Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

21 вересня 2015 року до Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява представника позивача ПАТ КБ «Приватбанк», який діє на підставі довіреності, в якій він просить стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначив, що 26 лютого 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем був укладений кредитний договір №MRXRFВ11990332, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 1830,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Натомість відповідач взяті на себе зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав. У звязку з цим відповідач станом на 11 червня 2015 року має загальну суму заборгованості у розмірі 31478,87 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 1599,38 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 5639,33 грн., заборгованість по комісії за користуванням кредитом у розмірі 1207,80 грн. та пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором у розмірі 23032,36 грн. Від цієї суми заборгованості віднімається сума, у розмірі 24257,81 грн., яка була стягнута рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 21 червня 2013 року з відповідача на користь позивача ПАТ КБ «Приватбанк», різниця становить 7221,06 грн. Також представник позивача просив стягнути з відповідача штрафи у розмірі 500 грн. (фіксована частина) та штраф у розмірі 361,05 грн. (процентна складова). На підставі викладеного, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №MRXRFВ11990332 від 26 лютого 2007 року в розмірі 8082,11 грн., та судові витрати по справі у розмірі 1218,00 грн. Представник позивача у судове засідання не зявився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи без його присутності, в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі, не заперечує проти вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів та постановлення заочного рішення у звязку з неявкою відповідача. Відповідач у судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. У звязку із неявкою відповідача в судове засідання судом прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи у порядку ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 26 лютого 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем був укладений кредитний договір №MRXRFВ11990332, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 1830,00 грн. на строк до 26 лютого 2009 року включно з умовами сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 5,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов. Позивач свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Натомість відповідач взяті на себе зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав. Відповідно до умов договору відповідач повинен був щомісячно здійснювати погашення заборгованості за кредитом в період з 16 по 20 число кожного місяця, щомісячний платіж становить 135,27 грн. Як підтверджується матеріалами справи, [PERSON] на даний час продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість не погашає, у звязку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №MRXRFВ11990332 від 26 лютого 2007 року станом на 11 червня 2015 року загальна сума заборгованості становить 31478,87 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 1599,38 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 5639,33 грн., заборгованість по комісії за користуванням кредитом у розмірі 1207,80 грн. та пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором у розмірі 23032,36 грн. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 21 червня 2013 року задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнуто суму заборгованості за кредитним договором №MRXRFВ11990332 від 26 лютого 2007 року у розмірі 24257,81 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 1599,38 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 1207,80 грн., пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором у розмірі 14179,98 грн., а також штрафу (фіксована частина) у розмірі 500,00 грн., та штрафу (процентна складова) у розмірі 1131,32 грн. Рішення набрало законної сили 02 липня 2013 року. Згідно з ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В силу вказаних положень процесуального закону наведені вище обставини є преюдиціальними, вважаються доведеними та обовязковими для врахування судом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 527 ЦК України передбачено, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобовязання, строк виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк виконання боржником обовязку не встановлений, або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. На підставі вищевикладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню загальна сума заборгованості за кредитним договором №MRXRFВ11990332 від 26 лютого 2007 року в розмірі 7221,06 грн. Щодо позовних вимог про стягнення штрафів суд зазначає наступне. Цивільно-правова відповідальність - це покладання на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавлені його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами, а саме пунктом 5.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час, згідно з пунктом 5.3 Умов передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених договором. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Аналогічні правові висновки були зроблені Верховним судом України в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, які згідно ч.2 статті 214 ЦПК України є обовязковим для суду при прийнятті рішення по справі. З наданого позивачем розрахунку за кредитним договором № MRXRFВ11990332 від 26 лютого 2007 року вбачається, що станом на 11.06.2015 року відповідачу були нараховані штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн. та штраф (процентна складова) у розмірі 361,05 грн. Також відповідачу нарахована і пеня за несвоєчасну сплату заборгованості за кредитним договором. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача вказаних сум штрафів. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку з цим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі мінімальної ставки за подання позовів матеріального характеру в розмірі 1218 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved