Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

20.10.2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та уточнивши позовні вимоги просить усунути перешкоди в користуванні жилим приміщенням шляхом вселення [PERSON] та малолітнього сина [PERSON] в квартиру за адресою: 03067, [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що вона з 02.11.2000 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Після розлучення зі своїм колишнім чоловіком [PERSON], позивач постійно проживала у спірній квартирі. Проте, після розлученням, колишній чоловік почав вимагати звільнити займану квартиру та чинив їй перешкоди в користуванні спірною квартирою,а тому вона була змушена періодично проживати у своїх батьків за адресою: 02232, [ADDRESS]. Зазначає, що в квітні-травні 2013 року між позивачем та третьою особою була усна домовленість про те, що її колишній чоловік не буде перешкоджати у користуванні спірною квартирою. Разом з тим, позивач посилається, що в 2014 році вона дізналася про те, що її колишній чоловік подарував спірну квартиру відповідачу [PERSON] Про дані обставини позивач дізналася з позову, який було подано [PERSON] про визнання її та її неповнолітнього сина такими, що втратили право користування спірною квартирою. Посилаючись на порушення житлових прав з боку відповідача, позивач просила позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначила, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS], на підставі Договору дарування квартири, укладеного 20 травня 2012 року між відповідачем та третьою особою, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі під № 3696. Посилається на те, що з травня 2012 [PERSON] у спірній квартирі не з'являлася, претензій до відповідача не пред'являла, до правоохоронних органів з приводу перешкоджання у користуванні спірною квартирою не зверталася та взагалі, в силу закону жодного відношення до спірної квартири, яка належить відповідачу на праві власвності , не має.. Крім того, представник відповідача посилалася на те, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 26.09.2014 року, яким [PERSON] та [PERSON] було визнано такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. Враховуючи вищевикладене, просила відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Солом'янської районної РДА в м. Києві в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, направив на адресу суду лист, в якому просив суд при винесенні рішення врахувати інтереси малолітнього [PERSON] та слухати справу у відсутності представника служби. Представник третьої особи - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Повністю підтримала заперечення відповідача, а також зазначила, що позивач у спірній квартирі не проживала, оскільки має у власності інше житло. Крім того, зазначила, що згідно рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14.09.2010 року, яке набрало законної сили, спірна квартира за адресою: [ADDRESS] була виділена у власність [PERSON] в порядку поділу майна подружжя, а тому позивач жодного відношення до спірної квартири, в т.ч. на проживання не має. Посилається, що [PERSON] фактично зареєструвала свого малолітнього сина [PERSON] у чужій квартирі, яка на праві власності належить відповідачу та без його згоди, хоча про те, що спірна квартира була подарована іншій особі, позивачу було відомо. Враховуючи вищевикладене, просила відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.09.2010 року, [PERSON] було виділено у власність квартиру [ADDRESS], а [PERSON] було виділено у власність квартиру [ADDRESS], в порядку розподілу майна, набутого за час шлюбу. Дане рішення набрало чинності відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.07.2011 року ( а.с. 42-47). Таким чином встановлено, що позивач втратила право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], оскільки дана квартира перейшла у власність [PERSON] Вказані обставини в силу ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Також судом встановлено, що 20.05.2012 року [PERSON] згідно Договору дарування квартири, передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі під № 3696 (а.с.11-12). Вказаний договір є чинним на момент розгляду даної справи. Таким чином, одноосібним власником спірної квартири є відповідач по справі. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.05.2012 року [PERSON] була вселена до квартири [ADDRESS], що належить на праві власності останній (а.с.48-51). Згідно рішення суду від 16.05.2012 року встановлено, що позивачка [PERSON] разом з дитиною проживає у квартирі [ADDRESS], а зареєстрована в квартирі [ADDRESS]. Виходячи з вимог ст. 61 ЦПК України, дані обставини встановлені судовим рішення, що набрало чинності , а тому не підлягають доказуванню. Суд погоджується з доводами позивача, що відповідно до ст. 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом, а згідно ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Разом з тим, суд вважає, що доводи позивача щодо порушення відповідачем належного їй і її дитині та гарантованого законами України права на житло, є необґрунтованими. Як встановлено вище, позивач та її неповнолітній син [PERSON] не є членом сім»ї відповідача. Доказів того, що між позивачем та відповідачем було укладено відповідний сервітут в порядку ст.406 ЦК України, не надано та дані обставини заперечуються відповідачем та представником третьої особи- 2 по справі. Крім того, доводи позивача щодо того, що їй чинилися перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] спростовуються листом Солом'янського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 12.06.2014 року, в якому зазначено, що згідно бази «Армор» у період з травня 2012 та по 12.06.2014 року звернень [PERSON], зареєстрованих у Солом'янському РУГУ, з приводу перешкоджання їй у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS], не було (а.с.33). Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Разом з тим, згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення. З довідки форми №3 від 14.11.2014 року вбачається, що в квартирі за адресою: [ADDRESS] ніхто не зареєстрований, власником ос. рахунку є [PERSON] (а.с.32). Стаття 321 ЦК України гарантує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Як встановлено вище, власником спірної квартири є [PERSON], в свою чергу [PERSON] та [PERSON] не є членами сім'ї відповідача, не мають відповідного права власності у спірній квартирі чи відповідного сервітуту, а тому не можуть бути вселені у спірну квартиру. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. За таких обставин, проаналізувавши заявлені вимоги, відповідність їх нормам матеріального права, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову [PERSON], який поданого також в інтересах [PERSON] не підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed