Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

1. Описова частина Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов 23.12.2020 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернувся представник позивача - адвокат Лукинюк В.В., який діє в інтересах [PERSON] ,з позовом до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради та Одеської міської ради, за участю третіх осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] на праві спільної часткової власності належить домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. [PERSON] є власником 55/200 часток житлового будинку та надвірних споруд, житловою площею 81,9 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 08.11.2019 року та витягом. 05.10.2020 року [PERSON] отримала копію позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу - Лічман І.М. про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування запису про державну реєстрацію, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування запису про державну реєстрацію, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності, відновлення зруйнованої частини будинку, разом з додатками по справі № 521/13927/20. З додатків до позовної заяви [PERSON] , позивачці стало відомо про існування рішення Виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів № 225 від 21.04.1989 року «Про узаконення самовільних будівель у будинку [ADDRESS] ». Виконавчий комітет Малиновської районної ради народних депутатів відповідно до даного рішення вирішив: «1. Узаконить гр. [PERSON] в домоволодении [ADDRESS] жилое пл. 15,7 кв.м., кухню пл. 7,5 кв.м., ванную пл. 2,9 кв.м., коридор пл. 2,8 кв.м., летнюю кухню Г, навес Е. 2. Материалы о привличении гр. [PERSON] за самовольное строительство к админответственности передать на админкомиссию исполкома». [PERSON] вважає дане рішення Виконавчого комітету незаконним, прийнятим всупереч положенням ЦК УРСР та таким, що порушує її права співвласника домоволодіння. Згоду на будівництво житлової кімнати 15,7 кв.м., кухні 7,5 кв.м., ванної 2,9 кв.м., коридору 2,8 кв.м., літньої кухні Г та навісу Е вона як у 1989 році, так і сьогодні не надавала. На момент будівництва цих споруд [PERSON] була власником 9/100 часток домоволодіння, спадкоємцем яких відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.01.2014 року став [PERSON] . Крім того, представник позивача зазначає, що станом на 1989 рік [PERSON] , (дошлюбне прізвище « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу від 03.06.1972 року), була власницею 29/100 часток житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 27.11.1974 року. Вказана частка у розмірі 29/100 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] була відчужена [PERSON] в користь [PERSON] за договором довічного утримання та догляду від 07.12.2012 року. Відповідно до п. 4 роз`яснення Президії Вищого Арбітражного Суду України № 02-5/35 від 26.01.2000 року - Господарським судам слід мати на увазі, що у випадках коли державний чи інший орган, акт якого оспорюється, ліквідовано у встановленому порядку, відповідачем у справі може бути орган, до компетенції якого віднесено виконання функцій ліквідованого органу. Оскаржуваним рішенням Виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів № 225 від 21.04.1989 року [PERSON] було узаконено самовільне будівництво в домоволодінні без погодження з іншими співвласниками та всупереч встановленого порядку, що порушує положення ст.ст. 113, 119 ЦК УРСР 1963 року. Відтак, рішення Виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів № 225 від 21.04.1989 року «Про узаконення самовільних будівель у будинку [ADDRESS] » є незаконним та підлягає скасуванню. Позивач вважає, що оскаржуване рішення Виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів порушує її майнові права власності на частину домоволодіння, а тому в цьому випадку існує спір про право, що у свою чергу унеможливлює його розгляд у порядку адміністративного судочинства. Таким чином, предметом спірних правовідносин є майнові права на домоволодіння, вимога про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування є похідною від них та, відповідно, має приватноправовий характер і підлягає розгляду за правилами ЦПК України. На підставі вказаного представник позивача звернувся до суду з відповідним позовом. 22.02.2021 року (вхід. №8005) від представника відповідача Одеської міської ради - Микитин М.В., яка діє на підставі довіреності за вих. № 217/вих-мр від 29.12.2020 року до суду надійшла письмова позиція, в якій просила відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] . У письмовій позиції вказує, що відповідно до ст. 62 Закону УРСР «Про районну Раду народних депутатів Української PCP» від 15.07.1971 року № 24-VIII (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів) виконавчий комітет районної Ради народних депутатів приймає рішення і видає розпорядження в межах повноважень, наданих йому законодавством Союзу PCP і Української PCP. Згідно зі ст. 63 вищевказаного Закону рішення виконавчого комітету районної Ради народних депутатів приймаються більшістю від загального складу виконавчого комітету і підписуються головою та секретарем виконавчого комітету Ради. Розпорядження виконавчого комітету районної Ради підписуються головою виконавчого комітету Ради. На черговому засіданні виконавчого комітету його голова інформує про розпорядження, видані в період між засіданнями. Відповідно до ст. 105 ЦК УРСР 1963 року (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів) господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самовільне будівництво або за його рахунок. Однак, за оскаржуваним рішенням та документів, що стали підставою для його прийняття, відповідні будівлі відповідали вимогам будівельного, пожежного та санітарно-епідеміологічного законодавства. Так, листом від 27.03.1989 року № 242арх головне архітектурно-планувальне управління виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів повідомило, що приміщення по [ADDRESS] відповідають вимогам СНиП-ІІ-60-75хх. Листом від 15.03.1989 року санепідемстанція Малиновського району повідомила про відсутність заперечень проти узаконення спірних будівель. Крім цього, листом від 16.03.1989 року № 107 управління пожежної охорони повідомило про те, що спірні будівлі відповідають вимогам пожежного законодавства, дільничний комітет громадськості Малиновського району листом від 19.03.1989 року повідомив, що стан двору і вулиці нормальний. Таким чином, отримавши всі необхідні висновки з компетентних органів, які засвідчували можливість узаконення та прийняття в експлуатацію самочинно збудованих будівель, виконавчим комітетом Малиновської районної ради народних депутатів в межах наданих повноважень прийнято оскаржуване рішення. Посилання позивача на те, що рішення Виконавчого комітету незаконним, прийнятим в супереч положенням ЦК УРСР та таким, що порушує її права співвласника домоволодіння є безпідставними так як обставини справи не свідчать про незаконність прийняття виконавчим комітетом Малиновської районної ради народних депутатів оскаржуваного рішення. В свою чергу, виконавчий комітет Одеської міської ради діяв в межах наданих законодавством повноважень, оскаржуване рішення було прийняте у відповідності до вимог закону, а тому твердження позивачки стосовно того, що оскаржуване рішення є незаконним не відповідає дійсності.Крім, того, оскаржуване рішення виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів від 21.04.1989 року № 225 «Про узаконення самовільних будівель у будинку [ADDRESS] » за своїм змістом та характеристиками є актом індивідуальної дії, що звернений до окремої фізичної особи, який застосовується одноразово і після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання. Оскільки передбачає конкретні приписи (узаконити гр. [PERSON] в домоволодінні [ADDRESS] житлове пл. 15,7 кв.м., кухню пл. 7,5 кв.м., ванну пл. 2,9 кв.м., коридор пл. 2,8 кв.м., літню кухню пл. Г, навіс Е; матеріали про притягнення гр. [PERSON] за самочинне будівництво до адмінвідповідальності передати на адмінкомісію виконкома), звернені до окремих фізичної та юридичної особи - гр. [PERSON] та суб`єкта владних повноважень адмінкомісїї виконкому Малиновської районної ради народних депутатів, які застосовуються одноразово (передбачають одноразову можливість узаконити самочинно збудовані будівлі та притягнути особу до відповідальності), і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання (більше не створюють будь-яких правових наслідків). У свою чергу, акти індивідуальної дії породжують права та обов`язки тільки того суб`єкта, якому його адресовано. Відсутність у будь-кого прав чи обов`язків у зв`язку із оскарженим актом не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із відповідним позовом. Тобто, предметом оскарження визначено правовий акт індивідуальної дії, який адресований іншій аніж позивачці особі та не передбачає виникнення у останньої будь-яких прав та обов`язків, такий акт не може бути нею оскаржений, що виключає підстави для задоволення заявленого позову про скасування відповідного акту органу місцевого самоврядування. Крім цього, право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього. Таким чином, на підставі ст. 2, 4 ЦПК України особа має право звернутись до суду з позовом у разі, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача порушено її права, свободи чи інтереси. Відповідно до ч. 2 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Однак, необхідною умовою для встановлення незаконності правового акту індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування є встановлення його невідповідності вимогам законодавства та встановлення судом факту порушення цим актом прав осіб, адже відсутність порушеного права, свободи чи інтересу виключає необхідність їх захисту або відновлення. Крім того, представник відповідача зазначає, що право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Таким чином, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем. У своїй позовній заяві позивач взагалі не зазначає, яким чином оскаржуваним рішенням виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів, що було прийняте 1989 році порушені її права та які саме її персоніфіковані суб`єктивні права або охоронювані законом інтереси порушуються. Таким чином, Одеська міська рада вважає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що права позивачки ким-небудь порушені та потребують захисту у спосіб, обраний позивачкою, що свідчить про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Також, Одеська міська рада вважає, що даний позов поданий з формальних підстав через 32 роки після прийняття рішення виконавчим комітетом Малиновської районної ради народних депутатів № 225 від 21.04.1989 року «Про узаконення самовільних будівель у будинку [ADDRESS] ». Таким чином, ще з 1989 року до моменту звернення до суду з цією позовною заявою позивачка не цікавилась наявністю чи відсутністю у домоволодінні самочинно збудованих будівель та правовими підставами для їх узаконення. Таким чином, позивачка фактично не цікавлячись наявністю чи відсутністю в домоволодінні, співвласником якого вона є самочинно збудованих будівель та не маючи наміру оскаржувати спірне рішення виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів про їх узаконення, повинна була б передбачати наслідки спливу позовної давності для звернення з вимогами про визнання такого рішення незаконним. Отже, заявлена позовна вимога в сукупності з наведеними у позовній заяві доводами та обґрунтуванням вказує на формальний характер вимоги, заявленої до Одеської міської ради, що не направлена на реальний захист порушених прав або інтересів. Також представник відповідача вважає, що у разі задоволення судом позовних вимог позивачки, відповідно до вимог чинного законодавства на Одеську міську раду як співвідповідача, покладеться обов`язок по сплаті судових витрат, що суперечить фундаментальним засадам справедливості, розумності та об`єктивності. З урахування вказаного, представник відповідача просить у задоволенні позову [PERSON] відмовити. 02.03.2021 року (вхід. № 9468) від представника третьої особи [PERSON] - адвоката Хижняк А.В., яка діє на підставі договору № 03/06-20ф про надання адвокатом правничої допомоги від 22.06.2020 року та ордеру серії ОД № 630844 від 02.03.2021 року до суду надійшла заява про застосування строку позовної давності. У заяві вказує, що до позовних вимог [PERSON] слід застосувати строк позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 261 цього ж Кодексу встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. [PERSON] , після якої [PERSON] успадкувала частину майна в спірному домоволодінні та є власником частини вище вказаного домоволодіння і з 1989 року знала про самочинно збудовані споруди і що вони були узаконенні. Крім того, дане рішення також знаходиться в матеріалах цивільної справи №521/20785/16-ц за позовом [PERSON] до Одеської міської ради, [PERSON] , третя особа - [PERSON] , [PERSON] про спадкування за законом, в матеріалах даної справи міститься висновок «від 10.01.2018 року за №38 експерта [PERSON] (який був наданий до матеріалів справи 23.08.2017 року, де в матеріалах висновку також міститься дане оспорюване рішення №225 від 21.04.1989 року). Також до позовної заяви в даній справі позивачкою була надана копія технічного паспорту (від 11.10.2016 року), де зображений технічний план будинку відповідно до узаконених приміщень згідно оскаржуваного Рішення №225 від 21.04.1989 року. Ні [PERSON] , ні [PERSON] питання про узаконення даних самочинних споруд, не заперечувалось, не має ніяких претензій з приводу узаконення даних самочинних споруд. З будь-якими заяви чи скаргами з приводу будівництва даних споруд чи узаконення даних споруд ніхто нікуди не звертався. Таким чином з вказаних документів вбачається, що співвласники були згодні на узаконення самочинних споруд. Крім того, 07.12.2012 року [PERSON] був укладений з [PERSON] договір довічного отримано, згідно якого у користування останньому було передано частину домоволодіння, при укладенні договору надається технічний паспорт де станом на дату підписання вже були зображенні добудовані приміщення. Тобто, 07.12.2012 року позивачці точно було відомо про самочинні будівлі, які побудовані на території за адресою: [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] , після якої [PERSON] успадкувала частину майна в спірному домоволодінні, була позивачкою в цивільній справі №521/20785/16-ц, в якій є оспорюване Рішення, що було залучено експертом 23.08.2017 року. 02.03.2021 року (вхід. № 9469) від представника третьої особи [PERSON] - адвоката Хижняк А.В., до суду надійшли письмові пояснення щодо позову. У поясненнях вказує, що [PERSON] є співвласником будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно, 18/100 житлового будинку (житлова площа (кв.м): 81.9, Опис: складається в цілому з одного житлового будинку літерою А, з надвірними спорудами під літерами: Г - літня кухня, Е - навіс, № 1-5 огорожа, І-ІІІ - вимощення) за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 279311851101 (надалі - «Житловий будинок»). Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.07.2020 року, право власності на 55/100 житлового будинку розташованого за адресою [ADDRESS] (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 279311851101) зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. від 08.11.2019 року. [PERSON] отримала у спадщину за заповітом наступне майно, яке належало [PERSON] : - 17/200 часток житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою 08.05.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №3-1407, зареєстрованого в Спадковому реєстрі Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою 08.05.2008 року за №44635997; - 19/100 часток житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою 27.11.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №4352. Свідоцтва про право на спадщину за законом, яке було видано [PERSON] посвідчило, що на підставі ст. 1261 ЦК України спадкоємцем 19/100 житлового будинку та надвірних споруд, житловою площею 81,9 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , [PERSON] , 1896 року народження, яка померла [INFO] є її дочка [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] . В свою чергу підставою для посвідчення приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. 27.11.2015 року свідоцтва про право на спадщину за законом, серія НАС № 151098 стало, серед іншого, Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23.05.2014 року у справі № 521/4414/14-ц, з урахуванням ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 09.07.2014 року про виправлення описки, яким позов [PERSON] до Одеської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволено. Визначено [PERSON] додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , який починається з моменту набрання рішенням законної сили. Однак, постановою Апеляційного суду Одеської області від 06.03.2018 року, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23.05.2014 року у справі № 521/4414/14-ц було скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про продовження додаткового строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Таким чином, усе наведене (в т.ч. обставини встановлені судом в іншій справі) свідчить про те, що [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] не є спадкоємицею [PERSON] , 1896 року народження, яка померла [INFO] , та не приймала спадщину - 19/100 житлового будинку та надвірних споруд, житловою площею 81,9 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , в зв`язку із чим свідоцтво про право на спадщину за законом, серія НАС № 151098, посвідчене приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. 27.11.2015 року підлягає визнанню недійсним, а рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 26525805 від 27.11.2015 року 10:27:08 приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Лічман Інни Миколаївни та запис номер 12247099 про реєстрацію права власності [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) на 19/100 житлового будинку (житлова площа (кв.м): 81.9, Опис: складається в цілому з одного житлового будинку літерою А, з надвірними спорудами під літерами: Г - літня кухня, Е - навіс, № 1-5 огорожа, І-ІІІ - вимощення) за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 279311851101, підлягають визнанню протиправними та скасуванню. [INFO] померла [PERSON] . Згідно заповіту від 15.01.2002 року [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON] . 08.11.2019 року [PERSON] було видане Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на наступне майно: - 17/200 часток житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою 08.05.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №3-1407, зареєстрованого в Спадковому реєстрі Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою 08.05.2008 року за №44635997; - 19/100 часток житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою 27.11.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4352. Однак, як було зазначено, майно -19/100 часток житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке було зареєстроване за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою 27.11.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №4352 - підлягає скасуванню реєстрація права власності, а також свідоцтво, на підставі якого було зареєстроване право власності - підлягає скасуванню відповідно до ст. 1301 ЦК України. Тому, Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що видане 08.11.2019 року [PERSON] підлягає частковому визнанню його недійсним. Після того, як [PERSON] була подана позовна заява про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою 27.11.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №4352 та частковому визнанню недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом , видане 08 листопада 2019 року Приватним нотаріусом ОМНО Лічман І.М, зареєстроване в реєстрі за №5072, яким посвідчено право власності [PERSON] на 19/100 часток житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] була подана дана позовна заява, яка ніяким чином не обґрунтована. Крім того, на момент узаконення самочинне будівництва згідно Рішення №225 від 21.04.1989 року, спору між співвласниками домоволодіння не існувало. [PERSON] , після якої [PERSON] успадкувала частину майна в спірному домоволодінні є власником частини вище вказаного домоволодіння і з 1989 року знала про самочинно збудовані споруди і що вони були узаконенні. Крім того, дане рішення також знаходиться в матеріалах цивільної справи №521/20785/16-ц за позовом [PERSON] до Одеської міської ради, [PERSON] , третя особа - [PERSON] , [PERSON] про спадкування за законом, в матеріалах даної справи міститься висновок «від 10.01.2018 року за №38 експерта [PERSON] [який був наданий до матеріалів справи 23.08.2017 року, де в матеріалах висновку також міститься дане оспорювань рішення №225 від 21.04.1989 року. Крім того, до позовної заяви в даній справі позивачкою була надана копія технічного паспорту (від 11.10.2016 року), де зображений технічний план будинку відповідно до узаконених приміщень згідно оскаржуваного Рішення №225 від 21.04.1989 року. Ні [PERSON] , ні [PERSON] питання про узаконення даних самочинних споруд, не заперечувалось, не має ніяких претензій з приводу узаконення даних самочинних споруд. З будь-якими заяви чи скаргами з приводу будівництва даних споруд чи узаконення даних споруд ніхто нікуди не звертався . Таким чином з вказаних документів вбачається, що співвласники були згодні на узаконення самочинних споруд. Таким чином, рішення виконкому Малиновської райради народних депутатів №225 від 21 квітня 1989 року є таким, що повністю відповідає закону і не підлягає скасуванню. 03.03.2021 року (вхід. ЕП №4565) від представника відповідача Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради - Віктор В.В., яка діє на підставі довіреності від 11.01.2021 року № 0043/01-20 до суду надійшли письмові пояснення, в якій просила відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] . У письмових поясненнях вказує, що відповідно до ст. 62 Закону УРСР «Про районну Раду народних депутатів Української PCP» від 15.07.1971 року № 24-VIII (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів) виконавчий комітет районної Ради народних депутатів приймає рішення і видає розпорядження в межах повноважень, наданих йому законодавством Союзу PCP і Української PCP. Згідно зі ст. 63 вищевказаного Закону рішення виконавчого комітету районної Ради народних депутатів приймаються більшістю від загального складу виконавчого комітету і підписуються головою та секретарем виконавчого комітету Ради. Розпорядження виконавчого комітету районної Ради підписуються головою виконавчого комітету Ради. На черговому засіданні виконавчого комітету його голова інформує про розпорядження, видані в період між засіданнями. Відповідно ст. 105 ЦК УРСР 1963 року (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів) господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок. У позові позивача не зазначено, які саме норми, на час прийняття оскаржуваного рішення законодавства, були порушені під час прийняття виконавчим комітетом Малиновської районної ради народних депутатів «Про узаконення самовільних будівель у будинку [ADDRESS] » від 21.04.1989 року № 225. Згідно наданих на адресу Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від юридичного департаменту Одеської міської ради доказів встановлено, що з оскаржуваного рішення та документів, що стали підставою для його прийняття, відповідні будівлі відповідали вимогам будівельного, пожежного та санітарно-епідеміологічного законодавства. Згідно листа головного архітектурно-планувального управління виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 27.03.1989 року № 242арх встановлено, що приміщення по [ADDRESS] відповідають вимогам СНиП-ІІ-60-75хх. Згідно листа санепідемстанції Малиновського району від 15.03.1989 року встановлена відсутність заперечень проти узаконення спірних будівель. Згідно листа управління пожежної охорони від 16.03.1989 року № 107 встановлено, що спірні будівлі відповідають вимогам пожежного законодавства, а дільничний комітет громадськості Малиновського району листом від 19.03.1989 року повідомив, що стан двору і вулиці нормальний. На підставі наведеного та у зв`язку із тим, що були отримані всі необхідні висновки з компетентних органів, які засвідчували можливість узаконення та прийняття в експлуатацію самочинно збудованих будівель, виконавчим комітетом Малиновської районної ради народних депутатів в межах наданих повноважень прийнято оскаржуване рішення. Оскаржуване рішення за своїм змістом та характеристиками є індивідуальним актом (актом індивідуальної дії), оскільки передбачає конкретні приписи (узаконити гр. [PERSON] в домоволодінні [ADDRESS] житлове пл. 15,7 кв.м., кухню пл. 7,5 кв.м., ванну пл. 2,9 кв.м., коридор пл. 2,8 кв.м., літню кухню пл. Г, навіс Е; матеріали про притягнення гр. [PERSON] за самочинне будівництво до адмінвідповідальності передати на адмінкомісію виконкома), звернені до окремих фізичної та юридичної особи - гр. [PERSON] та суб`єкта владних повноважень адмінкомісії виконкому Малиновської районної ради народних депутатів, які застосовуються одноразово (передбачають одноразову можливість узаконити самочинно збудовані будівлі та притягнути особу до відповідальності), і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання (більше не створюють будь-яких правових наслідків). У свою чергу, акти індивідуальної дії породжують права та обов`язки тільки того суб`єкта, якому його адресовано. Відсутність у будь-кого прав чи обов`язків у зв`язку із оскарженим актом не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із відповідним позовом. Таким чином, предметом оскарження визначено правовий акт індивідуальної дії, який адресований іншій аніж позивачу особі та не передбачає виникнення у останньої будь-яких прав та обов`язків, такий акт не може бути нею оскаржений, що виключає підстави для задоволення заявленого позову про скасування відповідного акту органу місцевого самоврядування. Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього. Згідно зі ст.ст. 2, 4 ЦПК України - особа має право звернутись до суду з позовом у разі, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача порушено її права, свободи чи інтереси. Так, відповідно до ч. 2 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, необхідною умовою для встановлення незаконності правового акту індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування є встановлення його невідповідності вимогам законодавства та встановлення судом факту порушення цим актом прав осіб, адже відсутність порушеного права, свободи чи інтересу виключає необхідність їх захисту або відновлення. Однак, позивач у своїй позовній заяві взагалі не зазначає, яким чином оскаржуваним рішенням виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів, що було прийняте 1989 році порушує її права та які саме її персоніфіковані суб`єктивні права або охоронювані законом інтереси порушуються. Таким чином, Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради вважає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що права позивачки ким-небудь порушені та потребують захисту у спосіб, обраний нею, що свідчить про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Крім того, зазначений позов поданий з формальних підстав через 32 роки після прийняття рішення виконавчим комітетом Малиновської районної ради народних депутатів № 225 від 21.04.1989 року «Про узаконення самовільних будівель у будинку [ADDRESS] ». Тобто, ще з 1989 року до моменту звернення до суду з цією позовною заявою позивачка не цікавилась наявністю чи відсутністю у домоволодінні самочинно збудованих будівель та правовими підставами для їх узаконення. Зміст позовних вимог [PERSON] у даній справі свідчить про їх формальний характер, пред`явлення позову до суду має на меті створення несприятливих наслідків для спадкоємця гр. [PERSON] , адже можливе їх задоволення жодним чином не сприятиме відновленню права позивачки, порушеного, на її думку, виконавчим комітетом Малиновської районної ради народних депутатів, та не матиме жодних правових наслідків. Чинним законодавством не допускається задоволення позовних вимог, що мають формальний характер та не спричиняють виникнення для сторін правовідносин жодних юридичних фактів. Таким чином, заявлена позовна вимога в сукупності з наведеними у позовній заяві доводами та обґрунтуванням вказує на формальний характер вимоги, заявленої до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, що не направлена на реальний захист порушених прав або інтересів. У разі задоволення судом позовних вимог позивачки, відповідно до вимог чинного законодавства на Малиновську районну адміністрацію Одеської міської ради як співвідповідача, покладеться обов`язок по сплаті судових витрат, що суперечить фундаментальним засадам справедливості, розумності та об`єктивності. Отже, з позицій фундаментальних принципів регулювання цивільних правовідносин покладання на Малиновську районну адміністрацію Одеської міської ради обов`язку з відшкодування судових витрат не відповідає критеріям розумності, справедливості та об`єктивності.Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради діє в межах повноважень, зазначених у Положенні про Малиновську районну адміністрацію, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 26.04.2017 року за № 1934-VII та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Тому відповідно до Положення, Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради не є правонаступником виконкому Малиновської райради народних депутатів. На підставі зазначеного, представник Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] 19.03.2021 року (вхід. №12182) від представника позивача - адвокат Лукинюк В.В. до суду надійшли заперечення на пояснення відповідачів. У запереченні вказує, що Виконавчий комітет Малиновської районної Ради народних депутатів при ухваленні спірного рішення не врахував положення ст. ст. 113, 119 ЦК УРСР 1963 року, якими регламентовано порядок володіння, користування, розпорядження майном при спільній частковій власності та збільшення спільного майна співвласниками, порушив права [PERSON] та вийшов за межі наданих законодавством повноважень. Спірне рішення Виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів порушує: 1) фундаментальне право власності (право володіння, користування та розпорядження) всіх співвласників будинку [ADDRESS] , в тому числі й [PERSON] , закріплене ст. 86 ЦК УРСР; 2) порядок реалізації права власності, закріплений статтями 113, 119 ЦК УРСР. В позовній заяві зазначалось, що [PERSON] на момент ухвалення спірного рішення була власницею 29/100 часток житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з цим, згода [PERSON] , як співвласниці будинку, була обов`язковою для збільшення [PERSON] площі своєї частки будинку. За відсутності згоди співвласників вказаного будинку, [PERSON] було порушено порядок збільшення спільного майна, встановлений ст. 119 ЦК УРСР. Крім того, співвласники вказаного будинку були проти та заперечували щодо узаконення [PERSON] самовільної будови, про що свідчить заперечення [PERSON] від 20.03.1989 року, яке знаходиться в матеріалах справи та були надані ОМР. Щодо виходу Виконкому Малиновської районної Ради народних депутатів за межі повноважень наданих Раді народних депутатів та виконавчому комітету Ради народних депутатів діючим в 1989 році законодавством зазначає наступне. Відповідно до ст. 62 Закону УРСР «Про районну Раду народних депутатів Української PCP» від 15.07.1971 року № 24-VIII, виконавчий комітет районної Ради народних депутатів приймає рішення і видає розпорядження в межах повноважень, наданих йому законодавством Союзу PCP і Української PCP. Відповідно до ст. 49 вказаного Закону, виконавчий комітет районної Ради має право вирішувати всі питання, віднесені до відання Ради, за винятком тих, які відповідно до статті 41 цього Закону повинні вирішуватися тільки на сесіях Ради. Повноваження Рад народних депутатів в галузі будівництва, планування і забудови були закріплені в статті 19 Закону УРСР «Про районну Раду народних депутатів Української PCP» від 15.07.1971 року № 24-VIII. Серед повноважень районної Ради народних депутатів в галузі будівництва, планування і забудови районна, відповідно до п. 7, ст. 19 Закону УРСР «Про районну Раду народних депутатів Української PCP», було призначення у встановленому порядку державних приймальних комісій, розгляд і затвердження актів по прийманню в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів житлово-цивільного призначення, а також участь у прийманні в експлуатацію інших закінчених будівництвом об`єктів, розташованих на території району. В свою чергу порядок реєстрації співвласником права власності на збільшену ним частку майна, станом на 1989 рік, визначався в пункті 26 «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP», затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, згідно якого якщо один з власників спільного будинку з дозволу місцевого органу влади зробив прибудову або перебудову, внаслідок чого належна йому частка в загальній власності змінилась, і ніхто з співвласників цього не оспорює, орган комунального господарства, а де його немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих, за письмовою заявою співвласників і після належної перевірки, на підставі рішення виконкому про зміну часток, які належали співвласникам, і про оформлення права власності в нових розмірах, видає кожному з них замість правовстановлюючих документів, які вони мають, свідоцтва про право особистої власності на відповідну частку будинку (домоволодіння) (додаток N 2, 2-а). Отже, чинне на момент прийняття спірного рішення законодавство, встановлено, що станом на 1989 рік законодавство УРСР не передбачало ані можливості «узаконення» самочинного будівництва Радами народних депутатів та їх виконавчими комітетами, ані права останніх приймати рішення «про узаконення». Крім того, відповідно до п. 2, ст. 19 Закону УРСР «Про районну Раду народних депутатів Української PCP», в галузі будівництва, планування і забудови районна Рада народних депутатів здійснює контроль за будівництвом, що ведеться на території району; забороняє або зупиняє будівництво об`єктів житлово-цивільного призначення, якщо воно проводиться з порушенням вимог законодавства. Тому, з урахуванням положень статей 113, 119 ЦК УРСР, статей 19, 49, 62 Закону УРСР «Про районну Раду народних депутатів Української PCP», п. 26 «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP», затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, за відсутності згоди всіх співвласників будинку [ADDRESS] щодо збільшення [PERSON] корисної площі будинку відсутності у Виконавчого комітету Ради народних депутатів повноважень «узаконювати» домоволодіння, у Виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів були відсутні правові підстави для прийняття спірного рішення. Однак, всупереч імперативним положенням ЦК УРСР, Закону УРСР «Про районну Раду народних депутатів Української PCP», та вищенаведеним обставинам, Виконавчим комітетом Малиновської районної ради народних депутатів було прийнято незаконне рішення № 225 від 21.04.1989 року. Крім того посилання відповідачів на те, що відповідність узаконених будівель вимог будівельного, пожежного та санітарно-епідеміологічного законодавства, наявність висновків компетентних органів щодо можливості узаконення та прийняття експлуатацію самочинно-збудованих будівель не виключало обов`язок Виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів дотримуватись норм положень законодавства, діючого на момент прийняття спірного рішення. У зв`язку з цим, та з урахуванням положень статей 16, 393 ЦК України, позивач звернулась до суду з позовом. Також, представник позивача вважає за необхідне спростувати твердження відповідачів, що спірне рішення не порушує прав позивачки. Так, відповідно до рішення Товаришеського суду при ЖЕК-68 Іллічівського р-ну м. Одеси від 17.11.1975 року, судом встановлено, що [PERSON] син [PERSON] вчинив протиправні дії щодо її майна, а тому зобов`язаний поновити порушене розташування кімнат матері. Рішенням Народного суду Іллічівського району м. Одеси від 03.03.1976 року по справі № 2-478 позов [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення - задоволено. Також представник позивача вважає, що оскаржуване рішення не є вичерпаним, оскільки станом на сьогоднішній день право власності на вказане майно не було зареєстровано в передбаченому законодавством порядку. Також зазначає, що результат виконання або невиконання індивідуального акту не скасовує правових наслідків, спричинених таким індивідуальним актом, в тому числі правових наслідків, завданих третім особам, та не виключає можливості його оскарження. Крім того, представник позивача вважає, що не є пропущеним строк позовної давності. Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу PCP і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В позовній заяві вказано, що позивачка дізналась про наявність спірного рішення лише 05.10.2020 року, отримавши та ознайомившись з позовною заявою [PERSON] у справі № 521/13927/20. До вказаного моменту позивачка не знала і не могла знати про факт прийняття оскаржуваного рішення, оскільки правові наслідки такого рішення, зокрема реєстрація права власності за [PERSON] на узаконене майно, - відсутні. В свою чергу відповідачі не доводять того, яким саме чином та з яких причин позивачка повинна була дізнатись або хоча б здогадатись про наявність спірного рішення в момент його прийняття. Тому, з цих причин, представник позивача вважає, що строк позовної давності не є пропущеним, а підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності - відсутні. Отже, з урахуванням вищенаведеного, твердження відповідачів про не доведення позивачкою факту порушення Виконавчим комітетом про формальність позову, про відсутність порушення прав [PERSON] спірним рішенням, про вичерпаність спірного рішення, про пропуск строку позовної давності для подання позову є необґрунтовані та спростованими. На посилання відповідачі про те, що позов було подано до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради необґрунтовано не заслуговують уваги. Оскільки у п. 4 роз`яснень Президії Вищого Арбітражного Суду України № 02-5/35 від 26.01.2000 року вбачається, що відповідачем у справі про оскарження акту ліквідованого органу є орган, до компетенції якого віднесено виконання функцій ліквідованого органу. Тому, аналізуючи положення законодавства, які регулювали діяльність Виконавчого комітету Малиновської районної Ради народних депутатів та положення законодавства, які регулюють діяльність Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, встановлено, що станом на сьогоднішній день виконання функцій ліквідованого Виконавчого комітету Малиновської районної Ради народних депутатів віднесено до компетенції Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради. У зв`язку з цим, подання позову саме до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради є правомірним та обґрунтованим. 14.04.2021 року (вхід. №16889 та вхід. № 16891) від [PERSON] надійшла заява про застосування строку позовної давності та письмові пояснення щодо позову, які за змістом є ідентичними раніше поданими заяви від його представника - адвоката Хижняк А.В. Заяви (клопотання, повідомлення) учасників справи. 22.01.2021 року (вхід. ЕП № 1216) до суду надійшло клопотання від представника позивача - адвоката Лукинюк В.В. про перенесення розгляду справи. (а.с. 24-25) 22.02.2021 року (вхід. № 8025) до суду надійшло клопотання від представника Одеської міської ради - Микитин М.В. про залучення доказів. (а.с. 38-53) 03.03.2021 року (вхід. № 9649) до суду надійшла заява від представника Одеської міської ради - Микитин М.В. про розгляд судового засідання, що призначено на 03.02.2021 року за відсутності представника відповідача. (а.с. 100) 14.04.2021 року (вхід. № 16836) до суду надійшла заява від представника Малиновської районної адміністрації ОМР - Мойсейченко І.В. про перенесення слухання справи на іншу дату. (а.с. 146) 20.05.2021 року (вхід. № 22814) до суду надійшла заява від представника позивача - адвоката Лукинюк В.В. про залучення до справи доказів в якій також просив підготовче судове засідання закрити та призначити справу до судового розгляду по суті. (а.с. 150) 20.05.2021 року (вхід. № 22816) до суду надійшла заява від [PERSON] в якій просив судове засідання, що призначено на 20.05.2021 року розглянути за його відсутності та не заперечував щодо закриття підготовчого судового засідання. (а.с. 158) 20.05.2021 року (вхід. № 22797) до суду надійшла заява від представника Одеської міської ради - Микитин М.В.в якій просив судове засідання, що призначено на 20.05.2021 року розглянути за його відсутності та не заперечував щодо закриття підготовчого судового засідання. (а.с. 159) 31.08.2021 року від представника позивача - адвоката Лукинюк В.В. до суду надійшли: відповідь на адвокатський запит від Міністерства юстиції України, роздруківка Закону УРСР «Про міську, районну в місті Раду народних депутатів Української РСР» від 15.07.1971 року, відповідь на адвокатський запит від Департаменту архівної справи та діловодства. (а.с. 184-234) Інші процесуальні дії у справі Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.12.2020 року, цивільну справу № 521/21773/20, передано на розгляд судді Малиновського районного суду м. Одеси - Леонову О.С. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 24.12.2020 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20.05.2021 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] до суду не з`явилась про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Представника позивача - Лукинюк В.В. у судовому засіданні підтримав позов та просив його задовольнити. Представник відповідача ОМР - Микитин М.В. у судовому засіданні підтримала поданий до суду відзив на позовну заяву. Представник відповідача Малиновської районної адміністрації ОМР - Віктор В.В. у судовому засіданні підтримала поданий до суду відзив на позовну заяву. Третя особа - [PERSON] , у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Треті особи - [PERSON] та [PERSON] були неодноразово повідомлені належним чином про день, час та місце слухання справи, однак до суду не з`явились за весь час розгляду справи жодних заяв, клопотань або пояснень на позовну заяву не надали. Фіксування судового засідання здійснювалося за допомогою звукозаписувального технічного засобу «Камертон». 2. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено, що позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 08.11.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Лічман І.М., зареєстрованого в реєстрі № 5072. Відповідно до вказаного свідоцтва позивач прийняла спадщину від своєї матері - [PERSON] , що складається з 55/200 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказана нерухомість належала спадкодавцю - [PERSON] на праві власності на підставі: - 17/200 часток на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою 08.05.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №3-1407, зареєстрованого в Спадковому реєстрі Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою 08.05.2008 року за №44635997; - 19/100 часток на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. 27.11.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №4352. (а.с. 8) Позивач уклавши шлюб з [PERSON] змінила своє дівоче прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії [NUMBER] . (а.с. 12) Згідно договору дарування від 27.11.1974 року посвідченого нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори - Шустовою Г.І., зареєстрованого в реєстрі № 41, [PERSON] подарувала [PERSON] 29/100 частин у житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 13) Між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання та догляду, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Орзіх В.М., зареєстрованого в реєстрі № 1414. Відповідно до вказаного договору [PERSON] передала у власність [PERSON] 29/100 частин житлового будинку з господарчими спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 15-16) Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.01.2014 року посвідченого державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори - Мельник Л.В., зареєстрованого в реєстрі № 2-143, [PERSON] прийняв у спадщину після своєї матері [PERSON] 9/100 часток житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS] . (а.с. 11) На підставі заяви [PERSON] , Виконавчий комітет Малиновської районної ради народних депутатів було винесено рішення № 225 від 21.04.1989 року про узаконення самовільних будівель у будинку [ADDRESS] . (а.с. 10) Відповідно до листа від 27.03.1989 року № 242арх головне архітектурно-планувальне управління виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів повідомило, що приміщення по [ADDRESS] відповідають вимогам СНиП-ІІ-60-75хх. У листі від 15.03.1989 року санепідемстанція Малиновського району повідомила про відсутність заперечень проти узаконення спірних будівель. Листом від 16.03.1989 року № 107 управління пожежної охорони повідомило про те, що спірні будівлі відповідають вимогам пожежного законодавства, дільничний комітет громадськості Малиновського району листом від 19.03.1989 року повідомив, що стан двору і вулиці нормальний. (а.с. 46-50) З наданих представником відповідача Одеської міської ради документів вбачається, що рішення Виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів «Про узаконення самовільних будівель у будинку [ADDRESS] » було винесено на підставі листів державних органів, відповідно до яких було встановлено, що відповідні будівлі відповідали вимогам будівельного, пожежного та санітарно-епідеміологічного законодавства. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власниками вказаного житлового будинку є: - [PERSON] є власником 55/200 часток житлового будинку, [PERSON] є власником 9/100 часток житлового будинку [PERSON] є власником 29/100 часток житлового будинку та [PERSON] є власником 17/200 часток житлового будинку. (а.с. 5-7) Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, оцінивши письмові пояснення учасників справи та за наявності достатніх підстав, суддя приходить до наступного висновку. 3. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача Передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Правовідносини, що склались з приводу рішенняВиконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів № 225 від 21.04.1989 року на той час регулювались ЦК УРСР та Законом УРСР «Про районну Раду народних депутатів Української PCP». Відповідно до ст. 62 Закону УРСР «Про районну Раду народних депутатів Української PCP» від 15.07.1971 року № 24-VIII (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів) виконавчий комітет районної Ради народних депутатів приймає рішення і видає розпорядження в межах повноважень, наданих йому законодавством Союзу PCP і Української PCP. Згідно зі ст. 63 вищевказаного Закону рішення виконавчого комітету районної Ради народних депутатів приймаються більшістю від загального складу виконавчого комітету і підписуються головою та секретарем виконавчого комітету Ради. Розпорядження виконавчого комітету районної Ради підписуються головою виконавчого комітету Ради. На черговому засіданні виконавчого комітету його голова інформує про розпорядження, видані в період між засіданнями. Відповідно до ст. 86 ЦК УРСР, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Відповідно до ст. 113 ЦК УРСР, володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом. Відповідно до ст. 119 ЦК УРСР, коли учасник спільної часткової власності на жилий будинок збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної за згодою решти учасників і в установленому порядку, частки учасників у спільній власності на будинок і порядок користування приміщеннями в ньому підлягають відповідній зміні. Відповідно до ст. 105 ЦК УРСР 1963 року (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів) господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самовільне будівництво або за його рахунок. Згідно ч. 4 ст. 357 ЦК України співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Як, встановлено судом, підставою для прийняття рішення Виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів «Про узаконення самовільних будівель у будинку [ADDRESS] »№ 225 від 21.04.1989 року стали листи державних органів відповідно до яких встановлено, що відповідні будівлі відповідали вимогам будівельного, пожежного та санітарно-епідеміологічного законодавства. У позовній заяві позивач, вказує, що рішення Виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів «Про узаконення самовільних будівель у будинку [ADDRESS] » № 225 від 21.04.1989 року необхідно визнати недійсним та скасувати, так як виконавчий комітет Малиновської районної ради народних депутатів при прийнятті рішення не врахував згоду всіх співвласників на збільшення корисної площі будинку, а також у Законі УРСР «Про районну Раду народних депутатів Української PCP» відсутні повноваження щодо узаконення самовільних будівель в будинку. Суд погоджується з позивачем, що Виконавчий комітет Малиновської районної ради народних депутатів приймаючи рішення: «1. Узаконить гр. [PERSON] в домоволодении [ADDRESS] жилое пл. 15,7 кв.м., кухню пл. 7,5 кв.м., ванную пл. 2,9 кв.м., коридор пл. 2,8 кв.м., летнюю кухню Г, навес Е. 2. Материалы о привличении гр. [PERSON] за самовольное строительство к админответственности передать на админкомиссию исполкома» вийшов за межі своїх повноважень встановлених у Законі УРСР «Про районну Раду народних депутатів Української PCP». Крім того, суд вважає дане рішення Виконавчого комітету незаконним, прийнятим всупереч положенням ЦК УРСР та таким, що порушує права співвласника домоволодіння [PERSON] . Оскільки, [PERSON] згоду на будівництво житлової кімнати 15,7 кв.м., кухні 7,5 кв.м., ванної 2,9 кв.м., коридору 2,8 кв.м., літньої кухні Г та навісу Е вона як у 1989 році, так і сьогодні не надавала, хоча станом на 1989 рік [PERSON] , (дошлюбне прізвище « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу від 03.06.1972 року), була власницею 29/100 часток житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 27.11.1974 року. Однак, суд вважає, що по даній справі слід застосувати строки позовної давності, виходячи з наступного. Згідно ст.71 ЦК України (в ред. 1963 р.), загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно ст.75 ЦК України (в ред. 1963 р.), позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Згідно ст. 76 ЦК України (в ред. 1963 р.), перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Згідно ст.80 ЦК України (в ред. 1963 р.), закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Так, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суди при розгляді спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо). З матеріалів справи вбачається, що до суду із позовом позивач [PERSON] звернулась 23.12.2020 року. 07.12.2012 року [PERSON] був укладений з [PERSON] договір довічного отримано, згідно якого у користування останньому було передано частину домоволодіння, при укладенні договору надається технічний паспорт де станом на дату підписання вже були зображенні добудовані приміщення. Тобто, 07.12.2012 року позивачці точно було відомо про самочинні будівлі, які побудовані на території за адресою: [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] , після смерті якої [PERSON] успадкувала частину майна в спірному домоволодінні та є правонаступницею якої, 07.12.2016 року звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської міської ради, [PERSON] , третя особа - [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності та витребування майна, в матеріалах даної справи міститься висновок «від 10.01.2018 року за №38 експерта [PERSON] (в якому міститься інформація про оспорюване рішення №225 від 21.04.1989 року). Також до позовної заяви в даній справі позивачкою була надана копія технічного паспорту (від 11.10.2016 року), де зображений технічний план будинку з приміщенями узаконеними згідно оскаржуваного рішення №225 від 21.04.1989 року. Варто відзначити, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував на призначення позовної давності, пов`язуючи його із необхідністю забезпечити правову визначеність. Як зазначено у низці рішень ЄСПЛ, строки позовної давності забезпечують правову визначеність і остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу. Таким чином, враховуючи те, що починаючи з моменту виникнення права на звернення до суду із позовом про захист свого порушеного права пройшло більш ніж три роки (як це передбачено ст. 76 ЦК УРСР), що є підставою для відмови у позові, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Розподіл судових витрат між сторонами Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. Тому понесені позивачем витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з вказаним позовом стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: approved