Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

21.06.2018 року позивач звернувся до суду з позовом, 07.01.2019 року, до ПрАТ «Північний ГЗК» про стягнення невиплаченої вихідної допомоги у розмірі 6506,76грн., середнього заробітку у розмірі 50440грн., за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 грн. 07.01.2019 позивач уточнив позовні вимоги, залишивши суму стягнення невиплаченої вихідної допомоги у тому ж розмірі, зменшив до 40000 грн. розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, та відмовився від відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування зазначає, що він з 24.12.1973 року до 24.09.2008 року працював у відповідача, був звільнений за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію. У травні 2018 року дізнався, що відповідно до Галузевої угоди на 2007-2008 роки відповідач повинен був сплатити йому вихідну допомогу в розмірі дві середньомісячні заробітні плати, а це 6506,76 грн., у зв»язку із тим, що він пропрацював на підприємстві більше 20 років. Оскільки відповідач не здійснив всіх виплат, передбачених законодавством, позивач також просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги за період з 23.02.2008 по 30.09.2010 у розмірі 40000. Ухвалою від 06.07.2018 року у справі відкрито провадження і призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження . 15.08.2018 до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого представник відповідача просить відмовити в позові. Зазначає, що Колективним договором, який був чинний з 2007-2008 роки, дійсно передбачена виплата працівникам, які досягли пенсійного віку при виході на пенсію за власним бажанням, одноразову допомогу в розмірі, залежному від безперервного стажу роботи на підприємстві, зокрема від 20 років\~трьохмісячної середньої заробітної плати працівника (від 55 років, чоловікам від 60 років). Оскільки позивачу на момент звільнення було 55 років 7 місяців, то і одноразова допомога йому не виплачувалась. Також щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач звернулась до суду майже через 10 років, а тому пропустив строк позовної давності та не просить суд поновити його, відтак підстав для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні немає. Також відповідач не порушував законодавства та здійснив всі розрахунки при звільнені. Крім цього, зазначає про пропущення строку позовної давності позивачем. Позивач в судове засідання не з»явилася, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник позивача про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності на змінених позовних вимогах наполягає. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність в задоволені позовних вимог просить відмовити. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов до таких висновків. Сукупністю належних, допустимих і достовірних доказів судом встановлені такі обставини і відповідні ним правовідносини. Позивач [PERSON] у період з 24.12.1973 по 24.09.2008 перебував у трудових відносинах з ПрАТ «ПівнГЗК», а.с. 6-12, 24.09.2005 позивач звільнений за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію а.с.12 Відповідно до довідки ПрАТ «ПівнГЗК» № 654 від 10.04.2018 року, середньогодинна заробітна плата становить\~12,61 грн., а середньомісячна - 2168,92 грн. (а.с.14). Як слідує з п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, зобовязання роботодавця виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі,залежному від безперервного стажу роботи на комбінаті: від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати працівника. Водночас, згідно до п.7.5 Колективного договору на 2007-2008 роки між генеральним директором та обєднаним представницьким органом профспілкових комітетів ВАТ «Північний ГЗК», передбачено виплату підприємством одноразової допомоги при виході на пенсію за умови, що працівники звільняються за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку (для жінки - 55 років). Відповідно до положень ст.13КЗпП України\~колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Згідно до\~ст. 97 Кодексу законів про працю України\~форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, Генеральною та Галузевими (регіональними) угодами. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди»\~встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Також, стаття 9 цього Закону\~передбачає, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. З урахуванням викладеного і того, що колективний договір ПрАТ «Північний ГЗК» погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої угоди, оскільки встановлює обовязковість до віку особи, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої угоди, виконання якої є обовязком для відповідача. Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві без встановлення віку особи. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] відпрацював на підприємстві відповідача гірничо-металургійного комплексу більше 30 років та був звільнений за власним бажанням у зв»язку із виходом на пенсію . Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100\~( із змінами та доповненнями) затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 вищевказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов»язана відповідна виплата, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Таким чином, суд приходить до висновку, що на [PERSON] розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі двох середньомісячних заробітних плат, що становить: 2168,92*3=6506,72 грн. Приписами ст.47 КЗпП України\~встановлений обовязок для власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Положеннями ст.117 КЗпП України\~встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно до ст.117 КЗпП України\~в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки передбачені в ст.116 цього Кодексу\~при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.1 Першого протоколу від 17.07.1997 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободта вимогст.41 Конституції України, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно розяснень, викладених у п. 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи. У разі не проведення розрахунку у звязку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Так, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки за період з 25.09.2008 по 30.09.2010, тобто за 500 робочих днів, у розмірі 40000 грн., з яким суд погоджується. Суд вважає, що зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116 КЗпП України, це право позивача, що не суперечить приписам\~ст.13 ЦПК України. Тому, позов у цій частині також підлягає до задоволення. При цьому доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду є необґрунтованими з огляду на наступне. Згідно ч.2 ст.233 КЗпП України\~у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст.233КЗпП України\~роз'яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2\~ст.233 КЗпП України, статей\~1,12 Закону України «Про оплатупраці»\~Конституційний Суд України розяснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Також, згідно ст.2З акону України«Про оплау праці»\~структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду. Також згідно до положень ст.\~141\~ЦПК України з ПрАТ«ПГЗК» підлягаєстягненню накористь держависудовий збіру сумі1409,60 грн. На підставі ст.ст.47, 97, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України,

Outcome: approved