Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-06 00:00:00

20.05.2015 року [PERSON] звернувся до Шаргородського районного суду з позовом до [PERSON] про захист гідності та честі, ділової репутації, в якому просить визнати такими, що принижують його гідність, честь і ділову репутацію нецензурні висловлювання на його адресу та висловлювання про його «дебілізм», що висловлені відповідачем на його адресу в [ADDRESS], приблизно о 15-16 годині; визнати відомості про його «дебілізм», які розповсюджені відповідачем 16.04.2015 року в с. Конатківці біля будинку [ADDRESS] приблизно о 15-16 годині, такими, що дійсності не відповідають; зобов'язати відповідача спростувати ці відомості в такий же спосіб на вул. Блюхера, в с. Конатківці, біля будинку №1; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 5000 грн. та судові витрати. Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що він працює на посаді Конатковецького сільського голови Шаргородського району понад 10 років. 16.04.2015 року приблизно о 15 годині він повернувся з м. Жмеринки, куди їздив по службових справах, і заїхав додому пообідати, залишивши свій автомобіль «ВАЗ-2107» з державним номерним знаком [NUMBER] на вулиці навпроти свого будинку, розташованого по [ADDRESS]. Будучи в будинку він почув сигнал автомобіля і, вийшовши, побачив на вулиці автомобіль, в якому знаходився відповідач [PERSON], з яким він перебуває у неприязних стосунках. Як тільки він вийшов із будинку, то відповідач почав кричати, щоб він забрав свій автомобіль з дороги, який заважає йому проїхати, назвавши його при цьому «дебілом». Не ставши розмовляти з відповідачем, він повернувся до будинку, оскільки знає, що ширина вулиці дозволяє проїхати і його машина проїзду не перешкоджає. Закінчивши обідати, він вийшов на подвір'я і побачив, що відповідач намагається відтягнути його автомобіль, зачепивши дротом за фаркоп. На його прохання припинити свої дії і зауваження відповідач почав висловлюватися нецензурними словами, пробив переднє колесо його автомобіля. При цьому, коли він намагався завадити відповідачеві пошкодити свій автомобіль, останній вдарив його викруткою у праву руку, завдавши тілесне ушкодження, та продовжував при цьому висловлюватися нецензурними словами в його адресу та в адресу дружини, яка була на подвір'ї і все бачила та чула. З відповідачем він тривалий час перебуває у неприязних відносинах. Дії відповідача носять систематичний характер, оскільки останній неодноразово раніше погрожував йому вбивством, принижував, обзиваючи нецензурними словами після того, як він прийняв міри, як сільський голова, заборонивши відповідачеві продавати спиртне, зокрема самогон, в магазині. Вважає, що відповідач ображаючи його, висловлюючись нецензурними словами тривалий час посеред вулиці, усвідомлював той факт, що він є найвищим посадовцем в с. Конатківці. Дії відповідача були протизаконні, спрямовані на зневагу до його честі та гідності, знищення ділової репутації, як сільського голови, високопосадовця, що справедливо та достойно займає посаду, достойно виконує роботу, не допускаючи порушень закону та моралі. Висловлюючись в його адресу нецензурними словами, пошкодивши автомобіль, завдавши тілесних ушкоджень, відповідач діяв умисно, свідомо, бажаючи завдати йому матеріальної та моральної шкоди. Висловлювання відповідача, про те, що він є «дебілом», це вимисел відповідача. Така інформація є недостовірною, дійсності не відповідає, направлена проти його гідності, честі, ділової репутації, так само, як і висловлювання в його адресу нецензурними словами. Враховуючи, що відповідач поширив про нього негативну, недостовірну інформацію, то ця інформація підлягає спростуванню відповідачем у такий же спосіб - на вулиці Блюхера, в с. Конатківці, в присутності тих самих осіб. Діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 5000 грн., яка проявилася в умисному приниженні честі, гідності, ділової репутації, у переживаннях через протиправну поведінку відповідача щодо нього, через що він тривалий час не може заспокоїтися. В судовому засіданні 11.06.2015 року позивач [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначив, що 16.04.2015 року відповідач наніс йому тілесні ушкодження викруткою, пошкодивши руку, а також зламав його окуляри. Вартість окулярів 280 грн., що становить матеріальну шкоду. Також, в заяві зазначив, що відповідач назвав його «дебілом» в присутності дружини, тому при ній повинен принести йому публічне вибачення та спростувати свої слова. Просить визнати його право на недоторканість ділової репутації та на повагу до гідності та честі; визнати такими, що принижують його гідність, честь та ділову репутацію нецензурні вирази та висловлювання, що він «дебіл», розповсюджені відповідачем щодо нього приблизно о 15-16 годині 16.04.2015 року в [ADDRESS] в присутності [PERSON]; визнати відомості, що він «дебіл», виказані відповідачем на його адресу приблизно о 15-16 годині 16.04.2015 року в [ADDRESS] такими, що дійсності не відповідають та зобов'язати відповідача спростувати ці відомості в такий же спосіб в присутності [PERSON]; стягнути з відповідача на його користь вартість знищених окулярів в сумі 280 грн.; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 5000 грн. та понесені ним при зверненні в суд судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], що діє за довіреністю від 29.05.2015 року, підтримали позовні вимоги в редакції заяви про збільшення позовних вимог, зсилаючись на ті ж обставини, що і в позовній заяві та в заяві про збільшення позовних вимог. Позивач [PERSON] суду пояснив, що він є Конатковецьким сільським головою Шаргородського району приблизно 10 років. 16.04.2015 року він їздив власним автомобілем ВАЗ-2107 з державним номерним знаком [NUMBER] по потребах, пов'язаних із вирішенням робочих питань, в м. Жмеринку. З м. Жмеринка в с. Конатківці він повернувся приблизно о 15 годині і поїхав до себе додому на [ADDRESS], пообідати. Автомобіль він припаркував на вулиці, біля воріт свого будинку. Коли перебував в будинку, почув сигнал автомобіля, який повторився декілька разів. Він вийшов на поріг будинку і побачив, що на вулиці, неподалік від його автомобіля зупинився автомобіль, яким керував відповідач [PERSON], з котрим він перебуває у неприязних відносинах, так як відповідач раніше мав магазин, в якому продавав самогон і він, як сільський голова, перешкоджав його незаконній діяльності. Побачивши його, [PERSON] через відкриті дверцята автомобіля сказав: «Дебіл, забери машину!». На подвір'ї домогосподарства перебувала його цивільна дружина [PERSON], яка сиділа за 2-3 метри від воріт, пасла кури і чула це висловлювання відповідача. Не бажаючи, щоб розпочався конфлікт, він сказав відповідачеві, що там достатня ширина дороги, щоб проїхати, обминувши його автомобіль, і пішов в будинок. Через деякий час він вийшов і побачив, що відповідач прив'язав дріт до його та свого автомобіля і намагається кудись тягнути належний йому автомобіль. Він вийшов на вулицю і почав просити відповідача припинити хуліганити і спокійно їхати, так як ширина дороги дозволяє об'їхати його автомобіль, що був припаркований біля воріт. При цьому він відчепив дріт від свого автомобіля, а [PERSON] від свого. Він сказав відповідачеві, щоб проїздив і не створював конфліктну ситуацію, або нехай зателефонує в ДАІ, якщо вважає, що автомобіль він припаркував біля воріт свого будинку з порушенням Правил дорожнього руху. Після цього він пішов на подвір'я, а його цивільна дружина [PERSON] продовжувала залишатися на подвір'ї. Через певний час дружина його покликала, бо, як їй здалося, вона почула свист повітря і зрозуміла, що [PERSON] пошкодив колесо. Після цього він вийшов і пішов до автомобіля. [PERSON] сидів з викруткою біля його автомобіля і намагався спустити колесо. Він спробував поговорити з відповідачем, зробив йому зауваження, але останній не реагував на його слова, а взяв рукою за обличчя, кинув на капот машини, викруткою проколов руку. З кишені випали його окуляри, які відповідач зламав. При цьому весь час відповідач висловлював в його адресу нецензурні слова. Його цивільна дружина вийшла на вулицю і намагалася припинити хуліганські дії відповідача. Проте, відповідач і її обзивав нецензурними словами. Після цього відповідач пішов до свого автомобіля, а він пішов в будинок, перебинтував руку і пішки пішов на роботу. При цьому, він залишив автомобіль стояти на тому ж місці до 22 години вечора, щоб, коли приїдуть працівники ДАІ, яких хотів викликати [PERSON], вони могли побачити, чи з порушенням правил дорожнього руху був припаркований його автомобіль. На його думку, через неприязні відносини відповідач при його цивільній дружині [PERSON] поширив неправдиву інформацію, висловившись про те, що він «дебіл», а також висловившись нецензурними словами, при цьому принизив його честь, гідність та ділову репутацію, знаючи, що він сільський голова і обраний на цю посаду двічі через довіру до нього односельчан. Своїми діями відповідач заподіяв йому матеріальну шкоду, пошкодивши окуляри вартістю 280 грн., і моральну шкоду, яку він оцінює в 5000 грн., і просить стягнути з відповідача на його користь. Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що 16.04.2015 року приблизно о 15-16 годині відповідач, перебуваючи на дорозі біля будинку №7 по вул. Блюхера в с. Конатківці, в присутності дружини позивача [PERSON] викрикнув в адресу позивача, звертаючись до нього: «Дебіл, забери машину», а також, впродовж суперечки, що виникла, викрикував до позивача нецензурні слова. Словом «дебіл», а також нецензурними словами відповідач висловився саме в адресу позивача, так як на вулиці інших осіб не було, крім дружини позивача, яка сиділа на подвір'ї, так само на дорозі не було інших автомобілів, тільки автомобіль позивача був припаркований біля воріт. [PERSON] ставить на зупинку свій автомобіль біля воріт будинку правомірно, не порушуючи та не обмежуючи нічиїх прав, так як ширина дороги дозволяє проїхати іншим автомобілям, коли автомобіль припаркований біля воріт. Підтвердженням цьому є акт заміру ширини дороги біля будинку позивача, який складено працівниками сільської ради, депутатами сільської ради та жителями вул. Блюхера. Інші водії проїздили по вулиці і тоді, коли автомобіль позивача знаходився біля воріт його будинку, ніхто і ніколи не звертався з приводу того, що неможливо проїхати. [PERSON] навмисно голосно крикнув до позивача, щоб привернути увагу мешканців села, які живуть поруч. Саме відповідач створив конфліктну ситуацію, оскільки позивач на слово «дебіл» в його адресу, вирішив не звертати увагу і пішов у будинок. Проте, [PERSON] на цьому висловлюванні не зупинився, а вчинив хуліганські дії, зокрема, намагався дротом тягнути автомобіль позивача, потім викруткою пошкодив руку позивача, зламав окуляри останнього, намагався пробити колесо, висловлювався посеред дороги в адресу позивача нецензурними словами. Ця недостовірна інформація про те, що позивач «дебіл», поширена відповідачем в присутності цивільної дружини [PERSON] - [PERSON], а також висловлювання нецензурних слів в адресу позивача вплинуло на репутацію останнього негативно, принижує його честь та гідність, оскільки позивач протягом двох скликань обирається жителями села на посаду сільського голови, тобто є найвищим посадовцем в селі, мешканці села довіряють йому, інакше не обрали б на таку високу посаду. Позивач є добропорядним чоловіком, позитивно характеризується в селі. Тому після того, як відповідач поширив про нього недостовірну і негативну інформацію про те, що він «дебіл», висловлювався в адресу [PERSON] нецензурними словами, зламав окуляри, проколов викруткою руку, заподіявши тілесних ушкоджень, позивач погано себе почував, відчував приниження його честі, гідності та ділової репутації, через хвилювання погіршився його душевний стан, він втратив нормальні життєві зв'язки, оскільки був принижений як сільський голова та найвища посадова особа в селі Конатківці. Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, визнати право позивача на недоторканість ділової репутації та на повагу до гідності та честі; визнати такими, що принижують гідність, честь та ділову репутацію позивача нецензурні вирази та висловлювання, що він «дебіл», виказані відповідачем на адресу позивача приблизно о 15-16 годині 16.04.2015 року в [ADDRESS] в присутності [PERSON]; визнати відомості, що він «дебіл», виказані відповідачем на адресу позивача приблизно о 15-16 годині 16.04.2015 року в [ADDRESS] такими, що дійсності не відповідають та зобов'язати відповідача спростувати ці відомості в такий же спосіб в присутності [PERSON]; стягнути з відповідача на користь позивача вартість знищених окулярів в сумі 280 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 5000 грн. та понесені при зверненні в суд судові витрати по сплаті судового збору. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], що діє на підставі довіреності від 08.06.2015 року, в судовому засіданні позов не визнали, просили в його задоволенні відмовити. Відповідач [PERSON] заперечував свою вину у розповсюдженні фактів, що порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача. Будучи допитаним в судовому засіданні як свідок, відповідно до вимог ст.62 ЦПК України, суду показав, що перебуває в [PERSON] в тривалих неприязних відносинах, оскільки раніше він був приватним підприємцем, займався торгівлею, але позивач всіляко йому перешкоджав у підприємницькій діяльності, тому він змушений був її закрити. 16.04.2015 року він проїздив по вул. Блюхера в с. Конатківці приблизно о 15 годині. Біля воріт домогосподарства позивача стояв автомобіль останнього, при цьому місце для стоянки було вибрано позивачем з порушенням п.15.2 ПДР України. Автомобіль позивача перешкоджав йому проїхати по вул. Блюхера своїм автомобілем «Фольксваген Т4», ширина якого 1840 см., так як гілки кущів, дерев виступали з узбіччя на проїзну частину дороги і могли пошкодити його автомобіль. Виявивши неможливість руху по вулиці Блюхера, він двічі посигналив, щоб вийшов господар і прибрав автомобіль з дороги. Ніхто не вийшов, тому він посигналив втретє. На третій звук сигналу з будинку вийшов позивач [PERSON] Він попросив [PERSON] забрати з дороги автомобіль, щоб дати можливість проїхати. При цьому він не висловлював ні слова «дебіл», ні нецензурних слів в адресу позивача. Його звернення звучало так: «Забери машину». Інших осіб, крім [PERSON], під час даного конфлікту не було і він не бачив. При цьому, він навіть не виходив з автомобіля, не підходив до будинку позивача, а сказав, щоб позивач забрав машину з вікна власного автомобіля. [PERSON] не прореагував на його слова, а сказав, що місця достатньо і пішов у будинок. Спочатку він вирішив відтягнути автомобіль позивача, щоб у нього з'явилася можливість проїхати. Для цього він тут же на узбіччі знайшов дріт, один кінець якого прив'язав до свого автомобіля, а інший - до автомобіля позивача, але відмовився від цього, так як автомобіль міг покотитися по вулиці вниз. Він відчепив дріт від свого автомобіля, а [PERSON] вийшов і відчепив дріт від свого автомобіля. Після цього він хотів викликати працівників ДАІ, щоб останні вжили заходів до [PERSON], який не правильно припаркував свій автомобіль, тому з тією метою, щоб [PERSON] тепер вже не зміг забрати автомобіль з того місця, на якому стояв, він вирішив спустити колесо автомобіля позивача. Для цього він підійшов до автомобіля позивача, присів біля колеса і рукою намагався спустити колесо. В нього не було викрутки, як стверджує позивач. Коли він присів, то почув, що наблизився позивач, який відразу цеглиною вдарив його по голові. Після цього він сказав, що з нього досить і він зателефонує в міліцію, але виявилося, що свій телефон забув удома, тому пішов вниз по вулиці за 25-30 метрів до будинку [PERSON], який був на подвір'ї і в якого взяв телефон, зателефонував дружині, щоб принесла його мобільний телефон. [PERSON] в цей час переставив свій автомобіль на інше місце, покликав дружину [PERSON], показував їй, що на вулиці достатньо місця, щоб проїхати. Під час цих подій він не висловлював у адресу позивача ні принизливих, ні нецензурних слів. Сварки великої між ним та позивачем не було, вони розмовляли під час конфлікту не голосно, на середньому тоні. Він не бачив на позивачеві окулярів і не ламав їх, тілесних ушкоджень викруткою не наносив, бо викрутки при собі не мав. [PERSON] він не бачив ні на подвір'ї, ні на вулиці, остання вийшла на вулицю тільки тоді, коли її покликав позивач, переставивши машину в інше місце. Той факт, що [PERSON] перебувала на подвір'ї домогосподарства, йому не відомий, він не міг її бачити через високий паркан, хоча припускає, що вона могла бути на подвір'ї. Він бачив тільки позивача і звертався тільки до позивача з приводу того, щоб останній забрав автомобіль з дороги. Всі його дії, а саме: те, що він сигналив до позивача; намагався дротом відтягнути машину останнього з дороги; намагався спустити колесо в автомобілі позивача, щоб останній не забрав машину до приїзду працівників ДАІ, - були спрямовані не на виникнення конфлікту з позивачем, а на те, щоб останній забрав машину, яка заважала проїзду його автомобіля. Коли він сидів у своєму автомобілі з побитою головою, то його неповнолітній син [PERSON] приніс мобільний телефон і він подзвонив в міліцію, щоб повідомити про своє побиття. Факт його побиття позивачем розслідується в Шаргородському РВ УМВС. Позивач не довів, що він поширив перед іншими особами негативну інформацію щодо нього, яка посягає на ділову репутацію, гідність та честь. Тому просить в позові відмовити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив у задовленні позову [PERSON] відмовити, оскільки відсутній юридичний склад правопорушення, наявність якого могла б стати підставою для задоволення позову, зокрема, відсутнє поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; інформація повинна стосуватися позивача; поширена інформація повинна не відповідати дійсності і мала б порушувати особисті немайнові права позивача. Такий склад правопорушення відсутній. Крім того, позивач повинен довести факт поширення недостовірної інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Проте, позивачем такий факт не доведено. Свідчення співмешканки позивача [PERSON] суд повинен оцінювати критично, оскільки вона, на його думку, є зацікавленою особою, так як впродовж багатьох років співмешкає з позивачем. Інших свідків, а також доказів поширення недостовірної інформації відповідачем щодо позивача - немає, так як допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] не були очевидцями конфлікту між позивачем та відповідачем 16.04.2015 року. До того ж, вважає за необхідне звернути увагу на те, що конфлікт між відповідачем та позивачем відбувся з приводу неправильного паркування останнім свого автомобіля, тобто не з приводу виконання позивачем своїх службових обов'язків, як сільського голови. Саме дії позивача, який відмовився забрати автомобіль і надати проїзд відповідачеві, викликали конфлікт, якого відповідач не бажав і не міг передбачити, що позивач перешкоджатиме його проїзду. Вирішуючи спір, суд встановив, що позивач [PERSON] проживає в [INFO] на [ADDRESS], співмешкає з [PERSON] Відповідач [PERSON] також проживає в [ADDRESS]. Ці обставини не заперечуються в судовому засіданні позивачем та відповідачем, тому, відповідно до вимог ст.61 ЦПК України, не потребують доказування. Протягом 2010-2015 років позивач [PERSON] є Конатковецьким сільським головою, що підтверджується посвідченням №274 (а.с.7), а також визнається сторонами у справі. На диспансерному обліку в психіатричному кабінеті Шаргородської ЦРЛ [PERSON] не стоїть і за медичною допомогою до лікаря-психіатра не звертався (а.с.29). Позивач та відповідач перебувають у тривалих неприязних відносинах. Ця обставина визнана в судовому засіданні позивачем та відповідачем, тому, відповідно до вимог ст.61 ЦПК України, не потребує доказування. Також, судом встановлено, що позивач [PERSON] має у власності автомобіль ВАЗ-2107 з державним номером [NUMBER], а відповідач [PERSON] - автомобіль «Фольксваген Т-4». Ця обставина визнана і не заперечується в судовому засіданні позивачем та відповідачем, тому, відповідно до вимог ст.61 ЦПК України, не потребує доказування. Крім того, судом встановлено, що 16.04.2015 року між 15 та 16 годинами позивач [PERSON] приїхав додому, де обідав, залишивши свій автомобіль біля воріт домогосподарства, а відповідач [PERSON] в цей час проїздив власним автомобілем «Фольксваген Т-4» по вул. Блюхера в с. Конатківці і зупинився неподалік від будинку позивача, так як вважав, що проїзду його автомобіля перешкоджає автомобіль позивача. При цьому відповідач [PERSON], не виходячи із свого автомобіля, за допомогою звукового сигналу намагався викликати позивача, щоб останній звільнив дорогу для проїзду. Позивач [PERSON], вийшовши з будинку на третій звук сигналу автомобіля відповідача, почувши у свою адресу висловлювання останнього: «Дебіл, забери машину», з метою уникнення конфлікту через неприязні відносини з відповідачем та вважаючи, що місця для проїзду достатньо, повернувся в будинок. Також, судом встановлено, що відповідач вжив висловлювання «дебіл» в адресу позивача, звертаючись особисто до самого позивача, проте, не перед іншими, сторонніми особами, в тому числі [PERSON], остання знаходилася на подвір'ї біля будинку, випасала кури, і не перебувала в полі зору відповідача, так як сиділа. Будучи роздратованим і не маючи змоги проїхати, так як вважав, що ширина дороги недостатня для того, щоб обминути автомобіль позивача і вільно проїхати, відповідач [PERSON], вийшовши з автомобіля і віднайшовши дріт на узбіччі дороги, спробував відтягнути автомобіль позивача і звільнити проїзд для свого автомобіля, для чого прив'язав дріт до свого автомобіля, а потім підійшов та прив'язав другий кінець дроту до автомобіля позивача. Проте, автомобіль позивача не відтягував, відчепив дріт від свого автомобіля, а позивач [PERSON], який вийшов в цей час на дорогу, від свого. Так як позивач [PERSON] відмовився звільнити проїзд для відповідача, то останній спробував спустити колесо в автомобілі позивача, щоб [PERSON] не забрав автомобіль з місця стоянки до приїзду працівників ДАІ, яких відповідач мав намір викликати. Для цього відповідач підійшов до автомобіля позивача, що стояв біля воріт домогосподарства і присів біля колеса, щоб спустити його. Позивач [PERSON], який вийшов на дорогу разом із [PERSON], намагався перешкодити відповідачеві спустити колесо, в ході чого між ними виник конфлікт, під час якого відповідач [PERSON] висловлював в адресу позивача образи нецензурними словами в присутності цивільної дружини останнього - [PERSON] Жодних інших сторонніх осіб, крім [PERSON], на [ADDRESS] 16.04.2015 року між 15-16 годинами під час конфлікту [PERSON] та [PERSON] - не було. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] під час конфлікту з позивачем висловлював суб'єктивну думку в адресу позивача [PERSON] 16.04.2015 року між 15-16 годинами в [ADDRESS], в брутальній, принизливій, непристойній формі, вживаючи в адресу позивача слово «дебіл» та нецензурні слова, які принижують гідність і честь позивача. При цьому, між позивачем та відповідачем 16.04.2015 року між 15-16 годинами в [ADDRESS], виникли приватні стосунки - з приводу паркування позивачем власного автомобіля на проїзній частині дороги біля воріт домогосподарства останнього, а не публічні, тобто не на робочому місці позивача та не у зв'язку із виконанням останнім посадових обов'язків Конатковецького сільського голови. Встановлений судом факт підтверджується показаннями допитаної в судовому засіданні свідка [PERSON] Так, свідок [PERSON] суду показала, що з 2000 року проживає з позивачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу в с. Конатківці Шаргородського району на [ADDRESS]. 16.04.2015 року приблизно о 15 годині додому приїхав її чоловік [PERSON], який вирішив пообідати. Автомобіль чоловік залишив під ворітьми, а сам пішов у будинок. Вона в цей час випасала курчата на подвір'ї, оскільки була відкрита хвіртка і ворота, тому вона слідкувала, щоб курчата не вийшли на дорогу. Коли вона сиділа на подвір'ї, то почула, що по вулиці їхав автомобіль, який зупинився, а потім почула звук сигналу, ще один, після чого трішки піднялася і побачила відповідача [PERSON], який сидів у своєму автомобілі, просунув голову у вікно і сигналив. Коли відповідач посигналив ще раз, то з будинку вийшов позивач [PERSON] і запитав, що потрібно. У відповідь [PERSON] сказав: «Дебіл, забери машину». Їй це неприємно було чути, але вона не втручалася, вважала, що чоловіки розберуться самі. [PERSON] вийшов на дорогу, подивився, сказав, що достатньо місця, щоб проїхати і пішов в будинок. Вона вважала, що на цьому конфлікт припинився. Проте, через деякий час вона через відкриті ворота побачила відповідача [PERSON], який чіпляв дріт до автомобіля [PERSON], щоб його тягнути. Вийшов [PERSON] і відчепив дріт і знову пішов в будинок. Через деякий час вона, сидячи на подвір'ї, побачила, що [PERSON] підійшов до автомобіля [PERSON] і почула свист повітря, подумала, що відповідач спустив колесо, тому покликала позивача. Коли [PERSON] вийшов на вулицю, то вона вийшла слідом за ним і побачила відповідача, який з викруткою сидів біля колеса автомобіля. [PERSON] на зауваження [PERSON] вдарив останнього в обличчя, почав обзивати нецензурними словами, взяв і поламав окуляри, а потім викруткою проколов руку, після чого відразу пішов до свого автомобіля. Ця подія її неприємно вразила, так як [PERSON] ніколи не конфліктує ні з ким. Того дня в той час, коли автомобіль позивача стояв біля воріт, проїхали дві машини, яким автомобіль [PERSON] нічим не перешкоджав, і тільки відповідач вчинив сварку, обзивав позивача принизливими, непристойними словами. Доказів того, що відповідач 16.04.2015 року між 15 та 16 годинами в [ADDRESS] поширив перед сторонніми особами щодо позивача інформацію, яка підлягає спростуванню в порядку ст.ст.277, 297, 299 ЦК України - позивачем суду не представлено. Стаття 60 ЦПК України встановлює обов'язок сторони довести суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. За диспозицією ст.297 ЦК України, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. З роз'яснень, що містяться в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вбачається, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Також, з роз'яснень, що містяться в пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вбачається, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її в пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі… Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені)… Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій, і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Пунктом 18 вказаної постанови визначено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте, позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Юридична природа спірних правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем, при яких відповідач в присутності свідка на вулиці, тобто в громадському місці в середині дня, висловлював у адресу позивача слова про те, що останній є «дебілом», а також висловлювався нецензурними словами, свідчить про відсутність юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову [PERSON] Так, пунктом 19 вказаної вище постанови Пленуму ВСУ визначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч.2 ст.30 ЗУ «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів… Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.19 постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). З тлумачного словника української мови вбачається, що «дебіл» - той, хто має уроджену психічну ваду, розумову відсталість у легкій формі; недоумкуватий. З тлумачного словника російської мови (тлумачного словника С.І. Ожегова) вбачається, що «дебіл» - психічно недорозвинута людина. З Великої медичної енциклопедії та Медичної енциклопедії вбачається, що «дебільність» (від латинського debilis - слабкий) - затримка психічного розвитку, найбільш легка ступінь олігофренії. З огляду на викладене, характер висловлювань відповідача в адресу позивача образливим словом «дебіл» та нецензурними словами, виходячи зі змісту ст.277 ЦК України та ст.30 ЗУ «Про інформацію», на думку суду, не можна віднести до фактичних тверджень і оціночних суджень, оскільки їх не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд вважає , що висловлювання відповідача в адресу позивача словом «дебіл» є суб'єктивною думкою відповідача [PERSON], яка висловлена в принизливій, непристойній, образливій формі, а висловлювання нецензурними словами - брутальною, лайливою формою вираження думок, а тому вони не підлягають спростуванню, хоча і принижують гідність та честь позивача [PERSON] та можуть лише бути підставою для покладення на відповідача обов'язку відшкодувати завдану позивачеві моральну шкоду. При цьому, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення «Кудла проти Польщі» від 26.10.2000 року, яке хоча в основному стосується вирішення питань кримінального судочинства, проте, суд вважає за можливе використати його правову позицію у цій справі, так як у цьому рішенні Європейським судом визначено, яке поводження є таким, що принижує гідність, зокрема, Європейський суд вказує, що поводження є таким, що принижує гідність, якщо воно мало на меті викликати у потерпілого почуття страху, муки і меншовартості, а відтак принизити і зневажити, що і встановлено судом в ході розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист гідності та честі, ділової репутації. З роз'яснень, що містяться в п. 19 постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вбачається, що якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. При цьому, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу ствердження представника відповідача [PERSON] про те, що висловлювання принизливими чи образливими словами в адресу позивача в присутності співмешканки останнього [PERSON] не може трактуватися як приниження його честі та гідності і бути підставою для задоволення позовних вимог, в тому числі і про відшкодування моральної шкоди, так як співмешканка позивача, на його думку, є зацікавленою особою. Суд вважає ці ствердження помилковими, оскільки відповідачем та його представником не надано судові доказів зацікавленості свідка [PERSON], а також, виходячи з того, що висловлювання відповідача носять образливий, непристойний характер незалежно від того, при кому вони висловлені, при співмешканці позивача чи при іншій особі, так як спрямовані на те, щоб принизити позивача, викликати у нього почуття меншовартості. Також, суд зауважує, що ствердження відповідача та його представника про те, що ділова репутація позивача не принижена відповідачем, відповідає встановленим обставинам справи, так як в ході розгляду справи встановлено, що між позивачем та відповідачем виникли не публічні правовідносини, не з приводу виконання позивачем своїх службових обов'язків як сільського голови, а приватні відносини з приводу спору про місце паркування позивачем власного автомобіля біля воріт свого домогосподарства на проїзній частині дороги. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у ст.ст.10, 11 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтями 57 і 60 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають вирішення для справи. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для справи і щодо яких у сторін та інших осіб, що беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає встановленим факт висловлювань відповідача в адресу позивача образливим словом «дебіл» та нецензурними словами 16.04.2015 року між 15 годиною та 16 годиною в с. Конатківці Шаргородського району на вулиці Блюхера, поблизу будинку позивача, які на думку суду, не можна віднести до фактичних тверджень і оціночних суджень, оскільки їх не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Також, суд вважає доведеним, що характер цих висловлювань відповідача в адресу позивача образливим словом «дебіл» є суб'єктивною думкою відповідача [PERSON], яка висловлена в принизливій, непристойній, образливій формі, а висловлювання нецензурними словами - брутальною, лайливою формою вираження думок, тому ці висловлювання не підлягають спростуванню, але є такими, що принижують гідність та честь позивача [PERSON] Відтак, в силу вимог ст.ст.23, 280 ЦК України, роз'яснень, що містяться в п.19 постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ці висловлювання відповідача в адресу позивача є підставою для покладення на відповідача обов'язку відшкодувати завдану позивачеві моральну шкоду. Згідно зі ст.ст.23, 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. При цьому, згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за №4 (з наступними змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Судом встановлено, що позивачеві заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях через хвилювання внаслідок висловлювань відповідача в його адресу в принизливій, непристойній, брутальній формі, що принижує його гідність та честь, у зв'язку із чим він втратив нормальні життєві зв'язки та докладає додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи моральні переживання позивача, суттєвість життєвих змін в житті позивача через моральні переживання, виходячи з вимог розумності та справедливості, а також враховуючи характер конфлікту, активним учасником якого був і позивач, - суд вважає, що підлягає стягненню на користь позивача моральна шкода в сумі 1000 грн. Решту позовних вимог задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Позовна вимога про визнання права [PERSON] на недоторканість ділової репутації та на повагу до честі і гідності задоволенню не підлягає, оскільки норми Конституції України гарантують позивачеві це право, воно є невідьмним правом позивача і не оспорюється відповідачем. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.3 постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вибір способу захисту особистого немайнового права належить позивачеві. Разом з тим особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку із цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України) тощо. Способом захисту немайнового права можуть бути також і вимоги про відшкодування моральної шкоди. Зазначені вимоги, на думку суду, розглядаються у відповідності до загальних правил відшкодування моральної шкоди. Позивач [PERSON] обрав спосіб захисту свого права (честі, гідності, ділової репутації), який не відповідає його змісту та обставинам справи. Обраний позивачем спосіб захисту є спеціальним способом у випадку спростування недостовірної інформації (ст.277 ЦК України), а не образи, яка мала місце в висловлюваннях відповідача щодо нього. Виходячи з наведеного, не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання такими, що не відповідають дійсності і принижують його гідність, честь та ділову репутацію і підлягають спростуванню нецензурні вирази та висловлювання, що він «дебіл», висловлені відповідачем на його адресу приблизно о 15-16 годині 16.04.2015 року в [ADDRESS] в присутності [PERSON] та про зобов'язання відповідача спростувати ці відомості в такий же спосіб в присутності [PERSON] Також, не підлягає задоволенню вимога позивача стягнути з відповідача на його користь вартість знищених в ході конфлікту окулярів в сумі 280 грн., як така, що не пов'язана з предметом позову та не ґрунтується на вимогах закону, так як честь, гідність та ділова репутація є немайновими правами, вони не мають економічного змісту і їх захист здійснюється тільки у спосіб, встановлений в главі 3 ЦК України. Підлягає стягненню з відповідача сплачений позивачем при зверненні в суд судовий збір (а.с.1, 2). Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини щодо захисту особистих немайнових прав від протиправних посягань, які регулюються Конституцією України, ЦК України, ЗУ «Про інформацію», Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з ст.28 Конституції України, кожен має право на повагу до його гідності. Кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (ч.4 ст.32 Конституції України). Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження поглядів і переконань… Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ч.ч.1, 3 ст.34 Конституції України). Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна людина має право свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів… Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може бути предметом таких формальностей, умов, обмежень або покарання, які встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням або злочинам, для захисту здоров'я і моралі, для захисту репутації або інших прав людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Виходячи з аналізу норм ст.34 Конституції України та ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, право на оприлюднення поглядів, оцінок, думок, суджень має будь-яка особа. З огляду на це, висловлення оціночних суджень, якщо вони не містять елементів образи фізичної особи, не може бути визнано проявом неправомірної поведінки. Стаття 10 Конвенції передбачає різницю між «інформацією» та «ідеями». Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини «Лінгес проти Австрії» 1986 року зазначена позиція Суду про те, що свобода висловлювань не обмежується фактичними даними, які можна підтвердити, вона включає також погляди, критику, припущення. Таким чином, стаття 10 Конвенції поширюється не лише на «правдиву інформацію». Особа, що висловила свої погляди, а не факти, не може бути зобов'язана доводити їх правдивість - це є порушенням ст.10 Конвенції, про що зазначено у рішенні Європейського суду «Торгейрсон проти Ісландії» 1992 року. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту (ч.1, 2 ст. 269 ЦК України). Відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканість, право на недоторканість особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов… (ч.1 ст.270 ЦК України). Фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно (ч.1 ст.271 ЦК України). Фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення (ст.275 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі і на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її честі, гідності, своєї ділової репутації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч.1 ст.277 ЦК України). Згідно зі ст.ст.23, 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ч.2 ст.30 ЗУ «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів… Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. При цьому, при оцінці доказів, суд не приймає до уваги показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки зазначені особи не були очевидцями конфліктної ситуації, що виникла між позивачем та відповідачем 16.04.2015 року між 15-16 годинами на вулиці Блюхера в с. Конатківці. Також, суд вважає безпідставними ствердження представника відповідача в судових дебатах про те, що суд не вжив достатніх заходів для перевірки показань свідка [PERSON], не викликавши до суду заявлених відповідачем свідків та не витребувавши інформацію про телефонні дзвінки відповідача 16.04.2015 року від провайдерів телекомунікаційного зв'язку, оскільки свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] не були очевидцями конфлікту відповідача з позивачем, що пояснив суду сам відповідач, як і свідки [PERSON] та [PERSON], які, як повідомив суду відповідач, теж не були очевидцями конфлікту і можуть повідомити про ширину вулиці Блюхера і про те, що у них також траплялися випадки, коли вони не могли проїхати по вулиці через неправильно припаркований автомобіль позивача. Судом вказані клопотання відповідача відхилялися як такі, що не стосуються предмету спору. Щодо виклику свідка [PERSON], який, як заявив у клопотанні відповідач, міг чути сварку між ним та позивачем, так як проживає за 30 метрів від місця події, то суд вжив усіх передбачених законом заходів до його виклику, зокрема, надсилав судові повістки, чотири рази оголошував у судовому засіданні перерви у зв'язку із неявкою свідка. Проте, цивільним процесуальним законодавством України не передбачено застосування до свідка приводу через органи міліції чи штрафу, про що стверджував відповідач.

Outcome: partial