Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-26 00:00:00

20.08.2018 року 9 Державна пожежно-рятувальна частина Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області звернулась в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Представник позивача просив суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування трьохкімнатною службовою квартирою [ADDRESS] , внаслідок того, що вибули на постійне проживання до іншого житлового приміщення, а також стягнути з відповідачів на користь позивача сплачений судовий збір. Згідно ухвали судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області Грещука Р.П. від 16.08.2019 року дану справу прийнято до провадження. В судовому засіданні представники позивача вимоги 9 Державної пожежно-рятувальної частини Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області підтримали з підстав, наведених в позовній заяві та просили їх задоволити. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов не визнали, підтримали поданий відзив на позовну заяву та просили відмовити 9 Державній пожежно-рятувальній частині Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області в задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула, натомість подала до суду заяву, в якій просить розглядати дану справу у її відсутності. У вказаній заяві зазначила, що позовні вимоги не визнає. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи та за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною 2 ст.77\~ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до інформації, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 9 Державна пожежно-рятувальна частина Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області (ДПРЧ-9) є правокористувачем будівлі, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м.Яремче, вул.Свободи, 219. Згідно технічного паспорту №1268 від 30.11.2017 року до складу зазначеної будівлі пожежної частини входять дві квартири, що розміщені на другому поверсі, в тому числі і спірна трьохкімнатна квартира за № 1. Наказом УДПО УМВС України в Івано-Франківскій області від 01.12.1997 року №137 «Про часткові зміни в розподілі службової житлової площі СДПЧ-13 м.Яремча, ДПЧ-2 техслужби м.Івано-Франківськ» було виділено вивільнену трьохкімнатну службову квартиру на другому поверсі, житловою площею 43,6 кв.м., загальною - 62,9 кв.м. в будинку пождепо СДПЧ-13 м.Яремча начальнику вказаної частини - майору внутрішньої служби [PERSON] , 1962 року народження, разом із його сім`єю, а саме: дружиною [PERSON] , 1962 року народження та дочкою [PERSON] , 1986 року народження. У відповідності до рішення виконавчого комітету Яремчанської міської ради Івано-Франківської області від 21.01.1998 року № 7 «Про взяття на квартирний облік та надання службової квартири» було вирішено надати службову квартиру по [ADDRESS] , яка складається з трьох кімнат, начальнику СДПЧ-13, майору внутрішньої служби [PERSON] в складі сім`ї з трьох чоловік. На підставі ордеру серії АЕ № 120 від 27.01.1998 року, виданого виконавчим комітетом Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, [PERSON] разом із своєю сім`єю вселився у вказану службову квартиру. Судом також з`ясовано, що внаслідок реорганізацій, станом на даний час, правонаступником СДПЧ-13 є ДПРЧ-9, що підтверджується довідкою про правонаступництво, виданою Управлінням ДСНС України в Івано-Франківській області. У своїх позовних вимогах, 9 Державна пожежно-рятувальна частина Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області посилається на те, що наказом ДПРЧ-9 від 14.11.2017 року № 24 було створено комісію щодо перевірки громадян, що проживають в службових квартирах та їх житлових умов. В період з 16.11.2017 року по 26.04.2018 року зазначеною комісією разом із депутатом Яремчанської міської ради [PERSON] неодноразово проводилась перевірка проживання громадян у службових квартирах. За результатами зазначених перевірок було встановлено, що в службовій квартирі [ADDRESS] , [PERSON] та його дочка [PERSON] відсутні (не проживають). Проте, комісією виявлено, що в даній квартирі проживає головний інспектор Яремчанського МВ У ДСНС України в Івано-Франківській області [PERSON] разом із членами своєї сім`ї. Позивач вказує, що на підставі зазначеного можна дійти до висновку, що [PERSON] та члени його сім`ї у зазначеному службовому житлі не проживають. Також позивачем зазначено, що враховуючи клопотання міського голови міста Яремче від 19.12.2001 року №613/05-13 та клопотання начальника УДПО УМВС України в Івано-Франківській області від 24.12.2001 року № 6/4/2866, з метою подальшого надання земельної ділянки [PERSON] , площею 0,10 га., для будівництва власного житлового будинку, у відповідності до пункту 4 Рішення виконавчого комітету Яремчанської міської ради Івано-Франківської області від 26.12.2001 року №131, було припинено право постійного користування земельною ділянкою площею 0,10 СДПЧ-13, а згідно пункту 2 та додатку № 2 до цього ж рішення, дана земельна ділянка була надана в користування [PERSON] для будівництва будинку. У відповідності до п.3 та додатку № 3 рішення виконавчого комітету Яремчанської міської ради Івано-Франківської області від 21.03.2002 року № 29, [PERSON] було передано у приватну власність вищезгадану земельну ділянку для будівництва будинку. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначено, що за адресою вищевказаної земельної ділянки знаходиться житловий будинок загальною площею 182,5 кв.м., житловою площею 88,1 кв.м., який належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] (реєстраційний номер майна: 30564967). Також позивач зазначає, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься інформація про те, що останній, крім зазначеного житлового будинку, є власником наступних об`єктів нерухомого майна: квартири [ADDRESS] ; домоволодіння, що знаходиться по [ADDRESS] ; будинку загальною площею 40,5 кв.м., житловою - 20,2 кв.м. за адресою [ADDRESS] . Крім того, позивач звертає увагу суду на той факт, що дана інформація підтверджується самим же відповідачем [PERSON] в його Декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік, яка була опублікована на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції. Як випливає із змісту цієї декларації, окрім вищезгаданого нерухомого майна, відповідачу належить на праві власності ще два садові (дачні) будинки площею 38 кв.м. в м.Яремче та площею 37 кв.м. в с.Татарів м.Яремче. В розділі 3 «Об`єкти нерухомості» даної Декларації відсутні відомості про спірну службову квартиру, що на переконання позивача свідчить про відсутність у відповідача будь-якого інтересу до цього житла. В розділі 3 зазначеної Декларації зазначаються всі об`єкти нерухомості, що належать йому або членам його сім`ї на праві власності, знаходяться у них в оренді чи на іншому праві користування, незалежно від форми укладення правочину, внаслідок якого набуте таке право. Так як службова квартира в цьому розділі Декларації не вказана, позивач вважає, що відповідач добровільно припинив фактичне використання такого житла. Відносно дочки [PERSON] , - [PERSON] , [INFO] , позивачем вказано, що у відповідності до інформації, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, [PERSON] є власником квартири загальною площею 66 кв.м., житловою - 39,4 кв.м. за адресою [ADDRESS] . Згідно інформації, зазначеній в Декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік, яка була опублікована на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції, [PERSON] , крім вищезгаданої квартири володіє на праві спільної приватної власності житловим будинком в [ADDRESS] , загальною площею 76,8 кв.м. Також, в розділі 3 «Об`єкти нерухомості» даної Декларації, відсутні відомості про спірну службову квартиру, що, як вказує позивач, також свідчить про відсутність у відповідачки будь-якого інтересу до цього житла, оскільки службова квартира в цьому розділі Декларації не вказана, а тому [PERSON] добровільно припинила фактичне використання такого житла. Таким чином, на думку позивача, зазначені обставини свідчать про факт відсутності відповідачів у наданій їм для проживання службовій квартирі та наявність в їхній приватній власності кількох житлових приміщень, що дає підставу стверджувати про вибуття відповідачів до іншого (інших) житлового приміщення (чи житлових приміщень) та відсутність наміру в подальшому проживати в службовій квартирі. Відсутність відповідачів в даній службовій квартирі свідчить про те, що у них відпала потреба та бажання проживати в цьому приміщенні, а наявне інше нерухоме майно - засвідчує факт їхнього забезпечення житлом в цьому ж населеному пункті, що дає підстави стверджувати, що відповідачі вибули із наданої службової квартири в інше житлове приміщення для постійного проживання. Разом з тим, суд констатує наступне: Відповідно до ч.4\~ст.41 Конституції України, статей\~319,\~321 ЦК України,\~власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Право власності є непорушним. Також нормами міжнародного права, зокрема статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Водночас суд акцентує, що згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02 грудня 2010 року. Крім того, Пленум Верховного Суду України у\~постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року №2\~підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень. Також постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (п.34) визначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 Цивільного кодексу України), то власник на підставі\~статті 391 Цивільного кодексу України\~не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями\~71,\~72,\~109,\~110,\~116 Житлового кодексу Української РСР. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. За змістом положень статей\~16,\~386,\~391 ЦК України,\~власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що відповідає змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Права власника жилого будинку, квартири визначені статтею 383\~ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР. Обмеження чи втручання у право власності є можливим лише з підстав, передбачених законом. Згідно ч.ч.1, 2 ст.61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Частиною 1 ст.63 ЖК УРСР визначено, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Частина перша, четверта статті 156 ЖК Української РСР, передбачає, що\~члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Згідно з ч.ч.2, 3\~ст.64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. У відповідності до ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Частиною першою\~статті 383 ЦК України,\~встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст.107 ЖК УРСР, наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Як достовірно встановлено судом, рішенням виконавчого комітету Яремчанської міської ради від 21.01.1998 року №7 відповідачу [PERSON] , як працівнику пожежної частини м.Яремче, було надано службову квартиру житловою площею 43,6 м.кв. На підставі даного рішення 27.01.1998 року було видано ордер, серії АЕ №120 щодо вселення у службову квартиру. Із вказаного часу, [PERSON] зареєстрований та проживає у наданому йому службовому житлі, вчасно сплачує комунальні послуги, бережно ставиться до жилого приміщення і його обладнання, регулярно проводить поточний ремонт займаного приміщення. Таким чином, судом з`ясовано, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] більше двадцяти\~років користуються\~житловим приміщенням\~в службовій\~квартирі,\~однак за\~час проживання\~там декілька\~разів через\~особисті обставини,\~а також\~по причині\~перебування на\~роботі (2017\~рік \~2018\~рік [PERSON] \~обіймав посаду\~керівника Яремчанського\~міського центру\~зайнятості, в 2019 році був радником міського голови м.Яремче, а [PERSON] впродовж 2017 - 2019 років працювала завідувачем відділу кадрів Яремчанського міськвиконкому), в період проведення комісією ДПРЧ-9 перевірки щодо їхнього проживання в службовій квартирі, яка проводилась в робочий час, були відсутні в займаному службовому житлі. Разом з\~тим,\~вказана відсутність тривала не більше шести місяців, а також не може вважатись вибуттям [PERSON] як наймача та [PERSON] як члена його сім`ї із квартири [ADDRESS] на постійне проживання в інше жиле приміщення, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що вони проживають в наданій [PERSON] службовій квартирі, де ним проводиться оплата комунальних послуг, які надаються за вказаною адресою, здійснюється поточний ремонт займаного приміщення, його утримання в належному стані. Крім того, як пояснив в судовому засіданні свідок [PERSON] , він був запрошений заступником командира ДПРЧ-9 Калинчуком А.М. для проведення обстеження квартири в якій проживають відповідачі [PERSON] та [PERSON] , однак в самій квартирі не був, оскільки вона буа зачинена, що було зафіксовано одним актом. Інші акти, які є в матеріалах справи і які він в подальшому підписував в кабінеті [PERSON] , були не заповнені, без дат та підписів членів комісії. Тому, чи проводились в подальшому комісією ДПРЧ-9 обстеження житла, яким користуються відповідачі та чи проживають вони там, він сказати не може, бо взагалі не був присутній при обстеженнях квартири [ADDRESS] . Вказує, що в подальшому він ще декілька разів приходив в ДПРЧ-9 та підписував чисті акти, однак коли довідався про причини їхнього складання, приходити в пожежну частину відмовився. Також суд критично оцінює показання допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які в судовому засіданні ствердили, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] втратили право на користування квартирою [ADDRESS] , оскільки свідок [PERSON] пов`язує факт втрати права користування данною квартирою наявністю у [PERSON] земельної ділянки та житлового будинку, хоча докази його проживання там в матеріалах справи відсутні, свідок [PERSON] не міг ствердно сказати про відсутність відповідачів по місцю проживання без поважних причин, так як їхній робочий час співпадає з його перебуванням на робочому місці. Свідок [PERSON] підтвердив суду тільки ту обставину, що [PERSON] як користувач житла, дозволив йому з сім`єю деякий час проживати в квартирі [ADDRESS] . Тобто, доказів на підтвердження заявлених позивачем вимог, в розумінні статей 76-80 ЦПК України, свідки суду не надали. Таким чином, суд констатує, що факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Фактичні обставини справи свідчать про те, що відповідачі більше двадцяти років користуються житловим приміщенням в службовій квартирі, однак впродовж цього часу декілька разів через особисті обставини, а також в зв`язку з перебуванням на роботі вдень були відсутні в займаному службовому житлі. Вказана відсутність тривала не більше шести місяців, а також на переконання суду не може вважатись вибуттям [PERSON] як наймача та членів його сім`ї із квартири [ADDRESS] на постійне проживання в інше жиле приміщення, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що [PERSON] з донькою [PERSON] проживають в наданій йому службовій квартирі і саме ним проводиться оплата комунальних послуг, які надаються за вказаною адресою, поточний ремонт займаного приміщення, його утримання в належному стані. Наведені обставини не спростовані в судовому засіданні представниками позивача. Відповідно до\~статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно із ч.4\~ст.9 ЖК Української РСР,\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Суд зазначає, що втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Встановлені судом обставини в сукупності з положеннями чинного законодавства дають підстави для висновку про те, що непроживання відповідачів у спірному жилому приміщенні носить тимчасовий характер. При ухваленні рішення у справі суд враховує приписи Конституції України (ст.41) щодо гарантії права кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конвенція про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного\~ст.13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем 9 Державною пожежно-рятувальною частиною Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області своїх позовних вимог. З огляду\~на всі\~зазначені вище,\~повно та\~всебічно з`ясовані\~обставини,\~встановивши правовідносини,\~які випливають\~із встановлених\~обставин та\~правові норми,\~які підлягають\~застосуванню до\~цих правовідносин,\~суд прийшов\~до висновку,\~що взадоволенні позовних вимог 9 Державної пожежно-рятувальної частини Управління Державної служби України з надзвичайних\~ситуацій в\~Івано-Франківській\~області до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, слід відмовити. У відповідності до вимог\~ст.141 ЦПК України,\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог 9 Державної пожежно-рятувальної частини Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області, підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача понесених судових витрат\~в порядку\~ст.141 ЦПК України, відсутні. На підставі\~наведеного,\~ст.ст.9,\~61,\~63,\~64,\~107,\~150,\~156,\~157,\~164\~ЖК України, ст.ст.319, 321, 383, 386, 391 ЦК України,

Outcome: dismissed