Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

20.04.2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі по тексту - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 12748,25 грн. за кредитним договором №\~ б/н від 03.02.2011 року, яка складається з: заборгованості за кредитом 2380,31 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом -\~ 6934,69 грн., заборгованості за пенею та комісією 2350 грн., штрафів 500 грн. (фіксована частина), 583,25 грн. (процентна складова) та стягнути судові витрати у розмірі 1378 грн. В обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначало, що 03.02.2011 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем був укладений кредитний договір б/н, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 2 400 грн. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобовязання за договором виконані у повному обсязі, в той час як відповідач свої зобовязання не виконує, в звязку з чим утворилась заборгованість, яка складає 12 748,25 грн. Враховуючи, що відповідач добровільно не погашає заборгованість, позивач змушений був звернутись до суду за захистом своїх прав. Заочним рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 12 липня 2016 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати вказане рішення, як незаконне та необґрунтоване, і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі В обґрунтування апеляційної скарги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи, зокрема відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що позивачем не надано доказів на підтвердження своїх позовних вимог, однак, на думку апелянта, такі висновки суду є безпідставними, та такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи. З матеріалів справи вбачається, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та [PERSON] надання банківських послуг складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Укладення кредитного договору у даному випадку здійснюється за принципом укладання банком і клієнтом договору приєднання (ст.634 Цивільного кодексу). Підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком [PERSON] та правил надання банківських послуг, що разом становить кредитний договір. Крім того, з наданого до суду розрахунку заборгованості вбачається активне користування відповідачем кредитною карткою, що включало у себе як зняття кредитних коштів, так і поповнення картки. Таким чином, Відповідач своїми діями підтвердив наявність між сторонами кредитних правовідносин. Щодо зміни кредитного ліміту Банк керувався п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 [PERSON] та [PERSON] надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 [PERSON] та [PERSON] надання банківських послуг. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги. У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції посилався на те, що позивач не надав суду належних доказів підтвердження збільшення кредитного ліміту, а також того, що відповідач скористався кредитними коштами після збільшення кредитного ліміту, а також на те, що розрахунок заборгованості в даному випадку не є належним доказом підтвердження збільшення кредитного ліміту та використання відповідачем кредитних коштів в межах нового кредитного ліміту і таким чином, в матеріалах справи відсутні належні докази укладення між сторонами кредитного договору на суму 2400 грн. як зазначено в позові. Однак з такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погодитись не може, оскільки судом встановлено та підтверджується належними доказами, що відповідно до Анкети-заяви про приєднання до [PERSON] та [PERSON] надання банківських послуг у ПриватБанку б\\н від 03.02.2011\~ року \~\~[PERSON]\~ стала клієнтом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Згідно Анкети-заяви [PERSON] отримала кредитну картку «Універсальна» з встановленим кредитним лімітом в сумі 800\~грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитним лімітом.\~ Відповідач власним підписом підтвердила свою згоду на те, що підписана нею Анкета-заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та [PERSON] надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. (а.с.6). [PERSON]\~прийняла викладені в анкеті-заяви умови договору, погодилась з ними, на протязі всього часу з дня його укладення не оспорювала його ні у цілому ні в частині окремих умов, користувався наданими банком грошовими коштами за допомогою платіжної картки, з заявою про небажання пролонгувати дію договору і картки до банку не зверталась. Таким чином, надані позивачем [PERSON] та [PERSON] можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції посилався на те, що згідно поданого позову розмір заборгованості відповідача за тілом кредиту складає 2380,31 грн., на який нараховані відсотки та штрафні санкції, та який значно перевищив ліміт встановлений договором і позивачем не надано суду належних доказів підтвердження збільшення кредитного ліміту, а також того, що відповідач скористався кредитними коштами після збільшення кредитного ліміту. Однак, апеляційний суд не може погодитись з таким висновком суду першої оскільки відповідно до п 2.1.1.2.3 [PERSON] надання банківських послуг клієнт надає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт надає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Також, п. 2.1.1.2.4 [PERSON] надання банківських послуг передбачено, що підписання договору є прямою та беззаперечною згодою клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Крім того, посилання суду першої інстанції на те, що позивачем не надано доказів ознайомлення [PERSON] з Умовами та [PERSON] надання банківських послуг, оскільки вони не містять особистого підпису відповідача, а також, що до факту укладення кредитного договору, спростовуються власноручно підписаною Анкетою-заявою б/н від 03.02.2011 року, в якій зазначено, що [PERSON] ознайомлена і згодна з Умовами та [PERSON] надання банківських послуг та Тарифами, які були надані їй в письмовому вигляді. (зворотна сторона а.с.6) При укладанні договору про надання банківських послуг сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, якою визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості . Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Тобто, [PERSON] у відповідності до вимог ст. 627 ЦК України обрала для себе фінансову установу, яка надавала відповідні фінансові послуги, і уклала договір на запропонованих вказаним банком умовах. Сторони погодили між собою умови договору, відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, про що свідчать їх підписи у заяві. Таким чином волевиявлення сторін було вільним і направленим на отримання реальних наслідків договору, тобто з боку відповідача на отримання кредиту, а з боку позивача на повернення виданих коштів і отримання прибутку у вигляді плати за користування кредитом. Відповідно до п. 1.1.2.4 [PERSON] та правил надання банківських послуг за незгодою зі зміною [PERSON] та/або «Тарифів Банку», які викладені на банківському сайті позичальник зобов'язується надати Банку письмову заяву про розірвання цього договору та погасити виниклу перед банком заборгованість, однак [PERSON] таку заяву до банку не подавала. Поряд з цим, сторони також погодили між собою відповідальність сторін, яка настає при невиконання ними умов договору. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 [PERSON] та правил надання банківських послуг, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Власник карти зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, згідно з п. 1.1.2.7 [PERSON] та правил надання банківських послуг. Відповідно до п. 2.1.1.7.6 [PERSON] надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Згідно вимог ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться звичайно. Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 \~ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що у зв'язку з невиконанням взятих на себе зобов'язань, станом на 29.02.2016 року [PERSON] має заборгованість в розмірі 12748,25 грн. яка складається з: заборгованості за кредитом 2380,31 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом -\~ 6934,69 грн., заборгованості за пенею та комісією 2350 грн., штрафів 500 грн. (фіксована частина), 583,25 грн. (процентна складова) та стягнути судові витрати у розмірі 1378 грн. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, за попередній місяць, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань. Відповідно до постанови ВСУ по справі № 6-116цс13 від 6.11.2013 року у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна» сторони визначили умови щомісячного повернення кредитних коштів. (а.с. 7) Таким чином, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Оскільки, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань, тобто внесення щомісячних платежів, що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Отже, строк виконання кожного щомісячного зобовязання, згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором б/н від 03.02.2011 року, наданої представником ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» останній платіж на погашення заборгованості був зроблений 08.11.2012 року. Згідно з ч.1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Відповідно до п. 1.1.7.31 строк позовної давності відносно вимог банку про повернення кредиту, оплати процентів за використання кредиту, винагорода, неустойки, пені, штрафів, доходів банку складає 50 років. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом звернулось з позовом 20.04.2016 року, тобто у встановлений домовленістю сторін в межах позовної давності. Разом з тим, щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів штрафу (фіксованої частини та відсотку від суми заборгованості), то відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами кредитного договору, а саме пунктом 4.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору в частині сплати відсотків та винагороди банку. У той самий час, згідно з пунктом 7 додаткової угоди до кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за ті ж правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідні висновки щодо застосування ст. 549 ЦК України наведено в Постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року (справа №6-2003цс15). З огляду на викладене, позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з відповідача 500 грн. у якості штрафу (фіксована частина) і 583 грн. 25 коп. (процентної складової) є безпідставними, та у їх задоволенні необхідно відмовити. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову, тобто без штрафів. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позов задоволено частково, то судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. (ч.1\~ст.88 ЦПК України) Згідно наявних в матеріалах справи письмових доказів ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» понесло судові витрати, які складаються з витрат по оплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1378 (а.с. 1) та за подання апеляційної скарги 1515 грн. 80 коп. (а.с 78). Отже, з [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути понесені останнім витрат по оплаті судового збору.

Outcome: partial