Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

21.01.2014р. прокурор Полтавського району в інтересах [PERSON], [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 15.11.2011р. відповідач [PERSON] отримав від позивачів [PERSON] та [PERSON] у позику 10000 грн., і позичальник зобов»язався повернути борг до 15.11.2013р. включно, в підтвердження чого написав власноручно розписку. Проте до вказаної дати відповідач за договором позики отримані кошти не повернув. Позивач просив стягнути з відповідача борг за договором позики, сума якого на день підписання позову (20.01.2014 року) складала 10000 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю та просив її задовольнити, надавши пояснення відповідно змісту позовної заяви. Відповідач в судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України, при визнанні відповідачем позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст.174 цього Кодексу. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі з таких підстав. Відповідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 27 ЦПК України визначає, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, ст. 60 ЦПК України. Відповідно п.2 ст.121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Частиною 1 ст.45 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у випадках, встановлених законом, прокурор може звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб, або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. Згідно ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Однією з підстав представництва у суді інтересів громадянина є його неспроможність через похилий вік самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження. Наявність таких підстав має бути підтверджена прокурором шляхом надання суду відповідних доказів. Стаття 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» визначає, що громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» а також особи, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилося не більш як півтора року. Згідно ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. В судовому засіданні встановлено і підтверджується матеріалами справи, що відповідно до розписки від 15.11.2011 року [PERSON] взяв у борг 5000 грн. у позикодавця [PERSON] та 5000 грн. у позикодавця [PERSON] терміном на 2 (два) роки та зобов»язався повернути вказану суму в умовлений термін. (а.с.10). Згідно посвідчення [NUMBER], виданого [PERSON] та посвідчення [NUMBER], виданого [PERSON], останні є пенсіонерами. У вказану дату в розписці від 15.11.2011р. гроші повернуті не були та з цього приводу [PERSON] та [PERSON] звернулись до прокуратури Полтавського району. В своїх зверненнях від 19.08.13., 22.11.13., 29.12.13. останні вказували на те, що [PERSON] категорично відмовляється виконувати зобов'язання. Суд вважає, що між позивачами: [PERSON], [PERSON] і відповідачем [PERSON] відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України склалися зобов'язальні правовідносини з приводу позики грошей, тобто грошові зобов'язання. Позивачі виконали умови договору позики надавши 15.11.2011р. відповідачу позику в розмірі 10000 грн. строком на 2 роки, а відповідач порушив умови договору позики невиконавши зобов'язання у встановлений строк. Враховуючи правовий висновок , що міститься в постанові від 18 вересня 2013р. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах по справі № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Стаття 543 Цивільного кодексу України визначає, що у разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або у повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. Згідно ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Суд, всебічно, повно та об'єктивно оцінивши всі надані докази, приходить до висновку, що позов є обгрунтований, доведений в судовому засіданні, позивач правомірно вимагає повернення суми позики в інтересах [PERSON] та [PERSON], посилаючись на договір позики та чинне законодавство України, тому позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі Відповідно вимог ст. 215 ЦПК України, суд при винесенні рішення зобов'язаний вирішити питання розподілу судових витрат по справі, згідно ст. 84, 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved