Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

19 лютого 2021 року, [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який в подальшому, 07.07.2021 р. був зменшений її представником за ордером адвокатом Бєлосевичем О.Б., та в остаточній редакції якого від 07.07.2021 р. просила суд, визнати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 67,5 кв.м, житловою 35,6 кв.м об`єктом спільної сумісної власності подружжя її та відповідача, визнати за нею та відповідачем право власності по 1/2 частці за кожним на вищевказану квартиру, стягнувши з відповідача на свою користь суму понесених судових витрат, мотивуючи це придбанням спірної квартири у 2015 р. в період шлюбу сторін за спільні кошти подружжя, хоча реєстрація спірної квартири була проведена на ім`я відповідача, шлюб з яким був розірваний рішенням Київського райсуду м. Одеси від 18.01.2018 р., яке набрало законної сили 20.02.2018 р. В судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали свої зменшені позовні вимоги, які просили задовольнити. Представник відповідач як в судовому засіданні, так і в письмову відзиві на позов, не визнав позов повністю, вказуючи, що спірна квартира хоча і була придбана в період шлюбу сторін, шляхом укладання між відповідачем та ТОВ «Руніком Стройінвест» договору купівлі-продажу майнових прав № Р288 від 20.12.2013 р., однак за особисті кошти відповідача, які він, в силу фінансової неспроможності молодої сім`ї, особисто, в період з жовтня по грудень 2013 р. отримував, шляхом грошових переказів через різні фінансові установи від своїх родичів - тітки [PERSON] та її чоловіка [PERSON] , які є громадянами РФ, де постійно проживають, які за вказаний період безготівково перерахували через банки [PERSON] грошову суму у розмірі 46030 дол. США (еквівалент 367917,79 грн.) та у грудні 2013 р. отримав особисто готівкою від чоловіка своєї тітки [PERSON] , під час його перебування в м. Одесі грошову суму у розмірі 3000 дол. США та 2000 Євро, посилаючись на документальні докази (квитанції) АТ КБ «ПриватБанк», АТ «Фінростбанк», АТ «Банк «Восток» та через системи міжнародних переказів «PrivatMoneyRU», «Аверс» та «Золотая Корона». Також, представник відповідача наполягав, що вищевказаних коштів, отриманих відповідачем від своїх родичів вистачило не тільки на придбання спірної квартири за вищевказаною адресою, але й для здійснення ремонту у вказаній квартирі для її подальшого проживання, посилаючись при цьому на письмову розписку позивачки від 18.12.2013 р., в якій вона особисто, діючи добровільно, перебуваючи у здоровому умі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки даної розписки, попередньо ознайомившись з вимогами цивільного та сімейного законодавства, без будь-якого примусу, фізичного чи психічного насилля, або будь-яких погроз заявила, що майно (квартира), придбана її чоловіком за час їхнього шлюбу за кошти, належні особисто чоловікові, що підтверджується грошовими переказами його родичів з Росії по батьківській лінії та розуміючи, що вказане майно не є спільно набутим майном подружжя і буде використовуватися сім`єю, а також підтвердила у розписці, що її чоловік може розпоряджатися даним майном (квартирою) без її відома (згоди), так як воно не є спільно набутим майном і не придбавалося за спільні кошти подружжя. Крім цього, представник відповідача наполягав на тому, що спільний загальний бюджет сім`ї сторін з 2009 р. по 2013 р. складав 132891,72 грн., яких вочевидь не вистачало б на придбання спірної квартири, вартість якої згідно п.п. 5.1,5.2 договору купівлі-продажу майнових прав № Р288 від 20.12.2013 р., укладеного між відповідачем та ТОВ «Руніком Стройінвест» становила 396600 грн., що станом на 20.12.2013 р. за офіційним курсом НБУ (7,993 грн. за 1 дол. США) було еквівалентно 49618,42 дол. США, які були сплачені особисто відповідачем на рахунок ТОВ «Руніком Стройінвест» трьома квитанціями від 20.12.2013 р., 24.12.2013 р. та 26.12.2103 р., копії яких були ним надані до письмового відзиву на позов, а також, просив суд, застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності для позовних вимог про поділ майна подружжя, пропущений позивачкою з неповажних причин з посиланням на Постанову ВС № 357/14932/18 від 18 листопада 2020 р., в якій ВС дійшов висновків, що вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Визначення початку відліку позовної давності міститься в ст. 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач має також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Таким чином, пропущення позовної давності (встановленого законом строку на звернення до суду), за відсутності доказів про поважність причин пропуску якого, є підставою для відмови в позові, якщо особа не доведе, що про порушення права вона довідалася або могла довідатися в межах строку позовної давності, звернувши увагу на правові наслідки наявності або відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям. Заслухавши доводи та пояснення позивачки та представників сторін по справі дослідивши матеріали справи та додатково надані письмові докази, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення - його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі № 6-1587цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як підкреслив Верховний Суд - придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам собою факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя (Постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19). Відповідно до ст. 3 СК України - сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Статтею 74 СК України передбачено - якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Правова позиція ВСУ у справі № 6-1568цс16 від 07.12.2016 року: належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно - не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу - не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. З Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16 слідує, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є - особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу - не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ст. 65 СК України). Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України. Стаття 3 ЦК України передбачає - загальними засадами цивільного законодавства є : 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно із ст. 202 ЦК України - правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін. Статтею 204 ЦК України передбачено - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Умовами ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину. Частина 1 п. 3 ст. 208 ЦК України зазначають - у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Стаття 209 ЦК України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу. Статтями 627-629,638,639,640 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу - сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір - є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є : умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми. договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії - договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном - вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Пунктами 24,29,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Суд встановив, що шлюб між сторонами укладений 19.06.2009 р. Київським ВРАЦС ОМУЮ (актовий запис № 475), в якому у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] - був розірваний рішенням Київського райсуду м. Одеси від 18.01.2018 р., яке набрало законної сили 20.02.2018 р. (т. 1 а.с. 11-14). Рішенням Київського райсуду м. Одеси від 13.07.2020 р., яке набрало законно сили 07.08.2020 р. з відповідача на користь позивачки на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] були стягнути аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2318 грн. щомісячно, починаючи з дати подачі позову до суду 12.06.2020 р. і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] , але не менше 50% прожитковоо мінімуму для дитини відповідного віку (т. 1 а.с. 15-16). Суд встановив і це підтверджується матеріалами справи (документальними доказами), оригінали яких були надані суду представником відповідача та оглянуті судом в судовому засіданні, що 20.12.2013 р. відповідач уклав з ТОВ «Руніком Стройінвест» договір купівлі-продажу майнових прав, предметом якого було придбання в майбутньому у власність спірної квартири (т. 1 а.с. 114-120). Згідно п.п. 5.1,5.2 договору вартість квартири складала 396600 грн., що станом на 20.12.2013 р. за офіційним курсом НБУ (7,993 грн. - 1 дол. США) становило 49618,42 доларів США. Зазначену у договорі суму відповідач сплатив ТОВ «Руніком Стройінвест2 за трьома квитанціями від 20.12.2013 р., 24.12.2013 р. та 26.12.2013 р. (т. 1 а.с. 121-122). 20.10.2015 р. - відповідач на своє ім`я отримав свідоцтво про право власності (індексний номер : 45905501) на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 67,5 кв.м, житловою 35,6 кв.м (т. 1 а.с. 123). З наданих відомостей про свої доходи вбачається, що з 2009 по 2013 р.р., позивачка отримала дохід у розмірі 79308,09 грн. (т. 1 а.с. 19-25). За той же період відповідач отримав 53583,63 грн. (т. 1 а.с. 111-113). Отже, загальний бюджет подружжя позивачки та відповідача з 2009 по 2013 рр. склав 79308,09 грн. + 53583,63 грн. = 132891,72 грн. В судових засіданнях, ні позивачка, ні її представник не змогли пояснити суду, яким чином при загальному бюджеті сім`ї у розмірі 132891,72 грн., з яких подружжя утримували себе та спільну дитину, подружжям була придбана квартира вартістю 396600 грн. З пояснень представника відповідача вбачається, що останній фактично припинивши шлюбні відносини з позивачкою ще до офіційного розірвання шлюбу, не маючи коштів на придбання власного житла, винаймаючи при цьому житло, після фактичного припинення шлюбних відносин з позивачкою, звернувся за грошовою допомогою до своїх родичів - подружжя [PERSON] , тітки [PERSON] та її чоловіка [PERSON] , які постійно проживають у Російській Федерації, та між якими та батьком відповідача [PERSON] була домовленість стосовно того, що останній буде доглядати їх пристарілу матір - [PERSON] , яка мешкала на території України, а за це родина [PERSON] придбає відповідачу квартиру, маючи задовільний майновий стан (т. 1 а.с. 124-130,148-149). На виконання вищевказаної усної домовленості дядько відповідача [PERSON] та його тітка [PERSON] протягом жовтня - грудня 2013 р., тобто - безпосередньо перед придбанням відповідачем майнових прав на спірну квартиру, перерахували на банківські рахунки відповідача з Російської Федерації 46030 дол. США 15-ю окремими платежами через різні банківські установи АТ КБ «ПриватБанк», АТ «Фінростбанк», АТ «Банк «Восток», НС «Банк» та через системи міжнародних переказів «PrivatMoneyRU», «Аверс» та «Золотая Корона», оскільки єдиним платежем таку суму перевести було неможливо, що підтверджується копіями платіжних квитанцій, оригінали яких були надані представником відповідача та оглянуті судом в судовому засіданні (т. 1 а.с. 131-146). Крім цього, у грудні 2013 р. дядько відповідача [PERSON] перебуваючи в м. Одесі, був присутній безпосередньо при придбанні майнових прав на квартиру, передавши готівкою особисто відповідачу ще 3000 дол. США та 2000 Євро, а разом - 10230 грн., що підтверджується квитанцією про здійснення особисто [PERSON] валютообмінної операції на цю суму безпосередньо у м. Одесі (т. 1 а.с. 147). Таким чином, родина [PERSON] надали відповідачу грошові кошти на придбання та ремонт спірної квартири у сумі : 367917,79 грн. + 10230 грн. = 378147,79 грн. при вартості квартири згідно договору 396600 грн. Однак, на решту 18452,21 грн., як показав представник відповідача, у останнього за давністю подій не збереглися квитанції. За приписами ст. 44 Закону України «Про міжнародне приватне право» у разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору, застосовується право відповідно до частин другої і третьої статті 32 цього Закону, при цьому стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту договору, є дарувальник - за договором дарування. Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 32 цього Закону - у разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв`язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов`язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження. Так само і відповідно до ст. 39 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах 1993 року форма угоди визначається за законодавством місця її здійснення. Таким чином, з огляду на зазначені норми Закну , на думку суду, до грошових відносин між відповідачем з його родичами родиною [PERSON] (громадян РФ), можливе застосування приписів ст. 574 ЦК РФ, яка допускає укладення договору дарування грошових коштів (які цивільним правом РФ відносяться до рухомого майна) в усній формі. Суд з`ясував, що оскільки позивачка, будучи дружиною відповідача, була добре обізнана з зазначеними вище обставинами - 18.12.2013 р., тобто, за 2 дні до укладення відповідачем договору купівлі-продажу майнових прав, вона особисто склала, підписала та передала відповідачу розписку, в якій вона діючи добровільно, перебуваючи у здоровому умі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки даної розписки, попередньо ознайомившись з вимогами цивільного та сімейного законодавства, без будь-якого примусу, фізичного чи психічного насилля, або будь-яких погроз заявила, що майно (квартира), придбана її чоловіком за час їхнього шлюбу за кошти, належні особисто чоловікові, що підтверджується грошовими переказами його родичів з Росії по батьківській лінії та розуміючи, що вказане майно не є спільно набутим майном подружжя і буде використовуватися сім`єю, а також підтвердила у розписці, що її чоловік може розпоряджатися даним майном (квартирою) без її відома (згоди), так як воно не є спільно набутим майном і не придбавалося за спільні кошти подружжя (т. 1 а.с. 150-151). Оригінал вищевказаної письмової розписки був наданий в судове засідання представником відповідача, оглянутий судом у присутності позивачки, яка підтвердила дійсність вказаної розписки, яку вона особиста склала та підписала з приводу спірної квартири [ADDRESS] , загальною площею 67,5 кв.м, житловою 35,6 кв.м, однак пояснивши суду, що склала її нібито під примусом відповідача та погроз з його боку на її адресу, а тому побоюючись настання тяжких обставин та наслідків, які не змогла довести суду, вона начебто склала вказану розписку не 18.12.2013 р., тобто за 2 дні укладення вищевказаного договору купівлі-продажу майнових прав між відповідачем та ТОВ «Руніком Стройінвест» № Р288 від 20.12.2013 р., а «заднім» числом, незадовго до ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу між нею та відповідачем. При чому, на запитання представника відповідача та суду щодо необхідності її звернення до правоохоронних органів з приводу погроз своєму життю з боку відповідача, позивачка пояснила, що не зверталась до будь-яких правоохоронних органів з відповідною заявою, так як побоювалась помсти з боку відповідача, не надавши суду жодних належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 76-81 ЦПК України подібних погроз, тиску з боку відповідача чи під збігом тяжких для неї обставин, зумовлених написанням позивачкою вказаної письмової розписки, про які вона згадала в судовому засіданні, не вказуючи про ці обставини ні у своєму позові, ні у письмовій відповіді на відзив, а тому суд вважає вказані твердження хибними та безпідставними та бере до уваги вищевказаний доказ (письмову розписку), який вважає допустимим доказом по справі. Суд звертає увагу на той факт, що у вказаній письмовій розписці, позивачка не просто вказала статус спірної квартири як особистої власності чоловіка, а послалася на конкретні обставини, з яким пов`язаний саме такий правовий статус цього майна, тобто послалася як на джерела придбання спірної квартири за рахунок родичів відповідача, так і на осіб, які надали відповідні кошти. Також, з мотивувальної частини рішення Київського райсуду м. Одеси від 13.07.2020 р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів вбачається, що спірна квартира [ADDRESS] , загальною площею 67,5 кв.м, житловою 35,6 кв.м - не є сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана за гроші, які надавали його родичі, на підтвердження чого надав суду відповідні квитанції (т. 1 а.с. 16). Судом було встановлено, що подружжя [PERSON] фактично припинило шлюбні відносини до придбання відповідачем спірної квартири. Як зазначається позивачкою у позові та визнається представником відповідача, що шлюб між сторонами був укладений у 2009 р., але згодом їх сімейне життя не склалося і у подальшому шлюб носив лише формальний характер, що було встановлено вказаним вище рішенням Київського райсуду м. Одеси від 18.01.2018 р. по справі № 520/15157/17. Однак, як стверджує представник відповідача, шлюб сторін став носити формальний характер майже відразу після укладення шлюбу, так як після народження дитини у 2009 р., позивачка стала проживати разом зі своєю матір`ю за адресою [ADDRESS] , а відповідач підтримував та підтримує постійне спілкування з позивачкою та своєю донькою, але з 2009 року спільно з нею не проживає, спільне господарство не веде, загального сімейного бюджету не має, що підтверджується довідкою з місця проживання про те, що позивачка з дочкою мешкає за адресою : [ADDRESS] тільки зі своєю матір`ю та братом, довідкою ДНАП ОМР про те, що дочка сторін по справі зареєстрована з 2009 року у квартирі, в який відповідач не проживає, довідкою дошкільного навчального закладу, що дочка сторін по справі з 2012 по 2016 р. фактично мешкала у квартирі за адресою : [ADDRESS] , в який відповідач не проживає та Декларацією про вибір лікаря, де також зазначено, що дочка сторін по справі фактично мешкала у квартирі, в який відповідач не проживає (т. а.с. 153-156). Суд з`ясував, що позивачка у спірній квартирі ніколи не проживала, свою уявну частку у пов`язаних з квартирою витратах ніколи не сплачувала, питаннями щодо утримання спірного майна (сплата комунальних платежів, поточний ремонт квартири, тощо) ніколи не переймалася, так як спірна квартира використовувалась з грудня 2013 р., після проведення ремонтних робіт, виключно для проживання відповідача. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову саме через безпідставність позовних вимог позивачки, враховуючи, що спірна квартира не відноситься до спільно набутого майна подружжя, так як придбана хоча і у шлюбі, однак за особисті кошти відповідача з підстав, описаних вище, а не через пропуск позивачкою строку позовної давності, який на думку суду в даному випадку не застосовується. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). На підставі ч. 9 ст. 158 ЦПК України, якою передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову - підлягають скасуванню заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 22.02.2020 р. у виді накладення арешту на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 67,5 кв.м, житловою 35,6 кв.м (т. 1 а.с. 66-68).

Outcome: dismissed