Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

20 червня 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця») про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку, посилаючись на наступні обставини. В період з 08 липня 2016 року по 19 травня 2017 року [PERSON] працювала на посаді телефоніста міжміського телефонного зв'язку 1 класу у виробничому підрозділі «Донецька дистанція зв'язку» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Після чого, вона був звільнена за угодою сторін на підставі ст.36 п.1 КЗпП України. На день її звільнення, [PERSON] була нарахована, однак, не була сплачена заробітна плата за березень 2017 року у сумі 3211,33 грн., за квітень 2017 року у сумі 1953,82 грн., за травень 2017 року у сумі 7297,37грн. При цьому, за березень 2017 року їй був виплачений аванс 1550,00 грн. На загальну суму - 10912,52 грн. Також позивач зазначає про відсутність нарахування їй компенсації за невикористану відпустку, а також просить суд стягнути на її користь з відповідача середній заробіток за період затримки розрахунку - з 20.05.2017р. по день фактичного розрахунку. 21 червня 2018 року у справі було постановлено ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач [PERSON], будучи належним чином сповіщеною про час та дату розгляду справи, до зали суду не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, на задоволенні позовних вимог наполягала. Надала відповідь на відзив відповідача. Представник відповідача - Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» Арсентьєв Е.Г., присутній у судовому засіданні, не погодився з вимогами позивача у повному обсягу, надав суду відзив на позов, долучений до матеріалів провадження. Вважає, що його підприємство підпадає під дію терміну - «дія непереборної сили» у зв'язку із виходом з під контролю управління виробничих потужностей, що перебувають на території м. Донецьк та м. Ясинувата, тому підприємство не має можливості остаточного розрахунку із своїми працівниками. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог, надав додаткові письмові пояснення, долучені до матеріалів провадження. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст.81 ЦПК України кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ст. 263 ч.5 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON], з 08.07.2016 року по 19.05.2017 року, перебувала із відповідачем ПАТ «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Донецька дистанція зв'язку» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» у трудових відносинах, працюючи на посаді телефоніста, що підтверджується змістом її трудової книжки (а.с.12-14). Під час роботи, [PERSON] була нарахована, однак, не була сплачена заробітна плата за березень 2017 року у сумі 3211,33 грн., за квітень 2017 року у сумі 1953,82 грн., за травень 2017 року у сумі 7297,37грн. При цьому, за березень 2017 року їй був виплачений аванс 1550,00 грн. На загальну суму - 10912,52 грн. На підтвердження своїх доводів про належний розрахунок суми заборгованості, позивачем надано письмові розрахункові листи СП «ДДЗП» філії «Дон.зал.» ПАТ УЗ за період - березень-травень 2017р. (а.с.9-11). Згідно ч.1 ст. 115 КЗпП, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідач в порушення положень ст. 115 КЗпІІ, проводив виплату заробітної плати не в повному обсязі. При звільненні з Підприємства з ним не був проведений повний розрахунок, хоча законодавством про працю передбачений чіткий порядок розрахунку при звільненні. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться вдень звільнення. Згідно ст. 117 КЗпП України у випадку невиплати з вини власника або уповноваженого нам органа належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України при відсутності суперечки про їхній розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за увесь час затримки по день фактичного розрахунку. Підставою відповідальності власника, відповідно до ст.. 117 КЗпП, якою позивач обґрунтовував свої вимоги, є склад правопорушення, який включає два юридичних факта: порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника. У судовому засіданні був встановлений факт несплати заробітної плати позивачу та вина у цьому ПАТ «Українська залізниця». Суд критично оцінює посилання представника відповідача на існування «непереборної сили», яка унеможливила здійснити розрахунок з [PERSON], оскільки така позиція повністю спростовується вивченими доказами у справі - наявність належним чином заповненої трудової книжки позивачки - із зазначенням наказів про прийняття на роботу та її звільнення з роботи, скріплена печаткою підприємства. Наявність роздрукованих розрахункових листів, виданих позивачці, яка використала їх як доказ наявної заборгованості із заробітної плати - свідчить та розцінюється судом як обізнаність підприємства відповідача про існуючий обов'язок розрахунку та його невиконання, що тягне за собою відповідне правове відшкодування у вигляді нарахування середнього заробітку. Посилання відповідача, при цьому, на висновок Торгово-промислової палати Україна від 16.01.2018 року про форс мажорні обставини - суд вважає безпідставними, оскільки вказана Торгово-промислова палата є недержавною, самоврядною організацією, яка не може припинити чи відмінити дію законів України. Таким чином, з вказаного підприємства відповідача на користь позивача підлягають стягненню як сума заборгованості 10912,52 грн. так й середній заробіток. Відповідно до «Порядку нарахування середньої заробітної плати», яке затверджене постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи. Відповідно до наданої суду довідки, середня заробітна плата [PERSON] склала: -за березень 2017 р.- 3211,33 грн. -за квітень 2017 р.- 1953,82 грн. Суму заробітної плати за два місяці слід поділити на суму відпрацьованих робочих днів за цей період = (3211,33 +1953,82) / (17+21) = 135,93 грн., та це є сума її середньоденного заробітку. З часу її звільнення і до моменту розгляду справи судом, кількість робочих днів (при п»ятиденній робочій неділі, оскільки відомості про іншій графік роботи позивачки суду не надано) складає 509, тому суд вважає, що з відповідача - слід стягнути середній заробіток [PERSON] у розмірі 69 188,37 грн. із розрахунку 135,93 грн.(середньоденний заробіток) х на 509 робочих днів за період з 20.05.2017 року по 27.11.2018 року = 69 188,37 грн. Позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення на її користь з відповідача грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку - не підтверджені будь-якими доказами, не визначені самою позивачкою навіть періодом відпустки, у зв»язку із чим суд вважає їх необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial