Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

20.11.2017 [PERSON] звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] боргу за договором позики з урахуванням інфляції та 3% річних у сумі 10907 гривень 21 копійка та судових витрат у розмірі 5640 гривень 00 копійок: сплачену суму судового збору 640 гривень 00 копійок, витрати на правову допомогу в розмірі 5000 гривень 00 копійок (первісний позов) (а.с.2-3). Обґрунтовуючи позов, [PERSON] зазначила, що 19.03.2016 відповідач [PERSON] звернувся до неї з проханням позичити йому гроші у розмірі 10000 гривень за умови повернення до 19.04.2016. На таких умовах між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики. На підтвердження укладення договору позики та його умов боржником була надана розписка. Позивач за первісним позовом зазначив, що у встановлений договором строк відповідач грошові кошти не повернув, та відмовляється виконувати взяті на себе зобовязання. Також позивач за первісним позовом вважає за необхідне стягнути з [PERSON] суму інфляційних втрат за період користування коштами з 19.04.2017 до 31.10.2017 у розмірі 730 гривень 21 копійка та суму 3% річних за аналогічний період у розмірі 177 гривень 00 копійок. 12.12.2017 відкрито провадження у справі. 15.12.2017 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, зі змінами внесеними Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду 24.04.2018 (т.1 а.с.85-86) до спільного розгляду з первісним позовом була прийнята зустрічна позовна заява відповідача за первісним позовом [PERSON] до [PERSON], у якій він просить визнати факт не укладення договору позики між [PERSON] та фізичними особами [PERSON] і [PERSON], визнати недійсною боргову розписку [PERSON], складену 19.03.2016 на імя [PERSON] та стягнути судові витрати (зустрічний позов) (а.с.60-72). Свою позицію [PERSON] обґрунтував тим, що у березні 2016 року він працював за трудовим договором у фізичної особи-підприємця [PERSON] Виконував обовязки водія та керував транспортним засобом «Рута 23», реєстраційний номер [NUMBER], здійснюючи регулярні пасажирській перевезення у місті Борисполі Київської області. 18.03.2016 приблизно о 21 годині 40 хвилин за вказівкою [PERSON] їхав до ТРЦ «Аеромол» з метою виконання обовязків по безкоштовному перевезенню пасажирів у межах міста Бориспіль Київської області від ТРЦ «Аеромол» до СМУ17. На перехресті вул. Броварської та вул. Київський шлях в місті Борисполі відбулася дорожньо-транспортна пригода, а саме наїзд транспортним засобом «Рута 23», реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON] на пішохода [PERSON] Повідомивши по мобільному телефону [PERSON], від неї отримав вказівку, що вирішенням ситуації буде займатися її чоловік [PERSON] та відповідач за первісним позовом повинен виконувати його вказівки. У свою чергу 19.03.2016 приблизно о 02:00 годині [PERSON] повідомив, що потерпіла згодна на відшкодування у розмірі 10000 гривень 00 копійок. [PERSON] разом з [PERSON] поїхали додому до потерпілої, де [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти у сумі 10000 гривень 00 копійок, які він через чоловіка потерпілого [PERSON] передав потерпілій в рахунок відшкодування шкоди за дорожньо-транспортну пригоду. [PERSON] надав [PERSON] розписку від його імені та імені [PERSON] про відсутність претензій до нього та [PERSON] щодо дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 18.03.2016. Після цього відповідач за первісним позовом написав боргову розписку про те, що отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 10000 гривень 00 копійок, яку передав [PERSON] Вважає, що не було дотримано форми договору позики, оскільки договір позики на суму, що перевищує десять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян має вчинятися у письмовій формі. Однак позивач за зустрічним позовом уклав усний договір позики на суму 10000 гривень 00 копійок, що перевищує десять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а розписка не є письмовим договором позики, вона дана на підтвердження усного договору позики. Після дорожньо-транспортної пригоди, [PERSON] було відсторонено від роботи, [PERSON] до нього застосовано психічне насильство, яке мало вираження у погрозах спричинити фізичну, моральну, матеріальну шкоду, позбавити певних благ, погрозах вчинення дій, не бажаних для нього та його родини. Вказує на те, що отримання коштів та складення розписки від 19.03.2016 відбувалося внаслідок застосування психологічного, психічного, економічного і фізичного насильства, тому даний правочин повинен бути визнаний недійсним. Водночас вважає, що розписка не є доказом укладення договору позики, а доказом намагання позивача реалізувати в не передбачений законом спосіб право зворотної вимоги до водія, оскільки у розписці не вказано, що [PERSON] отримав позику, а зазначено взяв у борг. Також вказав, що розписка не містить обовязку повернення саме грошей. [PERSON] стверджує, що кошти отримав, передав [PERSON] та написав боргову розписку під психологічним тиском [PERSON], який намагався врегулювати ситуацію без відкриття кримінального провадження, оскільки фізична особа-підприємець [PERSON] могла бути позбавлена ліцензії на пасажирські перевезення, оскільки на момент дорожньо-транспортної пригоди поліс обовязкового страхування власників наземних транспортних засобів та протокол перевірки технічного стану транспортного засобу були простроченими. По суті у такий спосіб, як вказано вище кошти були передані потерпілій [PERSON] в рахунок відшкодування шкоди роботодавцем за дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася з вини працівника під час виконання ним трудових обовязків. Вважає що договір є неукладеним, а розписка недійсною, оскільки складена під впливом насильства. 24.04.2018 року до канцелярії суду відповідачем [PERSON] подано ряд клопотань: про виклик свідків та витребування і приєднання до матеріалів справи письмових доказів (а.с.94-95, 96-97, 98-99, 100-101, 102-103). 18.05.2018 відповідачем [PERSON] подано клопотання про виклик відповідачів за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] для надання особистих пояснень та забезпечити їх явку, а також клопотання про приєднання письмових доказів (а.с.131-132,120-123). Зазначені клопотання розглянуті судом 07.06.2018 року (а.с.134-135,138-137,161-166) та задоволені частково, а саме: - клопотання відповідача [PERSON] від 18.05.2018 про виклик відповідачів [PERSON] та [PERSON] для надання особистих пояснень та забезпечити їх явку залишено без задоволення; - клопотання відповідача [PERSON] про приєднання доказів до матеріалів справи від 24.04.2018 року задоволено частково та приєднано копію листа в.о. головного лікаря Київського обласного центру експертної медичної допомоги та медицини катастроф №368 від 18.04.2018 та копію висновку о/у СКР Бориспільського ВП ГУ НП у Київській області капітана поліції [PERSON] від 22.03.2016 року; - у задоволенні клопотання [PERSON] від 24.04.2018 року про приєднання копії декларації [PERSON] від НАЗК за 2017 рік, роздрукованого з сайту НАЗК 30.03.2018 року відмовлено; - у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] від 18.05.2018 року про приєднання та дослідження в якості доказів копії листа начальника управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУ НП України в Київській області від 11.05.2018 за №1588/109/27/01-2018 та копії листа [PERSON] на імя ФОП [PERSON] від 17.05.2018 щодо виконання робіт водія [PERSON] за змінним графіком за березень 2016 і фіскальний чек та опис про поштове відправлення відмовлено; - клопотання відповідача [PERSON] від 18.05.2018 року про витребування доказів : інформації з ГУ НП України в Київській області по факту звернення до підрозділів ГУ НП в Київській області [PERSON] або інших осіб щодо події 18.03.2016 року, а також інформації від ФОП [PERSON] стосовно виконання робіт водієм [PERSON] за змінним графіком за березень 2016 року залишено без задоволення; - заяву відповідача [PERSON] про виклик свідків від 24.04.2018 року задоволено частково щодо виклику свідків: [PERSON], місце проживання: [INFO]; [PERSON], місце проживання: [INFO], [PERSON], місце роботи: Бориспільський ВП ГУ НП України в Київській області, м.Бориспіль вул.С.Камінського, 4; [PERSON], місце проживання: [INFO]. - в задоволенні клопотання [PERSON] про виклик для допиту в якості свідка [PERSON] відмовлено; - клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів від 24.04.2018 року задоволено та витребувано: у Київського обласного центру експертної медичної допомоги та медицини катастроф (04107, м.Київ, вул.Баггоовутівська, 1) належним чином завірені копії карти виклику та карти виїзду бригади швидкої медичної допомоги о 22.16 год. 18.03.2016 року на перехрестя вулиць Броварської та Київський шлях м.Бориспіль; у Бориспільського ВП ГУ НП у Київській області (08300, м.Бориспіль, вул.С.Камінського, 4) копій матеріалів перевірки по факту звернення до Бориспільської ЦРЛ [PERSON] 18.03.2018 та висновку о/у СКР Бориспільського ВП ГУ НП у Київській області [PERSON] Від допиту свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні 06.11.2018 року відмовилась, в звязку з чим суд визнав недоцільним їх повторний виклик (а.с.189). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] повністю підтримав первісний позов, підтверджує викладені в позовній заяві обставини, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Зазначив, що заявлені зустрічні позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, вважає, що факт укладення договору позики підтверджується належним і допустимими доказом розпискою [PERSON], складеною власноручно, а заявлену вимоги щодо визнання розписки недійсною неналежним способом захисту, оскільки сам договір позики , в тому числі з підстав безгрошовості, відповідачем не оспорюється. Вважає, що викладені в зустрічній позовній заяві обставини щодо дорожньо-транспортної пригоди за участі водія [PERSON] не впливають на зміст правовідносин, що виникли з приводу укладеного договору позики. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] підтримала зустрічні позовні вимоги, позов [PERSON] не визнала, повністю підтвердила викладені в зустрічній позовній заяві доводи. Вважає, що позивачем не доведено факт укладення договору позики, в тому числі коли та за яких обставин були передані кошти відповідачу позивачем. Вона наполягає, що кошти [PERSON] отримав від чоловіка позивача та співвідповідача за зустрічним позовом [PERSON] з метою передачі їх громадянці [PERSON] за заподіяну їй шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яку мала відшкодовувати ФОП [PERSON], а розписка була складена відповідачем під впливом обставин та [PERSON], тому має бути визнана недійсною Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання не зявився, по час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву, про розгляд справи у його відсутність, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити (а.с.119). Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що первісний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити, з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Частиною 6 ст.81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14 та від 24.02.2016 у справі № 6-50цс16, а також у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 (справа №613/919/16-ц). Згідно з вимогами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У судовому засіданні встановлено, що 19.03.2016 відповідачем за первісним позовом [PERSON] була власноручно складена розписка, в якій зазначено таке: «Розписка. Дана мною [PERSON] про те, що я взяв у борг у [PERSON] десять тисяч гривнів. І зобовязуюсь повернути до 19.04.2016 р.» (а.с.4). Факт складання вказаної розписки та факт отримання коштів відповідачем за первісним позовом не оспорюється. Однак, [PERSON] за змістом зустрічного позову, а також його представник [PERSON] в судовому засіданні, стверджували, що зазначену розписку відповідач складав внаслідок застосування психологічного, психічного, економічного і фізичного насильства з боку відповідачів, під психічним тиском [PERSON], від якого і отримував кошти. Кошти від [PERSON] не отримував, у звязку з чим вважав, що розписка повинна бути визнана недійсною, а договір позики неукладеним. Також [PERSON] з даного приводу подав до суду зустрічний позов. Відповідно до ч.2 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Крім того, ч.1 ст.1051 ЦК України визначено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. У судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом [PERSON] від допиту свідків, яких вона просила викликати, відмовилася. Згідно з вимогами ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. У судовому засідання не здобуто належних та допустимих доказів того, що з боку [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] під час укладення договору позики та складення розписки від 19.03.2016 було застосовано психічне чи інше насильство. Не здобуто в судовому засіданні, що вчинення [PERSON] правочину отримання позики від [PERSON] було вчинено проти його справжньої волі. Також судом у судовому засіданні дослідженні: трудовий договір від 01.06.2015, укладений між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] (а.с.29, 73), розписка [PERSON] та [PERSON] від 19.03.2016, надана [PERSON] (а.с.30, 74), Протоколи перевірки технічного стану транспортного засобу №\~00514-00409-15 від 17.09.2015 (а.с.31, 76) та №\~00514-0090-16 від 22.03.2016 (а.с.33, 77), поліси обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 18.09.2015 (а.с.32, 78) та від 22.03.2016 (а.с.34, 79), карту виклику швидкої медичної допомоги для надання медичної допомоги [PERSON] (а.с.151), карту виїзду швидкої медичної допомоги для надання медичної допомоги [PERSON] (а.с.150), висновок Бориспільського відділу поліції ГУ НП в Київській області за матеріалами перевірки ЄО\~№\~4188 від 18.03.2016 (а.с.114), лист Бориспільського відділу поліції ГУ НП в Київській області №15511 від 20.09.2017 (а.с.36), витяг з кримінального провадження №\~12017110100002136 від 28.09.2017 (а.с.37), лист Слідчого управління ГУ НП в Київській області №\~М-538/109/24/28-18 від 14.06.2018 (а.с.152). Дані документи не відносяться до предмета спору за первісним та за зустрічним позовами, ніяким чином не підтверджують і не спростовують доводи сторін. Аргументи відповідача за первісним позовом, що зазначені документи є підтвердженням вчинення щодо нього насильства та вчинення ним правочину поза його волею, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Наявність трудового спору між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON], не відноситься до предмета спору у даній справі як за первісним, так і за зустрічним позовами. Також такий спір не вказує на вчинення з боку [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] будь-якого насильства чи тиску, зокрема, під час укладення договору позики та складення розписки від 19.03.2016. Можливі порушення правил пасажирських перевезень фізичною особою-підприємцем [PERSON], на які посилається позивач за зустрічним позовом, не підтверджують вчинення щодо нього фізичного чи психічного тиску, а також укладення правочину поза його волею. Тому суд не враховує аргументи позивача за зустрічним позовом в цій частині та, відповідно, не враховує докази, надані [PERSON] на їх підтвердження. Суд також звертає увагу, що надана відповідачем за первісним позовом [PERSON] та його представником розписка , складена від імені [PERSON] та [PERSON], датована 19.03.2016 (а.с.188), не містить підтвердження отримання ними від [PERSON] зазначених ним 10000 гривень компенсації за заподіяну шкоду. Крім того, сам факт написання такої розписки на імя [PERSON] спростовує твердження відповідача, що не він, а перевізник [PERSON] намагалась у такий спосіб уникнути відповідальності за заподіяння тілесних ушкоджень пішоходу [PERSON], оскільки відсутність вини володільця джерела підвищеної небезпеки не звільняє його від цивільної відповідальності за завдану шкоду. Та зазначає, що цільове призначення отриманих за договором позики грошових коштів, не є істотною умовою договору, а отже не є суттєвою обставиною, яка може вплинути на зміст правовідносин, що виникають на підставі правочину, який передбачає отримання позичальником у власність грошових коштів за умови обовязкового повернення позикодавцю такої самої суми коштів (боржником). І складена відповідачем [PERSON] власноручно боргова розписка (а.с.4) дозволяє суду встановити наявність таких правовідносин, оскільки підтверджую, як факт отримання коштів [PERSON] від [PERSON], так і взяті [PERSON] зобовязання з повернення цих коштів, про що свідчать використані засоби мовлення: «взяв у борг», «зобовязуюсь повернути». При цьому заперечення відповідача, що розписка не містить обовязку повернення саме грошей, є надуманими та безпідставними, оскільки зміст складеної [PERSON] розписки не дозволяє її тлумачити в інший спосіб, як взятий ним на себе обовязок повернути саме отримані у борг від [PERSON] 10000 гривень: «Розписка. Дана мною [PERSON] про те, що я взяв у борг у [PERSON] десять тисяч гривнів. І зобовязуюсь повернути до 19.04.2016 р.» (а.с.4). Згідно ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За змістом ч.1, 2 ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобовязанні має право вимагати доказів того, що обовязок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непредявлення такої вимоги. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з твердженнями позивача, відповідач у встановлений строк, до 19.04.2016, не виконав своє грошове зобовязання. Будь-яких належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт погашення боргу перед позивачем, відповідачем за первісним позовом не надано. Отже, первісний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики з урахуванням інфляції та 3% річних підлягає задоволенню. При цьому суд враховує, що наведений позивачем рахунок інфляційних збитків за вказаний позивачем період з 19.04.2017- 31.10.2017 року становить 730грн.21 коп.(10000грн.х107,3% (скупний індекс інфляції за період квітень-жовтень 2017 року)-10000грн.=730грн.21 коп.), а 3% річних за вказаний позивачем період з 19.04.2017 по 20.11.2017 року становить 177грн.(10000грн./365днів х 215 днів прострочення х0,03=177грн.) Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання факту не укладення договору позики між [PERSON] та фізичними особами [PERSON] і [PERSON], визнання недійсною боргової розписки [PERSON], складену 19.03.2016 на імя [PERSON] слід залишити без задоволення. Стягнення витрат на правничу допомогу за первісним позовом не підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 ст.137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у цивільній справі № 372/1010/16-ц. [PERSON] та її представником не надано суду договору на правову допомогу, акта прийому-передачі наданих послуг, платіжних документів про оплату таких послуг, розрахунку таких витрат. Відсутність вказаних документів вказує на недоведеність позивачем за первісним позовом здійснення витрат на правову допомогу, а тому у стягненні з відповідача за первісним позовом [PERSON] на користь [PERSON] слід відмовити. Квитанція №749829 від 17.11.2017 за формою ПО-Д2, яка надана на підтвердження витрат на надання правничої допомоги, не є таким належним і достатнім доказом. В цьому звязку, суд також звертає увагу, що відповідно до Інструкції по використанню форм документів суворої звітності, що застосовуються для оформлення замовлень та розрахунків із споживачами за побутові послуги, затвердженої Наказом Укрсоюзсервісу від 29.09.1995 №\~8 квитанції за формами ПО-Д2 видаються під час побутового обслуговування за надання дрібних та невиробничих послуг. Таким чином дана квитанція є неналежним підтвердженням сплати витрат на правничу допомогу. Отже позивачем за первісним позовом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу. За змістом ст.141 ЦПК України з відповідача за первісним позовом [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 640,00 гривень (а.с.1), а судові витрати за зустрічним позовом на користь [PERSON] з [PERSON] та [PERSON] стягненню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial