Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

20.12.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Зелений Парк» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, суми середнього заробітку за час затримки виплати та моральної шкоди. В обґрунтування позову вказував, що з вересня 2012 року по 22.02.2013 року він працював у ТОВ «Зелений Парк», що фактично знаходиться в м. Славута Хмельницької області, вул. Б. Хмельницького, 146. Його було звільнено з роботи, але при звільненні йому не повернули трудової книжки, не ознайомили з наказом про звільнення, не повідомили суми належні йому до виплати при звільненні. Вказує, що йому не виплачено заробітну плату за останній місяць роботи, тобто за лютий 2013 року. Вважає, що відповідач умисно не бажав провести йому оплату заборгованої заробітної плати повністю та вчасно. Вказує, що внаслідок неправомірних дій відповідача йому було заподіяно моральну шкоду, яка виражалася в відчутті ним психологічного дискомфорту, відчутті приниження та яку він оцінює в 1000 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість з виплати заробітної плати, суми середнього заробітку за час затримки виплати та моральну шкоду. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позову та на спростування доводів позивача надав суду письмові докази. Заслухавши доводи сторін, дослідивши письмові докази по справі, здійснивши системний аналіз правових норм, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] по 01 березня 2013 року працював токарем шостого розряду в ТОВ «Зелений Парк», що знаходиться за юридичною адресою: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 119 та фактично здійснює свою господарську діяльність за адресою: м. Славута Хмельницької області, вул. Б. Хмельницького, 144. 01 березня 2013 року позивача звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин, що підтверджується наказом №13-К від 01.03.2013. Відсутність позивача на робочому місці з 25.02.2013 по 28.02.2013 включно підтверджується довідками про його відсутність на роботі та актами про відсутність на роботі (арк. 21-28). 01.03.2013 позивач відмовився отримати трудову книжку та ознайомитися з наказом про звільнення, про що складено відповідні акти (арк.. 30, 31). Крім того, позивачу 01.03.2013 та 29.03.2013 рекомендованими листами надсилались повідомлення про необхідність зявитися до відділу кадрів ТОВ «Зелений Парк» для отримання трудової книжки, що підтверджується належним чином завіреними копіями цих повідомлень та копіями поштових квитанцій про їх надсилання позивачу. Таким чином наведені вище докази спростовують доводи позивача про те, що він не знав у звязку із чин його звільнили та йому не видали протиправно трудову книжку. Крім того, позивач в судовому засіданні наполягав, що з ним не провели розрахунок при звільненні, чим порушили ст. 116 КЗпП України. Проте, суд вважає такі доводи позивача безпідставними виходячи з наступного. Згідно зі ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (ст. 116 КЗпП України). Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З наведеного видно, що умовою проведення виплати працівнику, який у день звільнення не працював є предявлення вимоги про розрахунок. Доказів предявлення вимоги про розрахунок позивач суду не надав. Більше того вказав в своїх поясненнях, що в бухгалтерію підприємства не звертався з такою вимогою. Крім того на підприємстві був тільки 01.03.2013 коли відмовився отримати трудову книжку та в березні 2014 коли отримував довідку про розмір середньоденної заробітної плати. Свідок [PERSON], яка на момент звільнення позивача працювала головним бухгалтером підприємства повідомила, що позивач за заробітною платою в бухгалтерію не звертався, заяв на отримання коштів іншим шляхом не надавав, за трудовою книжкою не приходив. У звязку із наведеним, заробітна плата була направлена позивачу грошовим переказом 29.11.2013, що стверджується відповідною квитанцією та відомістю про нарахування заробітної плати (арк..37,38). Також свідок пояснила що у відомості замість позивача розписалася бухгалтер [PERSON] у звязку із тим, що позивач на підприємство для отримання коштів не прибував. Свідок [PERSON], яка на момент звільнення позивача працювала начальником відділу кадрів, підтвердила той факт, що [PERSON] відмовився від отримання трудової книжки, про що складено відповідний акт. Свідок зі сторони позивача [PERSON], який працював разом із позивачем вказав у судовому засіданні, що з 22.03.2013 працівників на підприємство не пускали у звязку із його закриттям, проте зазначив, що не пускали до цехів підприємства, а до адміністративного будинку підприємства доступ був. Сам він у березні 2013 звільнений і на початку квітня з ним провели розрахунок. Таким чином дані свідчення спростовують покази позивача про те, що він не міг отримати свою трудову книжку та заробітну платню при звільненні з роботи у звязку із закриттям доступу до підприємства. Предмет спору не є законність звільнення позивача з роботи, тому оцінку, щодо законності та підстав звільнення позивача суд надавати не може. Вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ч. 1\~ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Щодо поданої в судовому засіданні заяви представника відповідача про відмову у задоволенні позову у звязку із пропуском строків звернення до суду передбачених ст.. 233 КЗпП України, суд зазначає наступне. Частиною 2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Більше того, Конституційний Суд України у своєму рішенні №8-рп-2013 від 15.10.2013 зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується жодним терміном звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право відповідно до умов трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснено роботодавцем нарахування таких виплат. Таким чином строки позовної давності до заявлених спірних відносин застосовуватися не можуть. Враховуючи наведене вище та оцінюючи зібрані докази у сукупності суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову та правомірність дій відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed