Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

20 листопада 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить провести поділ сумісного майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS] та визнати право власності на ? частину квартири за кожним Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 24 травня 1986 року по 12 серпня 2008 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають двох понолітніх дітей - доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі працював за кордоном, а відповідачка за його згодою продала його власний житловий будинок та купила спірну квартиру. Посилаючись на положення ст.ст. 60, 70 Сімейного кодексу України, позивач просив поділити спільне сумісне майно подружжя, яке складається з квартири [ADDRESS] та визнати право власності по ? частині спірної квартири за кожним. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги позову підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся судом належним чином, про прични неявки суду не повідомив. Ухвалою суду справу розглянуто у відсутність сторін, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, в порядку заочного розгляду. Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 травня 1986 року по 12 серпня 2008 року. В період перебування в шлюбі, 26 серпня 2003 року відповідачка придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS], відповідно до договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Біржі нерухомості «Дифенс» у журналі реєстрації біржових угод - реєстр.№96. Сторони виконали усі умови договору, вимог про визнання його недійсним жодна із сторін договору суду не заявляли. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю, яка діяла на момент укладання договору купівлі-продажу, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі,якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ст. 63 СК України дружина й чоловік мають рівні права володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно вимог ст. 69 та ст. 70 Сімейного Кодексу України, в разі поділу майна, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю. Згідно ч.1, ч.3 ст. 356 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. На підставі викладеного, у відповідності до ст. 22, 29 Кодексу про шлюб та сімю, ст. ст. 60, 63, 70 СК України, ст.ст. 316, 328, 355, 368, 372 ЦК України, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1199 грн. 37 коп.

Outcome: approved