодавця і наймача. Згідно положень ст. 224 ЦК України, правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. Згідно положень ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. При цьому, відповідно ст. 41 Конституції України одним з конституційних прав є право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як роз'яснено у п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності. Враховуючи все вище наведене, суд вважає, що спірний договір є нікчемним, як з підстав передбачених ст. 224 ЦК України, оскільки укладений без дозволу органу опіки та піклування, так і з підстав передбачених ст. 228 ЦК України, оскільки порушує публічний порядок, а саме порушує конституційні права власника. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України). Оцінивши всі наявні у справі докази у їх сукупності суд приходить до висновку про нікчемність договору оренди квартири в цілому, оскільки квартира є однокімнатною і в даному випадку не має підстав припускати, що правочин був би вчинений і без включення до нього частки майна що належить малолітній співвласниці квартири. Згідно ст. 169 ЖК Української РСР, у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Як роз'яснено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», виселення є категорією житлового законодавства, тому предметом доказування при вирішенні відповідного спору є втрата права на житло, або взагалі його відсутність. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний право чин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. В даному випадку, суд констатує відсутністю у відповідача права на житло та право на проживання у ньому, і оскільки відповідач без достатніх правових підстав проживає у квартирі, він підлягає виселенню з займаного приміщення. За наведених обставин суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved