Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

19 серпня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 55 955 грн. 65 коп., посилаючись на те, що 15.04.2014 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики № 1, згідно якого позивач позичив відповідачу 53 000 грн., які останній зобов'язувався повернути до 30.04.2014 року. Проте відповідач свої зобов'язання по поверненню коштів не виконав, заборгувавши [PERSON] станом на 07.08.2014 року суму позики з урахуванням штрафних санкцій та відсотків 55 955 грн. 65 коп. У зв'язку з наведеним, позивач просить суд стягнути в примусовому порядку з відповідача вказану суму боргу та судові витрати по справі. Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали у повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову, вказавши, що договір позики № 1 від 15.04.2014 року є фіктивним, оскільки [PERSON] фактично жодних коштів від позивача не отримував, а розписка ним була написана в якості гарантії можливих матеріальних претензій з боку [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом об'єктивно встановлено, що 15.04.2014 року між позивачем [PERSON] та Відповідачем [PERSON] був укладений договір позики № 1 на суму 53 000 грн. строком до 30.04.2014 року, що підтверджується оригіналом договору позики № 1 від 15.04.2014 року та оригіналом розписки від 16.04.2014 року про отримання відповідачем готівки в сумі 53 000 грн., долученими до матеріалів справи. Відповідач [PERSON], заперечуючи проти задоволення позову вказує, що договір є фіктивним, оскільки по суті жодних грошей від позивача він не отримував, проте суд не може погодитись з такими запереченнями, оскільки в договорі є підпис відповідача, а також розписка про отримання готівки повністю написана власноручно відповідачем, що сам [PERSON] в судовому засіданні підтвердив. Разом з тим, відповідач не надав суду доказів того, що фактично він кошти від [PERSON] не отримував, або вчинення на нього тиску (примусу, погроз) щодо підписання договору позики та розписки. Тобто, відповідач не обґрунтував жодної з підстав недійсності договору позики № 1 від 15.04.2014 року, а тому цей договір позики як дійсний породжує права та обов'язки згідно закону України. Ст. 526 Цивільного Кодексу України визначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу. В силу ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно договору позики від 15.04.2014 року відповідач зобов'язувався повернути позивачу позику до 30.04.2014 року, тобто з 01.05.2014 року зобов'язання вважається простроченим. Тому, позивач має право на отримання від відповідача суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних від суми боргу за весь час прострочення даного зобов'язання, а саме з 01.05.2014 року по 07.08.2014 року (як заявлено у позові). Три відсотки річних від суми боргу 53 000 грн. за період з 01.05.2014 року по 07.08.2014 року (68 днів) становить 296 грн. 22 коп. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно офіційної довідки на сайті НБУ за період з 15.04.2014 року по 16.07.2014 року (92 дні) ставка НБУ становила 9,5 %, а отже відсотки за даний період становлять: 53 000 грн./100х9,5/365х92=1 269 грн. 09 коп. За період з 17.07.2014 року по 07.08.2014 року (22 дні) ставка НБУ становила 12,5 %, а отже відсотки за даний період становлять: 53 000 грн./100х12,5/365х22= 399 грн. 31 коп. Отже, всього по договору позики № 1 від 15.04.2014 року сума відсотків за період користування позикою з 15.04.2014 року по 07.08.2014 року становить 1 668 грн. 40 коп. Проте, позивачем у позовній заяві заявлено вимогу про стягнення з відповідача відсотків в сумі 1 365 грн. 65 грн., а оскільки суд не може виходити за межі позовних вимог, тому задоволенню підлягає вимога про стягненню з відповідача відсотків за користування позикою у сумі 1 365 грн. 65 грн. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договорами позики № 1 від 15.04.2014 року в сумі 53 000 грн. 00 грн., 3 % річних - 296 грн. 22 коп. та відсотки за користування позикою - 1 365 грн. 65 грн., а всього - 54 661 грн. 87 коп. Судові витрати по справі розподіляються між сторонами згідно вимог ст. 88 ЦПК України, тобто пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі ст. ст. 256, 257, 526, 1046, 1048 ЦК України, та

Outcome: partial