Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

21 квітня 2016 року позивачі звернулись до суду з позовом до суду з зазначеним позовом, просять визнати недійсним договір №1/2000-00475 купівлі-продажу нерухомого майна, укладений на Регіональній товарній біржі, предметом якого є квартира №17 в пров.\~Мукачівському, буд. 4 у місті Одесі, зареєстрований в Реєстрі прав власності на нерухоме майно у КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» 13 грудня 2000 року, в книзі: 339 пр, стр. 118, запис №591; витребувати з незаконного володіння [PERSON] на їх користь квартиру №17 в пров.\~Мукачівському, буд. 4 у місті Одесі. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачі посилаються на те, що вони є власниками квартири що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі розпорядженням органу приватизації м. Одеси №134414 від 05 серпня 1999 року та Свідоцтва про право власності на житло. Їм стало відомо, що 23 листопада 2000 року укладено Договір №1/2000-00475 купівлі-продажу нерухомого майна на Регіональній товарній біржі, предметом якого є квартира №17 в пров. Мукачівському, буд. 4 у місті Одесі, зареєстрований в Реєстрі прав власності на нерухоме майно у КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» 13 грудня 2000 року, в книзі: 339 пр, стр. 118, запис №591. Зазначають, що позивачами такий договір не укладався, був підписаний замість позивачів іншими особами з використанням підроблених документів на ім'я позивачів. 09 вересня 2015 року [PERSON] відповідно до умов Договору дарування квартири, передав безоплатно у власність відповідача [PERSON] спірну квартиру. 21 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір позики. В забезпечення виконання покладених зобовязань, на підставі Договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 21 жовтня 2015 року за реєстровим №1721, [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв в іпотеку квартиру № 17, яка складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 60,2 кв.м., житловою площею 43,6 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Одеса, провулок Мукачівський в будинку №4, та передається в іпотеку разом з усіма складовими частинами та майбутніми змінами, які можуть статись, з усіма інженерними мережами, комунікаціями, що будуть знаходитись в ній. 21 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» та у звязку з посвідченням цього договору іпотеки накладено заборону відчуження зазначеного в договорі майна до припинення договору за реєстровим номером №1722. Таким чином, позивачі вказують на вибуття спірної квартири з володіння всупереч їх волі. Сторони в судове засідання не зявились, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивачів звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що позов визнає, що спірну квартиру не купував, договір іпотеки не укладав. З цих підстав звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON] про визнання недійсними договорів іпотеки та позики. Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] в судове засідання повторно не зявились, про причини неявки суд не повідомили, заперечень не надали. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що розпорядженням органу приватизації м. Одеси №134414 від 05 серпня 1999 року заяву [PERSON] про приватизацію квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка використовується нею та членами її родини на умовах найму задоволено, передано вказану квартиру в спільну часткову власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] у рівних частках. Згідно вказаного Розпорядження 05 серпня 1999 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкома Одеської міської ради видано Свідоцтво про право власності на житло, зареєстроване та записане в реєстраційну книгу за №8-10210. 23 листопада 2000 року укладено Договір №1/2000-00475 купівлі-продажу нерухомого майна на Регіональній товарній біржі, відповідно якого позивачі продали а [PERSON] купив квартиру №17 в пров. Мукачівському, буд. 4 у місті Одесі. Договір зареєстрований в Реєстрі прав власності на нерухоме майно у КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» 13 грудня 2000 року, в книзі: 339 пр, стр. 118, запис №591. Проте, як зазначають позивачі, такий договір ними не укладався, був підписаний замість позивачів іншими особами, оскільки паспортні дані, вказані в спірному договорі не відповідають дійсності. 09 вересня 2015 року [PERSON] відповідно до умов Договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №1504, передав безоплатно у власність [PERSON] квартиру №17 в пров. Мукачівському, буд. 4 у містіОдесі. 21 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір позики, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим №1720, відповідно до умов якого [PERSON] надав [PERSON] у позику грошову суму у розмірі 956 958, 10 грн., що в еквіваленті складає 43 520,00 доларів США (станом на 21 жовтня 2015 року). В забезпечення виконання покладених зобовязань, на підставі Договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 21 жовтня 2015 року за реєстровим №1721, [PERSON] (Іпотекодавець) передав, а [PERSON] (Іпотекодержатель) прийняв в іпотеку належне Іпотекодавцю на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: квартиру № 17, яка складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 60,2 кв.м., житловою площею 43,6 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Одеса, провулок Мукачівський в будинку №4, та передається в іпотеку разом з усіма складовими частинами та майбутніми змінами, які можуть статись, з усіма інженерними мережами, комунікаціями, що будуть знаходитись в ній. 21 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» та у звязку з посвідченням цього договору іпотеки накладено заборону відчуження зазначеного в договорі майна до припинення договору за реєстровим номером №1722. Відповідач [PERSON] позов визнав, зазначивши, що спірну квартиру не купував, договір іпотеки не укладав, підписи у договорах йому не належать. Зазначив, що ним було втрачено паспорт, однак в договорі містяться реквізити іншого паспорта. Як вбачається з довідки КП «БТІ» ОМР №1900-10/192-П від 21.04.2016 року, станом на 31.12.2012 р. право власності на квартиру №17 в пров. Мукачівському, буд. 4 у місті Одесі зареєстровано за позивачами, відомостей щодо переходу права власності іншим особам відсутні; а в реєстраційній книзі 339 пр на стор. 118 записи щодо реєстрації прав власності на нерухоме майно - за іншою поштовою адресою та за іншим реєстраційним номером (а.с.51). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦПК України, договір може бути визнаний недійним при недійсності волі та волевиявлення. Згідно із ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом ст.216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до ст.11 ЦПК України. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідно до пп. 4, 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив в п. 23 постанови від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Згідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання згідно зі ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позовних вимог про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. А згідно ст. 388 ЦК України власник має право витребувати це майно, якщо майно вибуло з його володіння не з його волі. Згідно із вимогами ст.400 ЦК України недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна. Відповідно до ст. ст.\~317,\~319,\~321,\~327 Цивільного кодексу України\~власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном та використовувати ці права на свій розсуд. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно\~ст. 15 ЦК України\~кожан особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Згідно\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно п.4 ч.2\~ст. 16 ЦК України, такий спосіб захисту як відновлення становища, яке існувало до порушення права, пов'язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного субєктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб субєктивне право не було припинене, і його можна було відносити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про виселення особи з незаконно зайнятого нею приміщення; про усунення перешкод у здійсненні права власності; про застосування наслідків недійсного правочину; про заборону використання твору без дозволу автора. Цивільним кодексом України\~в главі 29 передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми ст.\~387,\~388 ЦК України\~надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача. Згідно\~ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не має права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до передбаченого ст.11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч.1 ст.60 ЦПК України).

Outcome: approved