Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

1 жовтня 2018 року позивач звернулася до суду з позовом, вимоги по якому збільшила 22 січня 2019 року, про стягнення з відповідача витрат зі сплати комунальних послуг. В позові зі збільшеними позовними вимогами (а. с. 72-75) зазначила, що квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить сторонам по справі і [PERSON] Учасники права спільної сумісної власності перебувають на реєстраційному обліку у вказаному житлі. З 2008 року відповідач в квартирі не проживає, хоча реєстрації в ній не припинив. Усі комунальні послуги, які нараховуються з розрахунку кількості зареєстрованих осіб сплачує відповідач. З метою досудового врегулювання спору 23 липня 2018 року вона направила відповідачеві вимогу про сплату його частки у витратах на житлово-комунальні послуги, яка отримана відповідачем 30 липня 2018 року, проте відповідач, як і раніше, ухиляється від участі у зазначених видатках, що зумовило звернення позивача з цим позовом до суду. За порушення грошового зобов'язання цивільним законодавством встановлено відповідальність у вигляді стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції. За період з 18 жовтня 2013 року по 14 січня 2019 року позивач сплатила за спожитий газ до встановлення приладу обліку, яке мало місце 26 липня 2017 року, та інші комунальні послуги, а саме: утримання будинку, вивіз побутових відходів, централізоване опалення, 24650 грн. 50 коп., частка в яких відповідача з урахуванням рівної участі в цих видатках всіх співвласників становить 8216 грн. 83 коп. (24650 грн. 50 коп. : 3), а з урахуванням індексу інфляції ця сума дорівнює 11443 грн. 59 коп. У зв'язку з викладеним позивач просить стягнути з відповідача на її користь 11443 грн. 59 коп., які становлять його частку у витратах зі сплати видатків з утримання будинку, вивозу побутових відходів (ТПВ), централізованого опалення, спожитого до встановлення приладу обліку природнього газу з урахуванням індексів інфляції за період з 18 жовтня 2013 року по 14 січня 2019 року. Видатки зі сплати судового збору у сумі 704 грн. 80 коп. просить покласти на відповідача. 2 листопада 2018 року заяву прийнято до провадження і в справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. В судовому засіданні позивач підтримала вимоги позову, просить про його задоволення. Представник позивача просить про ухвалення рішення на користь своєї довірительки. З письмового відзиву відповідача випливає, що відповідно до термінів, що вживаються в Законі України «Про житлово-комунальні послуг», споживачем таких послуг є особа, яка користується нерухомістю і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб. І оскільки, створивши сім'ю понад десять років тому і переїхавши на інше місце проживання, він фактично не споживає жодних комунальних послуг в належному йому житлі, просить відмовити в задоволенні позову (а. с. 11-112). В судовому засіданні відповідач підтримав викладені в письмовому відзиві доводи. Третя особа - [PERSON], належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання, до суду не з'явилась, надавши письмове звернення, яке містить прохання про вирішення справи без її участі, що в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України є підставою для проведення судового розгляду у відсутність третьої особи (а. с. 108). Вислухавши учасників справи, з'ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд доходить висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а. с. 6). Наданими суду письмовими фактичними даними доведено, що позивач сплатила за спожиті комунальні послуги суму, що дорівнює 24650 грн. 50 коп. Правовий статус квартири, що охоплюється поняттям житла, як об'єкта права власності внормований статтею 382 ЦК України. За змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Споживачем вказаних послуг відповідно до ст. 1 Закону, яка містить визначення термінів, є особа, яка є власником(співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об'єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. З наведених положень законодавства випливає, що споживачем комунальних послуг є або власник (співвласник) нерухомого майна або інша особа, яка користується об'єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу постачання за згодою власника. Вказане означає що статус споживача розповсюджується як на власника нерухомості, так і на іншу особу, що використовує нерухомість і споживає послуги, які до цієї нерухомості постачаються. Такий висновок суду дозволяє зробити розподільний сполучник «або», вжитий у вказаній нормі закону. Наведене означає, що відповідач, як співвласник нерухомості, який не дав згоду на користування належним його житлом і споживання в цьому житлі комунальних послуг іншій особі, є споживачем житлово-комунальних послуг в розумінні ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». До обов'язків споживача відповідно до ст. 7 Закону «Про житлово-комунальні послуги» відноситься обов'язок оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Наведене положення законодавства в частині обов'язку власника житла сплачувати комунальні послуги узгоджується зі змістом ст. 162 ЖК України, відповідно до якої плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами. У зв'язку з викладеним суд вважає, що обов'язок відповідача як учасника права власності брати участь в витратах зі сплати комунальних послуг є таким, що грунтується на законі. Поряд з обов'язком власника оплачувати комунальні послуги у встановленому законом і договором порядку існує право споживача на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об'єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів (ст. 7 Закону «Про житлово-комунальні послуги»). Як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог відповідач посилається на те, що він фактично не споживав будь-яких комунальних послуг в належному йому житлі через те, що він не проживає в ньому понад десять років . Проте в силу наведеного правила законодавства про житлово-комунальні послуги право споживача бути звільненим від сплати комунальних послуг зумовлено наданням документального підтвердження факту невикористання цих послуг. Як встановлено судом, з відповідними заявами до виконавців комунальних послуг, тобто суб'єктів господарювання, що надають комунальні послуги, відповідач не звертався, тому їх вартість нараховувалася відповідно до кількості осіб, що є учасниками права власності на житло і споживачами послуг в сенсі закону. З наданих позивачем фактичних даних випливає, що вона оплатила отримані послуги відповідно до існуючих тарифів у повному обсязі відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг. Статтею 7 Закону передбачений обов'язок і споживача інформувати управителя, виконавців комунальних послуг, зокрема, про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором. Вказаний обов'язок, як встановлено під час з'ясування обставин справи, також не виконаний відповідачем. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином згідно до вимог договору та цивільного законодавства. Статтею 544 ЦК України передбачено право боржника, який виконав солідарний обов'язок, на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. У зв'язку з встановленим законом обов'язком виконати зобов'язання суд доходить висновку про грунтовність позовних вимог в частині стягнення заборгованості за сплачені позивачем житлово-комунальні послуги в частці, що припадає на відповідача як учасника права спільної власності. В силу ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вирішуючи вимоги про притягнення відповідача до відповідальності, встановленої статтею 625 ЦК України, суд знаходить всі підстави для їх задоволення, оскільки у відповідача існує невиконане грошове зобов'язання перед позивачем в сумі 8216 грн. 83 коп., тому, на думку суду, є всі підстави для покладення на відповідача цієї відповідальності та стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції. На наведені умовиводи суду не впливають твердження відповідача в письмовому відзиві про відсутність договору між ним та постачальниками (виконавцями) житлово-комунальних послуг як на підставу для їхньої несплати, оскільки згідно зі ст. 9 Закону споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. У зв'язку з викладеним відсутність договору між відповідачем та виконавцями комунальних послуг не є підставою для його звільнення від оплати цих послуг за умови їхнього надання, факт чого (надання послуг) не оспорюється відповідачем. Судовий збір, попередньо оплачений позивачем, відповідно до правил цивільного процесуального законодавства підлягає стягненню з відповідача на його користь.

Outcome: approved