Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-10 00:00:00

21.07.2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Дмитрівської сільської ради Казанківського району про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, в якій посилаючись на те, що в 1978 році добросовісно заволодів житловим будинком [ADDRESS] і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном, просив визнати за ним право власності на житловий будинок за [ADDRESS] за набувальною давністю. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] підтримала заявлені вимоги і просила їх задовольнити. Відповідач Дмитрівська сільська рада Казанківського району явку свого представника в судове засідання не забезпечила, надали суду письмову заяву про можливість розгляду справи у відсутності представника, позовні вимоги визнали, не заперечують проти їх задоволення. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, суд приходе такого висновку. Відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Отже, за змістом цієї норми необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто володілець не повинен був та не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Диспозиція зазначеної норми не містить визначення поняття «добросовісність», проте в контексті статті 344 ЦК поняття добросовісності в деякій мірі виходить за межі поняття правомірності (частина 2 статті 328 ЦК) або загальних правил добросовісності, як принципу цивільного права та презумпції поведінки особи (статті 3,12 ЦК), а також умов добросовісності набуття за змістом статті 388 ЦК. Системний аналіз умов набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК у порівнянні з умовами набуття права власності у іншій спосіб (наприклад, за договором, за іншим правочином або на безхазяйне майно, відумерлу спадщину тощо) дає підстави вважати, що позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. У володільця немає іншої правової підстави володіти майном, в тому числі і за договором. Відсутні інші правовідносини між ним та зацікавленими особами, в тому числі і щодо безхазяйного майна або відумерлої спадщини, стосовно якої не було вчинено дій по переходу її у власність територіальної громади (розділ 6 «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ». Верховний суд України. 2013). Всі ці обставини мають правове значення саме на момент заволодіння майном. Матеріалами справи встановлено, що згідно по господарської книги №383 господарство №517 з 1967 року по 1978 рік в житловому будинку [ADDRESS] проживала [PERSON], а з 1978 року по теперішній час зареєстрований та проживає [PERSON]. З пояснень представника позивача [PERSON] вбачається, що [PERSON] придбав у громадянки [PERSON] житловий будинок [ADDRESS]. Встановлені обставини дають підстави вважати, що [PERSON] поселився у житловий будинок на підставі домовленості (угоди) з громадянкою [PERSON] Договір купівлі-продажу нерухомого майна з дотриманням вимог закону щодо такого виду правочинів сторони не укладали. Отже, відсутній критерій, визначений статтею 344 ЦК - «заволодіння майном». Крім того, володіння житловим будинком позивачем не можна вважати добросовісним в розумінні вимог частини 1 ст. 344 ЦК України. За таких обставин, суд приходить висновку щодо необґрунтованості заявлених вимог позивача [PERSON], тому відмовляє в задоволенні його позову. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у зв'язку з розглядом справи, належить віднести на його рахунок.

Outcome: dismissed