Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

20 липня 2020 року [PERSON] звернувся до [PERSON] , [PERSON] з позовом про зменшення розміру аліментів, в якому вказує, що судовим наказом Білопільського районного суду Сумської області від 22 листопада 2019 року з нього на користь [PERSON] на утримання їх сина [PERSON] , [INFO] , стягнуті аліменти в розмірі ј частини заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, до досягнення ним повноліття. Також судовим наказом Білопільського районного суду Сумської області від 05 червня 2020 року з нього на користь [PERSON] на утримання їх доньки [PERSON] , [INFO] , стягнуті аліменти в розмірі ј частини заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, до досягнення нею повноліття. На даний час він працює колійником за вахтовим графіком у філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», у зв`язку з чим потребує коштів для проїзду на роботу, оренди житла та харчування. За виконавчими провадженнями з нього проводиться стягнення 50% заробітної плати і після оплати оренди житла та комунальних послуг в нього залишається 1254 грн. 38 коп. на проїзд до місця роботи та харчування, що не відповідає його праву на достатній життєвий рівень. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що в нього відбулося погіршення матеріального становища у зв`язку зі стягненням аліментів у розмір 50% його заробітку, [PERSON] просив зменшити розмір стягуваних аліментів на дітей до 1/3 частини його доходу. У зв`язку з тим, що позовна заява не відповідала вимогам ст. 177 ЦПК України, ухвалою судді Білопільського районного суду Сумської області від 04 серпня 2020 року її було залишено без руху та надано термін для усунення недоліків. 17 серпня 2020 року позивач усунув недоліки позовної заяви, уточнив свої позовні вимоги та просив зменшити розмір стягуваних аліментів з ј до 1/6 частини його доходу на кожну дитину, що в сукупності становитиме 1/3 частину його заробітку. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі. При цьому визнав, що його майнове становище після стягнення аліментів не змінилося. Відповідачки [PERSON] , [PERSON] просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи - Білопільського РВ ДВС у судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 39). Про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] (а. с. 13). Також [PERSON] є батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , матір`ю якого є [PERSON] (а. с. 14). Судовим наказом Білопільського районного суду Сумської області від 23 листопада 2019 року, який набрав законної сили 23 листопада 2019 року, із [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , стягнуто щомісячно аліменти в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 18 листопада 2019 року до досягнення дитиною повноліття, на користь матері дитини [PERSON] (а. с. 15). Судовим наказом Білопільського районного суду Сумської області від 05 червня 2020 року, який набрав законної сили 05 червня 2020 року, із [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , стягнуто щомісячно аліменти в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 03 червня 2020 року до досягнення дитиною повноліття, на користь матері дитини [PERSON] (а. с. 16). Згідно з довідками виробничого підрозділу Київської дистанції колії філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 18 червня та 12 серпня 2020 року [PERSON] працює у вказаному підрозділі на посаді монтера колії з поточного утримання і ремонту колії третього розряду та за період з грудня 2019 року по липень 2020 року отримав 105668 грн. 82 коп. заробітної плати, з яких 27247 грн. 24 коп. відраховано аліментів (а. с. 17, 32). З матеріалів справи вбачається, що після видачі судового наказу від 05 червня 2020 року матеріальне становища позивача покращилося, оскільки в червні йому було нараховано 10496 грн. 35 коп. заробітної плати, а в липні 2020 року - 12644 грн. 86 коп. (а. с. 32). Відповідно до ч. 2 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У справах про зміну розміру аліментів підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Такий висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 3, ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна особа повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81, ст. 76 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників, та інших осіб, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі №127/13957/16-ц. Всупереч вказаним вимогам позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що з часу стягнення аліментів настала будь-яка з обставин, передбачених ч. 2 ст. 192 СК України, які б були підставою зменшення розміру аліментів. Відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. З огляду на викладене, враховуючи, що розмір аліментів, які стягуються на двох неповнолітніх дітей позивача, не перевищує встановлений законом загальний розмір відрахувань із заробітної плати останнього, встановлений ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», а також враховуючи відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження зміни майнового стану, погіршення здоров`я після винесення судових рішень про стягнення аліментів, які б стали підставою для зменшення розміру аліментів, суд вважає, що відсутні підстави для зменшення розміру аліментів. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі №194/629/17-ц, від 04 жовтня 2018 року в справі №549/310/17. З огляду на викладене, у задоволенні позову необхідно відмовити. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд враховує також, що в судовому засіданні позивач [PERSON] визнав, що його матеріальне становище після стягнення аліментів не змінилося. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed