Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

20.07.2015 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, згідно якого просить встановити факт її проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] у період з 1987 року по 2014 року, а також визнати за нею право власності на наступне майно: 1/6 частини квартири [ADDRESS], ? частину садового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS], грошові кошти в сумі 25 000,00 грн., що знаходяться на депозитному рахунку в банку, ? частку автомобіля Geely JL7162, номер кузова [NUMBER], 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER]. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачка в період з 1987 року по [INFO] проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON]. При цьому, позивач вказує, що вона та [PERSON] постійно проживали у квартирі [ADDRESS], вели спільне господарство, побут, сімейний бюджет, а також разом всі сімейні свята, ювілеї, дні народження дітей, родичів та друзів. Під час спільного проживання однією сім'єю у позивачки та [PERSON] народився син [PERSON], [INFO], який проживав разом з ними. Крім того, разом з ними також проживали й діти позивача - [PERSON] та [PERSON], до яких [PERSON] проявляв таку ж батьківську любов та повагу, як до спільного сина. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті залишилось спадкове майно, а саме: 1/3 частини квартири [ADDRESS], на яку [PERSON] набув права власності 26.04.2000 року, садовий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS], право власності на який було набуто [PERSON] 03.11.2000 року, грошові кошти в сумі 50 000,00 грн., що знаходяться на депозитному рахунку в одному з комерційних банків, а також автомобіль Geely JL7162, номер кузова [NUMBER], д.н.з. [NUMBER], 2008 року випуску. При цьому, Шостою Київською державною нотаріальною конторою щодо майна померлого [PERSON] була заведена спадкова справа. Спадкоємцями померлого [PERSON] стали його спільний з позивачем син [PERSON] та його мати - [PERSON], яка померла [INFO] та єдиним спадкоємцем якої є її син [PERSON] Разом з тим, позивачка зауважує, що спадкове майно, яке залишилось після померлого [PERSON] були набуте ними спільно за час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а також внаслідок їх спільної праці та за рахунок спільних коштів. Так, зокрема на момент придбання садового будинку у позивача та [PERSON] не було достатньої суми грошових коштів, у зв'язку з чим позивач позичала необхідну суму в борг у своїх знайомих. Грошові кошти на навчання спільного сина в сумі 50 000,00 грн., що знаходяться на депозитному рахунку в одному з комерційних банків, також були накопичені за рахунок спільних вкладів. При цьому, автомобіль також був придбаний позивачко та [PERSON] за кошти, зароблені ними спільною працею. Також, під час розгляду справи судом позивачка, в порядку ст. 31 ЦПК України, уточнила зміст позовних вимог в частині визнання права власності на грошові кошти, а саме просила визнати за нею право власності на грошові кошти в сумі 1 294,92 грн., що знаходяться на картковому рахунку - [NUMBER] в ПАТ КБ «Приватбанк», а також ? відсотків, що будуть нараховані за умовами договору на момент її звернення з вимогою про виплату коштів, грошові кошти в сумі 414,95 грн., що знаходяться на депозиті, договір SAMDN85000739875230, рахунок - [NUMBER] в ПАТ КБ «Приватбанк», а також ? відсотків, що будуть нараховані за депозитним договором за вказаним вкладом на момент її звернення з вимогою про виплату коштів, грошові кошти в сумі 2 234,47 грн., що знаходяться на рахунку [NUMBER] в ПАТ «Державний ощадний банк України» у ТВБВ № 10026/0126 (колишнє ТВБВ № 8069/0317), а також ? відсотків, що будуть нараховані за умовами договору на момент її звернення з вимогою про виплату коштів, а також на грошові кошти в сумі 2 266,42 грн., що знаходяться на рахунку [NUMBER] в ПАТ «Державний ощадний банк України» у ТВБВ № 10026/0126 (колишнє ТВБВ № 8069/0317), а також ? відсотків, що будуть нараховані за умовами договору на момент її звернення з вимогою про виплату коштів. Крім того, судом до участі в справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору замість Шостої Київської державної нотаріальної контори, яка не є юридичною особою, було залучено Головне управління юстиції в м.Києві. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити його в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечував. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечували та просили відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що вона проживала разом однією з [PERSON], а спадкове майно, яке залишилось після смерті [PERSON], було придбано ним за особисті кошти. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, в судове засідання не з'явилась. Разом з тим, в матеріалах справи наявні пояснення представника ГУЮ у м. Києві Міненко К.В., згідно змісту яких він при вирішенні вказаної справи покладається на розсуд суду та просить її розглянути у відсутність представника третьої особи. Крім того, судом були допитані свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Вислухавши пояснення позивачки, сторони відповідачів, а також показання свідків, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] від 25.07.2015 року (а.с. 28). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме: 1/3 частини квартири [ADDRESS], право власності на котру підтверджується копією Свідоцтва про право власності на житло від 26.04.2000 року (а.с. 19); садовий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS], право власності на який підтверджується копією Договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Бородянської державної нотаріальної контори Рибалкіною Г.Г. 03.11.2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3039 (а.с. 20); автомобіль марки Geely JL7162, номер кузова [NUMBER], д.н.з. [NUMBER], 2008 року випуску, право власності на який підтверджується копією Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Серії [NUMBER] від 19.02.2008 року (а.с. 23); грошові кошти в сумі 4 468,95 грн., що знаходяться на рахунку [NUMBER] в ПАТ «Державний ощадний банк України» у ТВБВ № 10026/0126 (колишнє ТВБВ № 8069/0317), грошові кошти в сумі 4 532,85 грн., що знаходяться на рахунку [NUMBER] в ПАТ «Державний ощадний банк України» у ТВБВ № 10026/0126 (колишнє ТВБВ № 8069/0317) (а.с. 86); грошові кошти в сумі 2 589,85 грн., що знаходяться на картковому рахунку - [NUMBER] в ПАТ КБ «Приватбанк», який відкритий на ім'я [PERSON] 22.08.2013 року та грошові кошти в сумі 829,90 грн., що знаходяться на депозиті, договір SAMDN85000739875230, рахунок - [NUMBER], відкритий 23.12.2013 року на ім'я [PERSON] в ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.90). Згідно положень ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як вбачається з копії матеріалів спадкової справи № 763/2014 щодо майна померлого [INFO] [PERSON], [PERSON], який є сином померлого, та [PERSON], яка є матір'ю померлого, подано заяви до Шостої Київської державної нотаріальної контори про прийняття спадкового майна після смерті спадкодавця [PERSON] Відповідно до Свідоцтва про смерть від 10.01.2015 року [PERSON] померла [INFO], про що в книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис № 686 (а.с. 29). Разом з тим, 16.10.2014 року [PERSON] склала заповіт, згідно якого на випадок її смерті все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі, все те, що буде їй належати на день її смерті і на що вона матиме право за законом, заповідала свому сину - [PERSON] Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко І.О., зареєстрований в реєстрі за № 3623 (а.с. 30). Звертаючись з позовом до суду, позивачка зазначає, що вищевказане спадкове майно, яке залишилось після смерті [PERSON], було набуто ними спільно за час їх проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу за рахунок спільної праці та спільних коштів, у зв'язку з чим вона має право власності на ? частини вищевказаного майна. З урахуванням зазначених обставин, позивачка просить встанови факт її проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] у період з 1987 року по 2014 рік, а також визнати за нею право власності на ? частину майна, набутого ними під час спільного проживання однією сім'єю, за рахунок спільної праці та спільних коштів. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. На підтвердження факту спільного проживання позивачкою було надані фотокартки, на яких зображено як позивачку, так і [PERSON] в період їх спільного проживання до його смерті. Також, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачка, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, посилається на те, що в період з 1987 року по [INFO] проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON]. При цьому, позивач вказує, що вона та [PERSON] постійно проживали у квартирі [ADDRESS], вели спільне господарство, побут, сімейний бюджет, а також разом святкували всі сімейні свята, ювілеї, дні народження дітей, родичів та друзів. Під час спільного проживання однією сім'єю у позивачки та [PERSON] народився син [PERSON], [INFO], який проживав разом з ними. Крім того, разом з ними також проживали й діти позивачки - [PERSON] та [PERSON], до яких [PERSON] проявляв таку ж батьківську любов та повагу, як до спільного сина. Крім того, допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили той факт, що позивачка та [PERSON] постійно в період з 1987 року по 2014 рік проживали за адресою: [ADDRESS], разом виховували дітей, вели спільне господарство, мали сімейний бюджет. З урахуванням вищенаведеного та зважаючи на те, що показання вказаних свідків не протирічать іншим зібраним по справі доказам, суд оцінює вказані показання як достовірні. Водночас, доводи відповідача [PERSON] та його представника [PERSON] про те, що [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS], а тому він не міг проживати однією сім'єю з позивачкою за адресою: [ADDRESS], суд вважає недоведеними, оскільки самі по собі факти смерті [PERSON] в квартирі [ADDRESS] та заповнення квитанцій про сплату за комунальні послуги, не підтверджують його постійного проживання за вказаною адресою та спростовуються показаннями свідків у судовому засіданні та письмовими доказами, наявними в матеріалах справи в їх сукупності. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позивачка дійсно проживала з покійним [PERSON] однією сім'єю як чоловік та дружина, вони були пов'язані спільним побутом, а також мали взаємні права та обов'язки у період з 1987 року по [INFO]. При цьому, як встановлено в судовому засіданні, майно, право власності на ? частину якого позивачка просить визнати за нею, було набуто в період з 1997 по 2013 роки, а тому в даному випадку підлягають застосуванню, як норми Сімейного кодексу України, який набув чинності з 01.01.2004 року, так і положення п.1 ч.17 Закону України «Про власність» та відповідні норми ЦК Української РСР. Так, у відповідності до положень ст.74 Сімейного Кодексу України , якщо жінка і чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. При застосуванні вказаної норми слід виходити з того, що вона підлягає застосуванню до випадків, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю (постанова Верховного Суду України від 20.02.2012 у справі №6-97цс11). При цьому, відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність» (далі - Закон України «Про власність»), відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Положеннями ч. 2 ст. 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (с. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно було встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення ч. 1 ст. 24 КпШС України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» та від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Вказана правова позиція викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 11.03.2015 по справі № 6-211цс14 є обов'язковою для застосування відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України. Отже, для вирішення спору у даній справі правове значення має не лише факт спільного проживання позивачки та [PERSON], а й факт придбання майна внаслідок спільної праці. Крім того, сам по собі факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спірного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за позивачем (постанова Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі №6-135цс13, від 18.09.2013 №6-66цс13). Як вже зазначалось вище, судом встановлено, що позивачка та померлий [PERSON] в період з 1987 року по 2014 рік проживали однією сім'єю, разом вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет. Суд вважає, що з наданих суду доказів було встановлено, що майно, а саме: садовий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS], автомобіль марки Geely JL7162, номер кузова [NUMBER], д.н.з. [NUMBER], 2008 року випуску, а також грошові кошти на загальну суму 12 421,55 грн., що знаходяться на рахунках в ПАТ «Державний ощадний банк України» та ПАТ КБ «Приватбанк», було набуто позивачкою та [PERSON] під час спільного проживання та внаслідок спільної праці, саме як сім'ї. У зв'язку з зазначеним, суд приходить висновку що вказане майно є об'єктом спільної сумісної власністю позивачки та [PERSON], а тому позовні вимоги в частині визнання за позивачкою права власності на ? частину садового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS], ? частку автомобіля Geely JL7162, номер кузова [NUMBER], 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER], а також грошові кошти в сумі 4 468,95 грн., що знаходяться на рахунку [NUMBER] в ПАТ «Державний ощадний банк України» у ТВБВ № 10026/0126 (колишнє ТВБВ № 8069/0317), грошові кошти в сумі 4 532,85 грн., що знаходяться на рахунку [NUMBER] в ПАТ «Державний ощадний банк України» у ТВБВ № 10026/0126 (колишнє ТВБВ № 8069/0317) (а.с. 86); грошові кошти в сумі 2 589,85 грн., що знаходяться на картковому рахунку - [NUMBER] в ПАТ КБ «Приватбанк», який відкритий на ім'я [PERSON] 22.08.2013 року та грошові кошти в сумі 829,90 грн., що знаходяться на депозиті, договір SAMDN85000739875230, рахунок - [NUMBER], відкритий 23.12.2013 року на ім'я [PERSON] в ПАТ КБ «Приватбанк», підлягають задоволенню. Разом з тим, щодо позовних вимог про визнання за позивачкою права власності на 1/6 частини квартири [ADDRESS] слід зазначити наступне. Так, в судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] відповідно до реєстрації належить на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON], про що свідчить копія Свідоцтва про право власності на житло від 26.04.2000 року (а.с. 19). Вона набута у власність вказаними особами в наслідок безоплатної приватизації. При цьому, відповідно до ч.1 ст. 1 та ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Передача у власність громадян житлових приміщень у гуртожитках здійснюється з одночасною передачею їм у спільну сумісну власність допоміжних приміщень (приміщень загального користування). На підставі зазначеного та враховуючи те, що 1/3 частина вказаної квартири одержана у приватну власність померлим [PERSON], шляхом приватизації, суд вважає, що дане майно було його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю з позивачкою. Вказаний висновок також узгоджується з позицією, викладеною в п. 182 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7, де зазначено, що відповідно до положень ст.ст. 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Враховуючи вказане, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині визнання за позивачкою права власності на 1/6 частини квартири [ADDRESS], не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону. Також, відповідно до положень ст.ст. 79, 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі по 1360,00 грн. з кожного, які сплачено позивачкою за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Враховуючи викладене,

Outcome: partial