Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-05 00:00:00

20 серпня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення суми боргу, за розпискою, у розмірі 901 920, 36 гривень. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що 10 травня 2006 року [PERSON] позичив у нього 20 000 доларів США, та 10 листопада 2009 року ще 50 000 гривень під 3% в місяць, які зобов`язався повернути до 15 грудня 2016 року в доларах США, про що власноручно 03 жовтня 2016 року написав розписку. До теперішнього часу [PERSON] гроші не повернув, проценти не сплачував, про строчка складає 2 роки та 8 місяців. Отже, з урахуванням індексу інфляції сума боргу складає 857 216, 36 гривень, виходячи з середнього курсу долару США 25,44 гривень. Зокрема 3% річних від загальної суми за два роки 8 місяців складає 44 704, 00 гривень. У подальшому позивачем [PERSON] було уточнено позовну заяву, в якій він просив стягнути з відповідача [PERSON] лише суму боргу за розпискою від 03 жовтня 2016 року, а саме 20 000 доларів США та 50 000 гривень. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надавши заяву про підтримання позовних вимог в останній редакції та розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] до суду також не прибув, від якого до суду надійшла заява про визнання уточнених позовних вимог у повному обсязі та розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, враховуючи позиції сторін, викладені ними у заявах, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1ст. 2 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимогст. 81 ЦПК Україникожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, з оригіналу розписки, наявної у матеріалах справи, вбачається, що 10 травня 2006 року відповідач [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти у сумі 20 000 доларів США, а також 10 листопада 2009 року - 50 000 гривень під 3% у місяць, які зобов`язався повернути до 15 грудня 2016 року, про що власноручно 03 жовтня 2016 року написав розписку. Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність (оперативне володіння) другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ч. 1ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Відповідно до позиції, викладеній в Постанові ВПВС від 16.01.2019 року по справі № 373/2054/16ц, відступаючи від раніше існуючої практики, Верховний Суд зазначає, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проте суд вирішує справу лише у межах заявлених позовних вимог, в яких, з урахуванням уточнення, позивач [PERSON] просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь лише суму боргу без штрафних санкцій. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явленого позову та вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] суму боргу у розмірі 20 000 доларів США та 50 000 гривень, тим самим задовольнивши повністю позовні вимоги. Вирішуючи позов в частині розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно із п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру, що подається фізичною особою, встановлюється у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто у сумі від 840,80 гривень до 10 510 гривень. При зверненні із даним позовом до суду позивач [PERSON] був звільнений від сплати судового збору, оскільки є інвалідом другої групи, що підтверджується довідкою МСЕК серії [NUMBER] . Розраховуючи ставку судового збору, яка підлягає сплаті за даним позовом, суд виходить з того, що станом на 20 серпня 2019 року (дата звернення позивача [PERSON] до суду) курс долара США за ставкою НБУ становив 25, 1756 гривень. Отже, ціна позову складає 20 000 х 25, 1756 + 50 000 = 553 512, 00 гривень, відповідно 1% від цієї суми становить 5 535, 12 гривень. Отже, у відповідності до положень ст.ст.133,141 ЦПК України, суд стягує з відповідача [PERSON] на користь держави судовий збір в сумі 5 535, 12 гривень.

Outcome: approved