Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

20 липня 2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON], Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання договорів недійсними та зняття арешту з майна. Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є власником 19 знаків для товарів та послуг, що підтверджується відповідними Свідоцтвами, зареєстрованими в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг. На підставі договорів про передачу права власності на знаки для товарів і послуг передав відповідачу право на їх використання. Проте, йому стало відомо, що відповідач вважає себе власником вказаних знаків для товарів і послуг та має намір самостійно ними розпоряджатися без будь-якого додаткового погодження, що суперечить домовленостям, які існували між сторонами на момент укладення договорів. Також, стверджує, що укладення вище вказаних договорів не відповідало його волі та було спрямоване на настання інших правових наслідків, а саме на передачу майна в користування, а не у власність. Крім того, постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 08.09.2015 року (ВП 48664433) на торгові марки накладено арешт. Проте, на момент подачі позовної заяви термін виконавчого провадження закінчився, тому арешт мав бути знятий. А тому просить визнати вказані договори недійсними та зняти з майна арешт. В свою чергу, 30.08.2018 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просить визнати за ним право власності на майно та зняти з нього арешт. Зустрічні позовні вимоги мотивує тим, що дійшов згоди з [PERSON] про договірний спосіб переходу прав на торгівельні марки та уклав відповідні договори, в яких було обумовлено усі істотні умови переходу права власності, тому є їх належним власником. Крім того, вказав, що на момент накладення арешту право на торгівельні марки належали саме йому, а не [PERSON], тому включення такого майна до опису майна боржника та накладення на нього арешту є безпідставним. На підставі вказаного, просив задовольнити заявлені ним позовні вимоги. В судовому засіданні представник позивача-відповідача позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задоволити з підстав наведених у позовній заяві. Проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечував, вказуючи на їх необґрунтованість. Відповідач-позивач проти задоволення позовних вимог заперечував. Зустрічні позовні вимоги просив задоволити в повному розмірі. Представник Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України в судове засідання не зявився, подав клопотання про розгляд справи без участі їх представника за наявними в справі матеріалами. Заслухавши представника позивача-відповідача, відповідача-позивача, повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що між позивачем-відповідачем та відповідачем-позивачем було укладено: договір про передачу права власності на знаки для товарів і послуг №1 від 17.12.2012 року, договір про передачу права власності на знаки для товарів і послуг №2 від 07.06.2013 року, договір про передачу права власності на знаки для товарів і послуг № 3 від 11.12.2014 року. Відповідно до п. 1.1. вказаних договорів позивач-відповідач передав, а відповідач-позивач прийняв право власності на знаки для товарів і послуг за наступними номерами свідоцтв, зареєстрованими в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг: №121964, №121965, №67518, №82396, №89080, №94880, №96989, №101969, №101995, №103182, №109591, №114319, №121869, №127360, №127674, №165930, № 170797, №177022, №193946. Посилання позивача-відповідача, що укладені договори не відповідали його волі та були спрямовані на настання інших правових наслідків судом відхиляються з наступних підстав. Відповідно до змісту п. 1.1. вказаних договорів позивач-відповідач передав відповідачу-позивачу право власності на знаки для товарів і послуг, що належали йому у повному обсязі, в тому числі всі виключні майнові права. Крім того, відповідно до п. 9.2. договорів «Сторони підписанням цього договору підтверджують, що ознайомлені з усіма його умовами, розуміють повязані з ними права та обовязки та бажають настання відповідних правових наслідків. Договір укладено на вигідних для сторін умовах і не є фіктивним чи удаваним. В Законі України «Про охорону прав на знак для товарів та послуг» встановлені загальні засади переходу прав на торговельну марку. Відповідно до п. 7 ст. 16 даного Закону власник свідоцтва може передавати будь-якій особі право власності на знак повністю або відносно частини зазначених у свідоцтві товарів і послуг, на підставі договору. Пунктом 1.2. Інструкції про подання, розгляд, публікацію та внесення до реєстрів відомостей про передачу права власності на знак для товарів і послуг та видачу ліцензії на використання знака (міжнародного знака) для товарів і послуг, затвердженої Наказом Міністерства освіти і науки України від 03.08.2001 № 576 передбачено, що передача права власності на знак здійснюється на підставі договору про передачу права власності на знак. За таких обставин відсутні підстави вважати, що волевиявлення учасників правочину не відповідало їх внутрішній волі та було спрямоване на настання інших ніж тих, що обумовлені сторонами наслідків. Отже, в розумінні ст. 203 Цивільного кодексу України відсутні підстави для визнання укладених між сторонами договорів недійсними. Також, постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України [PERSON] від 08.09.2015 року (ВП 48664433) на торгові марки накладено арешт. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. № 606-XIV (чинного на момент винесення постанови про арешт майна боржника) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Отже, право на зняття арешту з майна невідємно повязане із правом власності особи на таке майно. Тому позовні вимоги позивача-відповідача про зняття арешту з майна також не підлягають задоволенню. Щодо зустрічних позовних вимог суд зазначає наступне. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. У відповідності до ст. 316 Цивільного кодексу України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі викладеного зустрічні позовні вимоги про визнання права власності на майно підлягають задоволенню. Судом, також, встановлено, що в ході розгляду справи відповідач-позивач дізнався, що на належне йому майно, а саме торгові марки, перелік яких міститься в листі патентного повіреного України №167 від 29.05.2017р., накладено арешт. Зустрічні позовні вимоги про зняття арешту із знаків для товарів робіт і послуг підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановою №5 від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» (далі Постанова Пленуму ВССУ № 5) позов про зняття арешту з майна може бути предявлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Пунктом 16 постанови Пленуму Верхового Суду України від 26.12.2003 № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» передбачено, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ст.24 ЦПК, ст. 12 ГПК) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. Пунктом 12 Постанови Пленуму ВССУ № 5 передбачено, що на позовні вимоги про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна поширюється передбачений статтею 257 Цивільного кодексу України (далі ЦК) трирічний строк позовної давності. Перебіг цього строку починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про арешт (опис) належного їй майна. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовну заяву [PERSON] до [PERSON], Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання договорів недійсними та зняття арешту з майна слід залишити без задоволення, оскільки викладені в ній обставини не знайшли свого підтвердження під час слухання справи, а зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON], Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту підлягає задоволенню, оскільки позов є доведеним та обґрунтованим, в судовому засіданні зібрано належні та допустимі докази на підтвердження зустрічних позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed