Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

1 Стислий виклад позиції позивача та відповідача. Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» про зміну формулювання причин звільнення з роботи. У своєму позові позивач зазначила, що 19 липня 2006 року нею було подано заяву на ім`я генерального директора ВАТ «Дніпровагонмаш» про звільнення із займаної посади за погодженням сторін. Вказана заява була зареєстрована та завізована керівником підприємства «оформить расчет с 02.08.2006 г.». 21 серпня 2006 року у зв`язку з невиконанням колишнім роботодавцем своїх обов`язків вона звернулась до суду із заявою про сплату невиплаченого заробітку, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, видачу трудової книжки. 05 листопада 2013 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області було винесено рішення про повернення трудової книжки [PERSON] . Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2014 року залишено без змін рішення суду першої інстанції. На момент звернення із вказаним позовом до суду, трудову книжку [PERSON] не повернуто, проте, співробітником прокуратури їй було видано копію її трудової книжки [NUMBER] . Ознайомившись із записом у трудовій книжці, позивач зрозуміла, що її звільнено відповідно до наказу № 673/с від 05 вересня 2006 року не за погодженням сторін відповідно до її заяви, а у зв`язку із втратою довіри відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України. Просить суд змінити формулювання причин звільнення [PERSON] з роботи з Відкритого акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» із звільнення через втрату довіри відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України на звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, і дату звільнення з 05 вересня 2006 року на день вирішення справи у суді; стягнути судові витрати на правову допомогу в розмірі 700 грн. Представник відповідача Приватного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» - Ентальцева Н.Е. проти задоволення позову заперечувала, просила суд застосувати строк позовної давності, крім того зазначила, що п. 2 ст. 41 КЗпП України не передбачає наявності встановленої вироком суду вини працівника, проте надає право власнику або уповноваженому ним органу право розірвати трудовий договір у разі вчинення працівником винних дій, що дають підставу для втрати до нього довіри з боку власника або уповноваженого ним органу. Надала суду відзив на позов, де зазначила, що такий позов не визнається відповідачем. [PERSON] пропущений строк, встановлений для звернення до суду, та просила суд застосувати наслідки пропуску такого строку. Так, 05.09.2006 року позивачу було направлено наказ про звільнення рекомендованим листом з описом вкладення. Крім того, згідно розписки адвоката Терехової Т.М., яка діяла в інтересах [PERSON] , трудова книжка отримана адвокатом 02.04.2014 року. При цьому із позовом вона звернулась 24 листопада 2014 року. Щодо обґрунтованості звільнення позивача у зв`язку із втратою довіри, представник відповідача вказала, що 14 січня 2019 року вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області [PERSON] визнано винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Так, [PERSON] , працюючи на посаді начальника фінансового відділу ПрАТ «Дніпровагонмаш», шляхом обману перерахувала кошти підприємства на розрахункові рахунки інших юридичних осіб. Таким чином, як керівник фінансового відділу, позивач займала посаду, пов`язану з обслуговуванням грошових коштів, а вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області встановлена її вина. Представником позивача надана відповідь на відзив, у який вона зазначає, що строк на звернення до суду не пропущений. 01 вересня 1999 року [PERSON] була прийнята на роботу до «Дніпровагонмаш» на посаду начальника фінансового відділу. 19 липня 2006 року [PERSON] подала заяву про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з 02 серпня 2006 року. Подана заява завізована керівником підприємства (оформити розрахунок з 02 серпня 2006 року. 03 серпня 2006 року позивач на роботу не вийшла, але трудова книжка [PERSON] в день звільнення видана не була. Вважає, що хоча відповідачем і надані докази направлення копії наказу про звільнення на адресу позивача, проте доказів отримання нею такої копії суду не надано. У зв`язку з відсутністю позивача в місті Дніпродзержинську і неможливістю отримання трудову книжку, позивачем була видана довіреність [PERSON] для отримання трудової книжки, яка була отримана останньої 02 квітня 2014 року, а передана [PERSON] 28 серпня 2014 року, коли позивач приїхала в м. Дніпродзержинськ для звернення до Пенсійного фонду для призначення її пенсії за віком. [PERSON] зазначає, що строк позовної давності починає перебіг із 28 серпня 2014 року, часу, коли вона отримала дізналась про запис у зазначеній книжці. Вважає, що тримісячний термін для звернення до суду закінчується 28 листопада 2014 року. При цьому до суду позивач звернулась 24 листопада 2014 року, тобто в межах строку позовної давності. Наказ із оскаржуваною нею причиною звільнення виданий 05 вересня 2006 року, про що їй відомо не було, так як вона вже не працювала на підприємстві. Також, на час видачі зазначеного наказу [PERSON] не була визнана винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Тому, у відповідача були відсутні підстави для її звільнення на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України. Крім того, від представника відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив, де вказує, що позивачу наказ про звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП України № 673/к від 05 вересня 2006 року та запрошення прийти до відділу кадрів для отримання трудової книжки було направлено 05.09.2006 року. Зазначила, що є підстави вважати, що позивач повинна була дізнатись про звільнення її з підстав втрати довіри. Про те, що [PERSON] знала, з яких підстав її було звільнено, свідчить про те, що вона припинила приходити на роботу, не вимагаючи при цьому, ані розрахунку, ні трудової книжки. Вказана обставина обумовлена відкриттям кримінального провадження з 04 липня 2006 року відносно неї щодо вчинення шахрайських дій. В липні того ж року службовою перевіркою на підприємстві встановлено, що саме позивач, яка працювала начальником фінансового відділу, відповідальна за безпідставне перерахування грошових коштів в розмірі 631140 грн. на рахунки ТОВ «Салютера» та ТОВ «АТ 2006», вину якою, згодом, підтверджено вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області. Представник відповідача зазначив, що існують і інші дати, коли позивач повинна була дізнатись про її звільнення саме із підстав втрати довіри на неї. Так під час розгляду справи № 208/6150/13 за позовом [PERSON] до ПАТ «Дніпровагонмаш» про повернення трудової книжки, провадження у якій відкрито у серпні\~ 2013 року: в клопотанні відповідача № 2/25юр-99 від 09 жовтня 2013 року, отриманого судом 10 жовтня 2019 року, зазначається, що [PERSON] звільнена за п. 2 ст. 41 КЗпП України і докладно описуються підстави та обставини, що обумовили таке звільнення. Більш того, під час розгляду зазначеної справи позивачу було надано копію трудової книжки, про що вона зазначає у\~ своєму позові. Дізнатись про формулювання причин звільнення позивач мала можливість і під час розгляду кримінальної справи № 208/1600/14к,\~ провадження в якій відкрито у березні 2018 року та за якої позивача визнано винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Зазначив також, оригінал трудової книжки отриманий представником позивача [PERSON] 02 квітня 2019 року, а твердження, що вказаний документ переданий позивачу лише 28 серпня 2014 року не має бути визнано судом. Щодо твердження про те, що обвинувальний вирок відносно позивача винесено лише у 2019 році, зазначає, що звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП України не передбачає наявності встановленої вироком суду, що набрав законної сили, вини працівника. Це положення вказаної статті надає власнику або уповноваженому ним органу право розірвати трудовий договір у разі вчинення працівником винних дій, що дають підставу для втрати до нього довіри. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі. Зазначила, що трудова книжка отримана саме 28 серпня 2014 року, вказала, що, зі слів [PERSON] , вона писала заяву про звільнення за згодою сторін. В судовому засіданні представник відповідача Приватного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» - Ентальцева Н.Е. проти позовних вимог заперечувала, просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вказала, що в матеріалах особистої справи заяви про звільнення за згодою сторін не має, з вересня 2006 року [PERSON] перебувала в офіційному розшуку. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду зазначила, що позивачу [PERSON] вона є подругою, до ПАТ «Дніпровагонмаш» відношення не має. У 2013 році, в лютому або березні, вона, на прохання [PERSON] , звернулась до відділу кадрів для отримання трудової книжки позивача, на що отримала відмову через відсутність довіреності. Через 2 місяця вона оформила довіреність, проте, незважаючи на неодноразові звернення до відділу кадрів підприємства, на протязі року отримати трудову книжку подруги не могла, після цього їй сказали, що трудову книжку передано до прокуратури.\~ 2. Заяви, клопотання учасників справи 13 травня 2015 року представником відповідача надано клопотання про зупинення провадження у справі. 22 січня 2019 року представником позивача надано клопотання про поновлення провадження у справі. 27 лютого 2019 року представником відповідача наданий суду відзив на позов. 04 червня 2019 року представником позивача надана суду відповідь на відзив. 18 червня 2019 року представником відповідача надано суду заперечення на відповідь на відзив. 3.Процесуальні дії суду 26 грудня 2014 року ухвалою суду відкрито провадження по справі. 13 травня 2015 року ухвалою суду зупинено провадження у справі. 22 січня 2019 року ухвалою суду поновлено провадження у справі. 4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин В судовому засіданні встановлено, що 01 вересня 1999 року [PERSON] була прийнята на роботу до Відкритого акціонерного товариства «Дніпровагонмаш», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дніпровагонмаш», на посаду начальника фінансового відділу (а. с. 17, 41). 05 вересня 2006 року\~ позивача було звільнено за п. 2 ст. 41 КЗпП України на підставі наказу № 673/к (а. с. 17). Копія наказу про звільнення № 673/к від 05 вересня 2006 року та запрошення направлено на адресу [PERSON] на адресу: [ADDRESS] , що підтверджується копією фіскального чека «Укрпошти» та описом вкладення до поштового відправлення (а. с. 42 43). Відповідно до копії заяви [PERSON] від 08 травня 2013 року на ім`я начальника відділу кадрів ПАТ «Дніпровагонмаш», наявної в матеріалах справи, остання просить направити на її адресу трудову книжку (а. с. 9). Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області по справі № 208/6150/13 за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» про повернення трудової книжки позовні вимоги позивача задоволенні в повному обсязі, зобов`язано ПАТ «Дніпровагонмаш» переслати [PERSON] належним чином оформлену трудову книжку зі всіма записами в ній (а. с. 13). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2014 року рішення суду першої інстанції змінено в частині обґрунтування задоволення позову, в решті залишено без змін (а. с. 10 12). Згідно копії розписки адвоката Тєрєхової Т.М., яка діяла в інтересах [PERSON] від 02 квітня 2014 року, представник позивача отримала трудову книжку свого довірителя (а. с. 44). Вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 січня 2019 року [PERSON] визнано винуватою у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного їй майна. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05 квітня 2019 року вирок суду першої інстанції в частині конфіскації майна змінено, виключено з вироку посилання на призначення обвинуваченій [PERSON] покарання у виді конфіскації майна (а .с. 57 61). Вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 січня 2019 року [PERSON] визнано винуватою у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, а саме у заволодінні чужим майно, шляхом обману (шахрайство), вчинене в особливо великих розмірах період з листопада 2005 року по 2006 рік, тобто до часу її звільнення. З копії клопотання про виклик [PERSON] в судове засідання для надання особистий пояснень № 2/25юр-99 від 10 жовтня 2013 року, поданого під час розгляду справи № 208/6150/13 за позовом [PERSON] до ПАТ «Дніпровагонмаш» про повернення трудової книжки вбачається, що [PERSON] звільнена за п. 2 ст. 41 КЗпП України і описані підстави та обставини, що обумовили таке звільнення (а. с. 73). На підтвердження вказаних обставин додані копія фіскального чека «Укрпошти» та опис вкладення до поштового відправлення (а. с. 74). Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та предметом позову є зміна формулювання причини звільнення з роботи. Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з цивільних правовідносин, до яких застосовуються положення глави ХV КЗпП України та обраний спосіб захисту - поновлення порушення прав особи, що виникають з трудових правовідносин, шляхом внесення відповідних змін до трудової книжки. 5. Оцінка суду Вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши докази по справі, вислухавши представників сторін, свідка, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.\~\~\~\~\~\~\~ За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. 05 вересня 2006 року\~ позивача було звільнено за п. 2 ст. 41 КЗпП України на підставі наказу № 673/к (а. с. 17). Так, п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України визначено, що трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Ст.47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно копії розписки адвоката Тєрєхової Т.М., яка діяла в інтересах [PERSON] , представник позивача отримала трудову книжку свого довірителя лише 02 квітня 2014 року (а. с. 44). У своєму позові та відповідді на відзив позивач посилається на те, що воно надала відповідачу 19 липня 2006 року заяву про її звільнення з 02 серпня 2006 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, але доказів стосовно цього суду не надала, на що також заперечувала представник відповідача та вказала, що на підприємстві відсутня зазначена заява. Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є: угода сторін. У своєму позові позивач просить суд змінити формулювання причин її звільнення з роботи із звільненням із-за втрати довіри п.2 ст.41 КЗпП України на звільнення за власним бажанням ст.38 КЗпП України. Так, відповідно до вимог ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно до вимог ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, ст.76, ст.77 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Ст.ст.79, 80 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, позивачем на виконання вимог до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України не надано суду доказів того, що нею дійсно були подані відповідачу письмові заяви про її звільнення за п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України та за ст.38 КЗпП України, на яку остання просить змінити формулювання причин її звільнення, та до якої обов`язковою вимогою є оформлення в письмовій формі за два тижні заяви про звільнення з роботи за власним бажанням. Окрім цього щодо строків звернення до суду, на які посилається представник відповідача, суд зазначає наступне. Згідно п.2 ч.1 ст.232 КЗпП України, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно ч. 1 ст. 120 ЦПК України, строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом. Ч.1 ст. 122 ЦПК України передбачено, що строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати. У відповідності до ч.1 ст. 123 ЦПК України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Ч.2 ст. 123 ЦПК України встановлено, що строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо закінчення строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, строк закінчується в останній день цього місяця.. У відповідності до ч.1 ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Суд вважає, що позивачем пропущений тримісячний строк звернення з заявою про вирішення трудового спору. Доказом направлення копії наказу про звільнення № 673/к від 05 вересня 2006 року та запрошення, як вже встановлено судом, направлено на адресу [PERSON] : [ADDRESS] , є копією фіскального чека «Укрпошти» та опис вкладення до поштового відправлення. Суд зазначає, що вищевказана адреса вказана позивачем як місце своєї реєстрації так само і при зверненні із вказаним позовом. Так під час розгляду справи № 208/6150/13 за позовом [PERSON] до ПАТ «Дніпровагонмаш» про повернення трудової книжки, провадження у якій відкрито у серпні\~ 2013 року: в клопотанні відповідача № 2/25юр-99 від 09 жовтня 2013 року зазначається, що [PERSON] звільнена за п. 2 ст. 41 КЗпП України і описуються підстави та обставини, що обумовили таке звільнення. Крім того, [PERSON] дізналась про формулювання причин звільнення під час розгляду кримінальної справи № 208/1600/14к, по якій позивача вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 січня 2019 року визнано винуватою у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного їй майна. Оригінал трудової книжки отриманий представником позивача [PERSON] Т.М. 02 квітня 2019 року, а твердження, що вказаний документ переданий позивачу лише 28 серпня 2014 року не може бути прийнятий судом до уваги. Так, представник позивача [PERSON] діяла на підставі довіреності на отримання трудової книжки. Згідно ч. 1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ст. 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Ч. 1 ст. 244 ЦК України, встановлено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю. Аналіз вищевказаних норм щодо природи представництва, дає можливість прийти до висновку, що її сутність полягає у вчиненні однією стороною правочину від імені іншої особи, в результаті чого цивільні права та обов`язки виникають, змінюються і припиняються безпосередньо для особи, яку представляють. Із вказаного слідує, що позивач дізналась про можливе порушення своїх прав 02 квітня 2019 року в день отримання її представником трудової книжки. Позивач стверджує, що датою отримання трудової книжки є 28 серпня 2014 року, а до суду вона звернулась 24 листопада 2014 року, в межах встановленого законом тримісячного строку. Однак, згідно відмітки про прийняття позовної заяви, вх. № 17415/14, та даних автоматизованої системи документообігу суду, позовна заява [PERSON] надійшла до суду 24 грудня 2014 року, тобто поза межами вищевказаного строку. Ст.ст.76, 80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Ст.81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, з урахуванням всіх досліджених обставин справи, позивачем [PERSON] пропущений встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк на звернення до суду, що є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed