Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

20 листопада 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому зазначив, що 29 березня 2000 року в тимчасове користування (з правом викупу) йому було передане майно співвласників СТОВ «Червона зірка», яке знаходить в с.Червонопілля Березнегуватського району Миколаївської області та складається з двох складів площею забудови 888,0 кв. метрів кожен та вагової площею забудови 111,0 кв. м. Даним майновим комплексом він безперервно володіє та користується більше 10 років, при цьому значно покращив його технічний стан, оскільки здійснив капітальний ремонт та облаштував ваговим обладнанням, виготовив технічну документацію. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати за ним, за набувальною давністю право власності на нежитлові будівлі розташовані в с.Червонопілля Березнегуватського району Миколаївської області. Позивач та його представник - адвокат Терлецька Т.О. (за договором) в судове засідання з'явились, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд позов задовольнити. Не заперечували проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності від нього не надходило, тому суд визнає його неявку неповажною, та вважає можливим згідно ст. 224 ЦПК України ухвалити заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази суд доходить наступного. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців відповідач є юридичною особою, місцем знаходження якої є с.Червонопілля Березнегуватського району Миколаївської області ( а.с.63-65). 29 березня 2000 року, згідно з протоколом № 1 засновниками СТОВ «Червона зірка» було прийнято рішення передати позивачу в тимчасове користування (з правом викупу) комплекс складів та вагову з метою збереження їх у належному стані (а.с. 6). Того ж дня, за актом приймання - передачі майна позивачу уповноваженою особою співвласників СТОВ «Червона зірка» Василенко О.І. було передано в тимчасове користування (з правом викупу) строком на десять років склад площею забудови 888,0 м.кв., об?ємом будівлі 3108,0 куб. м., загальною площею 853,8 кв. м. залишковою вартістю 5700 грн.; склад площею забудови 888,0 м.кв., об?ємом будівлі 3108,0 куб.м. загальною площею 853,8 кв. м., залишковою вартістю 5700 грн., вагову площею забудови 111,0 кв. м., загальною площею 15,7 кв. м., залишковою вартістю 20 000 грн. (а.с.8). В обґрунтування позову позивач та його представник послались на безперервне користування майновим комплексом більше 10 років та значне покращення його технічного стану, як на підставу визнання права власності на нежитлові будівлі за набувальною давністю. Однак, суд не погоджується з такими доводами позивача та його представника з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. За роз'ясненнями, які містяться у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02. 2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). З тверджень позивача та документів долучених ним до позову слідує, що власником спірних будівель складів та вагової є сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Червона зірка», майно якого не розпайоване між засновниками та членами товариства ( а.с.11,13). Окрім актів приймання - передачі договори оренди між сторонами не укладались, позивач використовує будівлі за згодою співвласників майна товариства та є його користувачем ( а.с.19). Однак, за набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, чи відмовився від права на належне йому нерухоме майно. На думку суду, позивач, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Добросовісне володіння має місце тоді коли володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Позивач з 2000 року знав, що користується чужою річчю, крім цього, за його поясненнями на сьогодні співвласники заперечують проти перебування нежитлових будівель у його користуванні, з цього приводу між ними існує конфлікт. З огляду на викладене, суд доходить висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю в порядку ст.344 ЦК України, а тому відмовляє у задоволенні позову за його безпідставністю.

Outcome: dismissed