Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

20.09.2016 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], в якому з урахуванням остаточних уточнень до позовної заяви від 22.02.2017 року просили стягнути борг за договорами поруки та позики за рахунок спадкового майна. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що кожен з позивачів уклав з [PERSON] договір позики. Для забезпечення виконання боргових зобовязань, юридичного супроводу вказаних правовідносин, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] уклали з [PERSON] договір поруки №27-07-15 від 27.07.2015 року. 18.12.2015 року [PERSON] помер. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] подали до приватного нотаріуса [PERSON], яким відкрито спадкову справу, заяви про вимогу (претензію) кредиторів до спадкоємців за обовязками спадкодавця. Проте, на момент подання позову спадкоємці не задовольнили вимоги кредиторів спадкодавця, а поручитель не виконав свого обовязку за договором поруки. Тому, посилаючись на ст.1282 ЦК України, просять стягнути зі спадкоємців [PERSON] борг за рахунок спадкового майна. Відповідачем [PERSON] подано зустрічний позов до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], про визнання договорів позики, укладених між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], недійсними. В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що [PERSON] сумнівається щодо вільного волевиявлення [PERSON] при укладанні договорів позики, на підставі яких позивачі вимагають стягнути борг, а недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України є підставою для звернення до суду з зустрічним позовом про визнання договорів позики недійсними. Відповідачем [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], подано зустрічний позов до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання припиненим договору поруки, укладеного між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], оскільки поручительство за [PERSON] - особу, яка в подальшому померла, припиняється зі смертю такої особи. Також зустрічним позовом [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], подано зустрічний позов до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Служба у справах дітей Соломянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання припиненим договору позики №2-2015 від 17.04.2015, та зустрічний позов [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Служба у справах дітей Соломянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання припиненим договору позики №1-2015 від 17.04.2015. Зазначені договори позики позивач за зустрічним позовом просить визнати припиненими, у звязку з їх виконанням, на підтвердження чого надає знайдену серед речей померлого [PERSON] розписку. Позивач за зустрічним позовом вважає, що повернення позичальнику розписки про отримання коштів за договором позики, свідчить про виконання зобовязань за договорами щодо повернення боргу. До судового засідання від [PERSON] надійшли письмові заперечення, відповідно до яких останній просить відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за договором поруки, оскільки вважає договір поруки припиненим у звязку зі смертю боржника, а забезпечувати виконання зобов'язання новими боржниками (спадкоємцями позичальника) він не погоджується. Крім того, кредитори не предявили вимог до поручителя про погашення боргу на протязі одного місяця з дати настання строку повернення боргу, що також припиняє дію договору поруки. Щодо решти позовних вимог просить розглядати справу на розсуд суду відповідно до вимог чинного законодавства України. У судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Проти задоволення зустрічних позовів заперечував з підстав необґрунтованості та бездоказовості. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] проти задоволення вимог за первісним позовом заперечував, стверджуючи, що неможливо підтвердити дійсність наміру позичальника в договорах позики та посилаючись на доводи зустрічного позову [PERSON], просив зустрічний позов [PERSON] задовольнити. Представник [PERSON] та представник [PERSON] проти задоволення вимог за первісним позовом заперечували, зазначивши, що вважають договори позики, укладені з [PERSON], [PERSON], - виконаними, про що свідчить повернута позичальнику розписка. Щодо [PERSON] та [PERSON] зазначили, що оскільки немає в матеріалах справи підтвердження того, що вони є батьками [PERSON], то їх не можна визнати спадкоємцями. Проти задоволення вимог зустрічної позовної заяви [PERSON] не заперечували. Зустрічні позовні заяви [PERSON] підтримали та наполягали на їх задоволенні. Вислухавши пояснення представника позивачів, представників відповідачів, оглянувши заперечення [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст.3). Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 27 липня 2015 року [PERSON] уклав з [PERSON] письмовий договір позики №1-К, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти в сумі 1\~000\~000 доларів США, що на день укладення цього договору за офіційним курсом НБУ (2207,3520 грн. за 100 доларів США) було еквівалентно сумі 22\~073\~520 грн., з кінцевим терміном повернення до 27 липня 2016 року. На підставі вказаного договору [PERSON] отримав зазначені грошові кошти, що підтверджується відповідною розпискою. 17 квітня 2015 року [PERSON] уклав з [PERSON] письмовий договір позики №2-2015, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти в сумі 845\~950 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 10 липня 2017 року. На підставі вказаного договору [PERSON] отримав грошові кошти в розмірі 845\~950,00 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою. 17 квітня 2015 року [PERSON] уклав з [PERSON] письмовий договір позики №1-2015, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти в сумі 818\~770\~доларів США, з кінцевим терміном повернення до 10 липня 2017 року. На підставі вказаного договору [PERSON] отримав грошові кошти в розмірі 818\~770\~доларів США, що підтверджується відповідною розпискою. 27.07.2015 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (кредитори) уклали з [PERSON] (поручителем) договір поруки №27-07-15 від 27.07.2015 року, згідно умов якого на виконання досягнутої між кредиторами та поручителем домовленості, поручитель прийняв на себе зобовязання перед кредиторами здійснити юридичну підтримку правовідносин між кредиторами та боржником, гарантував повне виконання боржником своїх зобовязань щодо повернення боргу. Згідно п.1.3. договору поруки, поручитель відповідає солідарно за зобовязаннями позичальника перед кредиторами, а саме: у разі несплати позичальником за вказаними договорами позики грошових коштів, поручитель повинен оплатити суму боргу, яка обмежується розміром по 25\~000 гривень кожному кредитору. 18 грудня 2015 року [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-КИ №661259 від 19 грудня 2015 року. Приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу [PERSON] заведена спадкова справа №51/215, відповідно до якої заповіт [PERSON] не складав. Заяви про прийняття спадщини подали: донька померлого [PERSON], син померлого - [PERSON], в інтересах якого діє законний представник [PERSON], та батьки померлого [PERSON], [PERSON], які є спадкоємцями першої черги спадкування за законом. З матеріалів справи судом встановлено, що 09 червня 2016 року [PERSON] подав до приватного нотаріуса [PERSON] заяву про вимогу (претензію) кредитора до спадкоємців за обовязками спадкодавця. 13 червня 2016 року аналогічні заяви були подані [PERSON] та [PERSON] 01.08.2016 року позивачі надіслали на адресу [PERSON] письмову вимогу про виконання зобовязань за договором поруки №27-07-15 від 27.07.2015 року, яка залишена без відповіді. 05.09.2016 року представником позивачів за первісним позовом надіслано на адресу відповідачів за первісним позовом [PERSON], [PERSON] письмові вимоги про сплату одноразовим платежем суми боргу за договорами позики, укладеними з померлим [PERSON] 30.11.2016 року представником [PERSON], [PERSON] надано відповідь, в якій спадкоємці повідомили, що грошових коштів для погашення суми боргу [PERSON] у них немає, а тому задовольнити вимоги кредиторів є неможливим. У судовому засіданні встановлено та сторонами не заперечується, що на момент судового розгляду вимоги кредиторів не задоволено ні спадкодавцем, ні спадкоємцями шляхом сплати одноразового платежу в межах вартості спадкового майна, ні поручителем [PERSON] В рамках справи первісно слід розглянути позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] щодо недійсності договорів позики та зустрічні позови [PERSON] про визнання припиненим договору позики №2-2015 від 17.04.2015 р. та договору позики №1-2015 від 17.04.2015 р. у звязку з їх виконанням, оскільки вимоги за первісним позовом про задоволення вимог кредиторів спадкодавця є похідними від вимог за цими зустрічними позовами. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобовязань [PERSON] позивачами були надані боргові розписки, копії яких наявні в матеріалах справи. Ухвалою суду від 22.02.2017 року по справі призначено посмертну судову почеркознавчу експертизу для підтвердження виконання підпису [PERSON] в оспорюваних договорах позики. Відповідно до висновку судового експерта Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України [PERSON] №29.1.1-117 від 09.03.2017 року підпис в оригіналі договору позики №1-К, укладеного 27.07.2015 року між [PERSON] та [PERSON], від імені [PERSON] виконано [PERSON]. Підпис в оригіналі договору позики №1-2015, укладеного 17.04.2015 року між [PERSON] та [PERSON], та Розписці від 17 квітня 2015 року від імені [PERSON] виконано [PERSON]. Підпис в оригіналі договору позики №2-2015, укладеного 17.04.2015 року між [PERSON] та [PERSON], та Розписці від 17 квітня 2015 року від імені [PERSON] виконано [PERSON]. Враховуючи сумніви [PERSON], який є представником відповідача [PERSON] та його законного представника [PERSON], щодо тлумачення скорочення «[PERSON]В.» на підставі ухвали суду в судовому засіданні допитано експерта Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України [PERSON], яка, відповідно до наданих показань, розяснила, що зазначене скорочення виконано відповідно до правил скорочення ділової мови, та враховуючи, що ухвала про призначення експертизи стосується виключно [PERSON], висновок експерта викладено також стосовно цієї особи. Отже, формулювання «від імені [PERSON]В.» слід розуміти як «від імені [PERSON]». Стосовно доводів представника про використання в наглядній таблиці зазначеного висновку експерта 10 зразків підписів з наданих 44, експерт пояснила, що під час експертизи досліджувалися всі надані для проведення експертизи зразки підпису [PERSON], однак, в додатку до висновку експерта у вигляді таблиці експертом для наглядності показано результати дослідження на окремих зразках, що в будь-кому разі не впливає на зміст та висновок експерта. Оцінюючи висновок експерта, суд приходить до висновку про його допустимість та належність в якості доказу по справі, оскільки у судовому засіданні суд переконався в обєктивності, неупередженості, професійності та належному досвіді експерта Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України [PERSON] та повноті проведеного експертного дослідження. Судом не приймаються до уваги доводи представника [PERSON] про неповне використання наданих зразків підпису для проведення експертизи, оскільки як вбачається з висновку експерта №29.1.1-117 від 09.03.2917 року та пояснень під час допиту, експертом використані усі надані судом зразки підпису [PERSON] Представник відповідача [PERSON] не довів наявності порушення з боку експерта в частині зазначення у додатку до висновку експерта наглядних зразків для ідентифікації підпису [PERSON] вибірково у випадкових договорах, а судом таких порушень не встановлено. Крім того, суд критично оцінює доводи представника відповідача [PERSON] про скорочення у висновку експерта прізвища, імені, по-батькові [PERSON], оскільки таке скорочення не впливає на сутність висновку експерта, який стосується виключно підпису [PERSON], а надані для проведення експертизи оригінали нотаріально посвідчених договорів укладені [PERSON] Віктоторвчием та не стосуються будь-яких інших осіб з таким самим прізвищем та схожими ініціалами. Крім того, експерт у судовому засіданні усунула сумніви стосовно тлумачення скорочення «[PERSON]В.» і пояснила, що слід розуміти «Манаєнко Сергія Вікторовича». З огляду на зазначені висновки посмертної судової почеркознавчої експертизи та оскільки відповідачі факт відсутності вільного волевиявлення або несправжності підпису [PERSON] жодним іншим чином не спростували, інших доказів на підтвердження недійсності зазначених договорів позики не надали, суд приймає оспорювані договори позики в якості належного та допустимого доказу виникнення боргових зобовязань. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить суд визнати договори позики недійсними, але не наводить жодних правових підстав для задоволення цих позовних вимог, крім зазначених вище. Судом під час судового розгляду при укладенні оспорюваних договорів не встановлено порушень вимог ст. 203, 204 ЦК України. Спірні договори укладено в письмовій формі, засвідчено підписами сторін, тобто укладено у встановленій законом формі. Договори спрямовані на реальне настання правових наслідків, передбачених цими договорами. Зміст спірних договорів відповідає вимогам Конституції України, Цивільного кодексу України. Відповідно до вимоги ч.1ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, що є необхідними та достатніми для виконання даного виду договору. Судовим розглядом встановлено, що при укладенні оспорюваних договорів сторонами не було допущено жодних порушень законодавства України, договори укладені дієздатними особами, у відповідності з вимогами закону, з додержанням законодавчо визначеної форми. Доказів визнання судом оспорюваних договорів позики недійсними сторонами не надано. Посилання позивача за зустрічним позовом в обґрунтування недійсності правочинів стосовно того, що батько (наразі померлий [PERSON]В.) не повідомив [PERSON] про укладення оспорюваних договорів позики, судом до уваги не приймаються, оскільки цивільним законодавством не передбачено обовязок сторін повідомляти дітей про укладення таких договорів. Таким чином, в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] необхідно відмовити, оскільки зазначені вимоги є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження наданими у судовому засіданні письмовими доказами та поясненнями сторін. Щодо вимог за зустрічними позовами [PERSON] про визнання припиненим договору позики №2-2015 від 17.04.2015 та договору позики №1-2015 від 17.04.2015 у звязку з їх виконанням, слід зазначити наступне. На обґрунтування виконання зазначених договорів позики, представник позивача за зустрічним позовом надає копії розписки про отримання коштів [PERSON] від [PERSON] та [PERSON] відповідно. Наявність таких розписок серед речей померлого [PERSON], тобто позичальника, на думку позивача за зустрічними позовами, свідчить про виконання договорів позичальником, на підтвердження чого позикодавці повернули боргові розписки. Суд критично оцінює доводи зазначених зустрічних позовів з огляду на наступне. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому договорами позики від 17 квітня 2015 року №2-2015, укладеним між [PERSON]В та [PERSON], та №1-2015, укладеним між [PERSON]В та [PERSON] визначено порядок їх виконання. Так, відповідно до п.5 зазначених договорів (мовою оригіналу): «возврат займа осуществляется путем передачи Заемщиком сумм займа в наличной форме Заимодателю, при этом Заимодатель обязан сделать отметку о получении средств на обратной стороне экземпляра этого договора Заемщика или выдать Заемщику расписку». Таким чином, договорами від 17 квітня 2015 року №2-2015 та №1-2015 не передбачено спосіб виконання зобовязання шляхом повернення розписки позичальника про отримання коштів за договорами позики. Отже, наявність серед речей померлого [PERSON] розписок про отримання останнім коштів за договорами позики не може свідчити про виконання договорів позики від 17 квітня 2015 року №2-2015 та №1-2015. Натомість, під час судового розгляду доказів наявності розписок позикодавців про виконання [PERSON] договорів позики або відмітки про отримання коштів на зворотному боці екземпляра договорів позичальника, не надано. Таким чином, судовим розглядом не встановлено доказів виконання договорів від 17 квітня 2015 року №2-2015 та №1-2015. З огляду на встановлені судом обставини, вимоги за зустрічними позовами [PERSON] про визнання припиненими договору позики №2-2015 від 17.04.2015 та договору позики №1-2015 від 17.04.2015 у звязку з їх виконанням, не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON] в частині визнання заборгованості [PERSON] такою, що підлягає стягненню та її стягнення зі спадкоємців пропорційно отриманого в спадщину майна (по ? кожний), але в межах вартості спадкового майна, слід зазначити наступне. У відповідності зі ст. 1223 ЦК у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Згідно зі ст. 1261 ЦК у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлюється у шість місяців та починається з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що спадкоємцями першої черги спадкування майна померлого [PERSON] за законом є його донька [PERSON], неповнолітній син [PERSON], батьки [PERSON] та [PERSON], які протягом шестимісячного строку подали відповідні заяви про прийняття спадщини. При цьому судом не приймаються до уваги посилання представника відповідача [PERSON] та його законного представника [PERSON] стосовно того, що неможливо визнати [PERSON] та [PERSON] спадкоємцями, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості на підтвердження того, що [PERSON] є їх сином. Судом оглянуто матеріали спадкової справи №51/215, заведену після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу [PERSON], копія якої надана нотаріусом на виконання ухвали про витребування доказів у справі. Відповідно до зазначеної спадкової справи [PERSON] та [PERSON] особисто подали до нотаріуса заяви про прийняття спадщини, в яких визнали факт того, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] Крім того, під час прийняття заяв про прийняття спадщини від [PERSON] та [PERSON] нотаріус повинен був пересвідчитися в тому, що вони є батьками [PERSON] та подають заяву як спадкоємці. У судовому засіданні представник [PERSON], яка є донькою померлого, також підтвердив факт родинних відносин. Крім того, на користь родинних відносин свідчить спільне прізвище «Манаєнко» та відповідно по-батькові [PERSON] «Вікторович». Отже, на підставі зазначених доказів у сукупності судом достовірно встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], є спадкоємцями першої черги спадкування за законом та є належними відповідачами у даній цивільній справі. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять як права, так і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 2 статті 1281 ЦК України передбачено, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. З огляду на зазначені норми права судом також відхиляються доводи представника відповідачів про пропущення кредиторами спадкодавця терміну на предявлення своїх вимог. Так, кредитори спадкодавця предявили свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, з дотриманням строку, встановленого ч.2 ст. 1281 ЦК України, а саме: 09 червня 2016 року [PERSON] подав до приватного нотаріуса [PERSON] заяву про вимогу (претензію) кредитора до спадкоємців за обовязками спадкодавця. 13 червня 2016 року аналогічні заяви були подані [PERSON] та [PERSON], копії яких наявні в матеріалах справи. Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобовязані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобовязаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобовязані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Виходячи зі змісту вищенаведеної правової норми, можливість накладення стягнення на майно, передане спадкоємцям у натурі, не обумовлюється наявністю оцінки спадкового майна та реального поділу цього майна між співвласниками. З урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. З пояснень представника позивачів встановлено, що позивачі звертались до спадкоємців [PERSON] та [PERSON] з письмовою вимогою про задоволення вимог кредиторів спадкодавця шляхом сплати одноразового платежу. На вказану вимогу представник відповідачів [PERSON] та [PERSON]М повідомив позивачів про те, що грошових коштів у спадкоємців немає, проте зазначив, що після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, після продажу якого спадкоємці зможуть розрахуватися з боргом за договорами позики. У судовому засіданні представник позивачів пояснив, що окрему вимогу на ім'я [PERSON] кредитори не складали, оскільки [PERSON] та [PERSON] є подружжям та проживають за однією адресою. Отже, як встановлено вище, позивачі направляли письмові вимоги спадкоємцям з проханням одноразовим платежем сплатити їм борг за договорами позики. Однак, відповідачами хоча й фактично визнано вимоги кредиторів, проте, таку законну вимогу позивачів не виконано. Крім того, у судовому засіданні представник позивачів запитував у [PERSON], який є представником [PERSON] та [PERSON] та діє в їх інтересах про можливість сплати боргу одноразовим платежем, про що [PERSON] відповів, що його довіритель відмовляється сплачувати такі кошти. До того ж протягом усього судового процесу відповідачами у справі (або їх представниками) [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]чи його законним представником [PERSON] не заявлено про можливість виконання зобовязання перед кредиторами шляхом сплати одноразовим платежем суми зобовязання. Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Згідно з ч.1ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У звязку з наведеним, суд погоджується із позивачем про наявність підстав для накладення судом стягнення на успадковане [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], але не оформлене свідоцтвом про право на спадщину майно померлого [PERSON] Враховуючи зазначене, проаналізувавши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачів за первісним позовом в частині визнання заборгованості [PERSON] такою, що підлягає стягненню та її стягнення зі спадкоємців пропорційно отриманого в спадщину майна (по ? кожний), але в межах вартості спадкового майна, оскільки обставини, викладені в позовній заяві, підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. Відтак є всі законні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. Розглядаючи позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], про визнання договору поруки припиненим, слід зазначити наступне. Відповідно до матеріалів справи для забезпечення виконання боргових зобовязань, юридичного супроводу правовідносин за договорами позики, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] уклали з [PERSON] договір поруки №27-07-15 від 27.07.2015 року. Відповідно до вимог ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Крім того, згідно зі ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Однак, 18 грудня 2015 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть І-КИ №661259 від 19 грудня 2015 року. За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що порука є особистим зобов'язанням, яке нерозривно пов'язане з особою і поручителя, і боржника, за забезпечення виконання особистих зобов'язань якого укладається порука. Згідно із ч.1 ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника , якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою. За змістом ст.ст.559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, за якого в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати. Термін «порука», застосований законодавцем у ч.1 ст.559 ЦК України, використовується в розумінні зобов'язальних правовідносин поруки, з припиненням яких втрачає чинність договір поруки. У разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов'язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що порука припиняється в разі припинення основного зобов'язання, у зв'язку з чим смерть фізичної особи позичальника є підставою припинення поруки, оскільки зобов'язання позичальника за кредитним договором припинилося. Отже, якщо поручитель не погоджується забезпечувати виконання зобов'язання новим боржником (спадкоємцем позичальника), порука на підставі ч. 3 ст. 559 ЦК України припиняється. Термін «порука», застосований законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України, використовується в розумінні зобов'язальних правовідносин поруки, з припиненням яких втрачає чинність договір поруки. Відповідно до п. 6.1. Договору поруки від 27 липня 2015 року, цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань по сплаті боргу. Як вбачається з свідоцтва про смерть І-КИ №661259 від 19 грудня 2015 року, [PERSON] помер 18.12.2015 року. Відповідно до письмових заперечень [PERSON] останній не погоджується забезпечувати виконання зобов'язання новими боржниками (спадкоємцями позичальника). Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що договір поруки №27-07-15 від 27 липня 2015року є припиненим. З огляду на зазначене, зустрічний позов [PERSON], в і нтересах якого діє [PERSON], про визнання договору поруки припиненим підлягає задоволенню. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором поруки слід зазначити, що оскільки як зазначено вище договір поруки визнано припиненим, то вимоги про стягнення боргу за таким договором задоволенню не підлягають. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. З огляду на зазначене, позовна заява підлягає частковому задоволенню, зустрічний позов [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], про визнання договору поруки припиненим - задоволенню, зустрічний позов [PERSON], зустрічні позови [PERSON] про визнання договорів позики припиненими задоволенню не підлягають. Відповідно до п.п.6,7 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» у разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом. Розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюється відповідно до процесуального законодавства. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного та

Outcome: partial