Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-30 00:00:00

20 червня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS]. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що вона являється власником житлового будинку [ADDRESS], який належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 вересня 1999 року, виданого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Шевченко Г.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3966. У травні 2007 року позивач зареєструвала у зазначеному домоволодінні [PERSON]. За місцем реєстрації відповідач жодного дня не проживала, не являється власником будинку, зазначеним житлом не користується, не оплачує комунальних послуг та не бере участі у його утриманні, будь - які речі її в будинку відсутні. Однак, проживаючи за іншою адресою, [PERSON] залишається зареєстрованою у домоволодінні, що підтверджується відповідним актом, добровільно знятися з реєстрації остання відмовляється. Крім того, позивач змушена сплачувати комунальні послуги, в тому числі і за неї, нести витрати по утриманню житла, виходячи з кількості зареєстрованих осіб. Наявність її реєстрації у домоволодінні порушує права позивача вільно, на власний розсуд, розпоряджатися своєю власністю. У зв'язку з зазначеним, позивач, посилаючись на ст. 391,405 ЦК України, просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS]. Ухвалою суду від 21 червня 2018 року позовну заяву залишено без руху, надано термін для усунення недоліків позовної заяви. 27 червня 2018 року позивачем усунуто недоліки. Ухвалою суду від 27 червня 2018 року відкрито провадження у справі. За результатами підготовчого провадження відповідною ухвалою суду справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, згідно якої позов підтримує у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явилася, вважається такою, що повідомлена належним чином, оскільки судові повістки направлялися за місцем її реєстрації, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи. Представник Відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS], який належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 вересня 1999 року, виданого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Шевченко Г.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3966 та зареєстрованого в Новомосковському міжрайонному БТІ 04 жовтня 1999 року (а.с.6-7). Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно довідки про склад сім'ї або зареєстрований осіб, виданої виконкомом Новомосковської міської ради № 2923 від 13 червня 2018 року (а.с.8), у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.27) в зазначеному житловому будинку зареєстрованою значиться відповідач по справі - [PERSON], [INFO], яка була зареєстрована в будинку зі згоди позивача. Суду подано акт голови квартального комітету (квартал №13) від 13 червня 2018 року, складений за участю сусідів, у відповідності до якого [PERSON] зареєстрована, але не проживає в будинку [ADDRESS] з 2007 року по теперішній час (а.с.9). У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Як зазначає у своєму позові [PERSON], наявність реєстрації відповідача у належному їй на праві власності житловому будинку, заважає вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS]. Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved