Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

20 листопада 2020 року позивач, [PERSON] , звернулася до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 20 листопада 2004 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Марганецького міського управління юстиції Дніпропетровської області, про що в Книзі реєстрації актів про одруження було зроблено відповідний актовий запис за № 271 від 20.11.2004 року. Від шлюбу мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з нею. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства та виховання дитини. Відповідач постійно пред`являє їй необгрунтовані претензії, а сам нехтував сімейними цінностями, що робить спільне життя нестерпним. Від постійних суперечок та скандалів вона перебуває у стані постійного стресу. Також скандали між ними негативно впливають на їхню малолітню доньку. На даний час втрачені всі фізичні та духовні зв`язки між нею та відповідачем, що в свою чергу робить неможливим збереження їхньої сім`ї та негативно впливає на психологічний стан дитини. За час проживання в шлюбі з відповідачем ними була придбана однокімнатна квартира [ADDRESS] . Вказана квартира була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 29.03.2010 року, укладеному між відповідачем (Покупець за Договором) - [PERSON] та [PERSON] , та посвідченому приватним нотаріусом Марганецького міського нотаріального округу - Єрьоменко Р.П.. Факт придбання ними з Відповідачем під час перебування у шлюбі зазначеної квартири підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 29.03.2010 року, копією Витягу з Державного реєстру правочинів за № 8378878 від 29.03.2010 року, та копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданому Дніпропетровським обласним комунальним підприємством «Марганецьке бюро технічної інвентаризації» за № 25899577 від 19.04.2010 року. Придбана ними в шлюбі вищезазначена квартира є однокімнатною загальною площею 29,6 кв.м. та житловою площею 15,5 кв.м., відповідно до вимог Житлового кодексу України та Цивільного кодексу України є неподільною річчю та не може бути поділена між ними з відповідачем в натурі. Вона з малолітньою донькою іншого житла не має. У Відповідача у власності окрім спільної квартири є двокімнатна квартира в м.Марганець, яка належить останньому на праві власності в порядку спадкування майна після смерті його батька, а також він прописаний в чотирикімнатній квартирі своєї матері за адресою: [ADDRESS] .. На її умовляння поліпшити житлові умови їхньої родини Відповідач ніяк не реагував та використовував та використовує належне йому житло на праві особистої власності лише в своїх особистих інтересах. За вище викладених обставин вважає, що у суду є усі підстави відступити від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, збільшивши її частку з урахуванням інтересів малолітньої дитини, яка на даний час повністю перебуває на її утримання, до 2/3 у спільній сумісній власності. На даний час згоди про поділ однокімнатної квартири чи сплати нею відповідачу вартості його частки у спільному майні, між ними не досягнуто. З урахуванням того факту, що відповідач повністю забезпечений житлом, вважає за можливе постановлення судом рішення про присудження їй всієї квартири, з обов`язком, сплатити на користь відповідача вартість присудженої йому частки в спільній сумісній власності. Просить суд збільшити її частку в спільно нажитому за час шлюбу з [PERSON] майні з урахуванням інтересів малолітньої доньки з 1/2 до 2/3. Присудити їй квартиру [ADDRESS] повністю з обов`язком сплатити на користь [PERSON] вартість належної йому частки в спільному майні подружжя. Стягнути з [PERSON] на її користь витрати по сплаті судового збору. Відповідачем по справі надано відзив на позовну заяву, згідно якого він просить суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, обґрунтувавши їх з тих же підстав, що викладені у позовній заяві, просили позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову заперечував, в його задоволені просив відмовити, суду пояснив, що він працює в АТ «Марганецький ГЗК» вчасно та в достатньому розмірі сплачує аліменти на утримання доньки, приймає активну участь у її вихованні, несе додаткові витрати на її утримання. Зазначає, що на даний час проживає разом зі своєю матір`ю, окремо від позивачки, тому твердження позивачки, що він робить її життя нестерпним не відповідають дійсності. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Частиною 2\~ст.\~124\~Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~Відповідно до ст.\~6\~Європейської конвенції\~з прав\~людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. За правилами статей 2,12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 20 листопада 2004 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження, виданого 20 листопада 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Марганецького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 271 (а.с.9). За час шлюбу, сторонами 29 березня 2010 року було придбано житлову квартиру [ADDRESS] , загальною площею 29,6 кв.м., що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 29 березня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Марганецької Державної нотаріальної контори Єрьоменко Р.П., зареєстрованого в реєстрі № 3877438 ( а.с. 17). Згідно звіту про незалежну оцінку майна від 17 серпня 2020 року, оціночна вартість квартири загальною площею 29,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , становить 47 400 гривень. Право власності на вищезазначене майно зареєстровано на [PERSON] , однак оскільки воно придбане у період шлюбу, то є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. \~ \~Відповідач добровільно\~відмовляється поділити\~майно,\~придбане у\~період шлюбу,\~а тому\~позивач за захистом своїх прав та інтересів вимушена звернутись до суду. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини та самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. \~\~\~\~\~\~\~\~Згідно ч.1 ст.69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. \~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до ч.1, 2 ст.71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. \~\~\~\~ \~\~ Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч. 2 ст. 70 СК України «При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї». Крім того, згідно з вимогами ч. 3 ст. 70 СК України «За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею ( з ним) проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування». \~\~\~\~\~ Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрат її цільового призначення. Відповідач відмовляється добровільно поділити спірне майно. \~ Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму\~Верховного суду\~України від\~21.12.2007\~року №\~11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.\~69-72\~СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. \~\~\~\~ Вирішуючи питання про поділ майна, яке є суб`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди, присудження грошової компенсації може мати з підстав, передбачених ст. 365 ЦК(435-15), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними, відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За змістом п. 25 Постанови Пленуму\~Верховного суду\~України від\~21.12.2007\~року №\~11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» якщо неподільні речі не можуть бути реально поділенні між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині поділу квартири, оскільки відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві сумісної власності і у разі його поділу частки дружини та чоловіка є рівними, суд вважає за необхідне позов [PERSON] \~до [PERSON] \~про поділ\~спільного майна\~подружжя задовольнити частково, визнавши за [PERSON] , право власності на Ѕ частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги в частині збільшення частки [PERSON] в спільно нажитому за час шлюбу майні з урахуванням інтересів малолітньої доньки з 1/2 до 2/3 та присудження їй квартири повністю з обов`язком сплатити на користь [PERSON] вартість належної йому частки в спільному майні подружжя задоволенню не підлягають, оскільки суд не вбачає підстав для відступу від засади рівності часток подружжя, оскільки відповідач заперечує проти стягнення з позивача на його користь вартості його частки, позивачем не надано суду доказів того, що відповідач, у відповідність ст. 70 СК України, не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, на підставі чого суд міг би відступити від засади рівності часток подружжя. Натомість судом встановлено, що відповідач приймає активну участь у вихованні дитини, сплачує аліменти, заборгованість по аліментам відсутня, дитина часто відвідує батька, залишається в нього з ночівлею, що не заперечується позивачкою. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, стягненню на користь позивача з відповідача підлягають судові витрати по оплаті судового збору, оскільки ці витрати належним чином підтверджені позивачем доданою до матеріалів справи квитанцією ( а.с.1).

Outcome: partial