Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-12 00:00:00

21.01.2016 року ПАТ «ВіЕсБанк» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] загальною площею 65,3 кв.м., що належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рахунок заборгованості за кредитним договором від 07.03.2008 року у розмірі 6 595,98 дол. США. 24.03.2016 р. представник ПАТ «ВіЕсБанк» звернувся до суду з заявою про збільшення позовних вимог, в якій просив звернути стягнення на квартиру №1 (один) в будинку №12 (дванадцять) по вулиці Ю.Липи (колишня вул.Торф'яна) у м.Львові. Квартира складається з трьох житлових кімнат та кухні. Житлова площа 40,1 кв.м., загальна площа 65,3 кв.м., що належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі [PERSON] з реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.05.2008 року, шляхом визначеним статтею 38 Закону України «Про іпотеку», а саме на підставі рішення суду шляхом продажу майна Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк» (79000, м. Львів, вул. Грабовського, 11, pax. № 32002100500 в ЛТУ НБУ м. Львова, МФО 325213, код ЄДРПОУ 19358632) від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі - продажу за ціною визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу, для чого забезпечити право Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» (79000, м.Львів, вул. Грабовського, 11, pax. № 32002100500 в ЛТУ НБУ м. Львова, МФО 325213, код ЄДРПОУ 19358632) щодо всіх повноважень продавця (в тому числі, але не виключно: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь - які документи, довідки, витяги, а також вільного доступу уповноважених представників банку до Предмету іпотеки, тощо) необхідних для здійснення такого продажу, а кошти одержані від реалізації скерувати для задоволення вимог ПАТ «ВіЕс Банк» за Кредитним договором № KF47682 від 07.03.2008 року в розмірі 6 595,98 доларів США (шість тисяч п'ятсот дев'яносто п'ять дол. США 98 центів), що в гривневому еквіваленті становить 155 034,32 гривень (сто п'ятдесят п'ять тисяч тридцять чотири гривні, 32 копійки) та Кредитним договором №KF49531 від 29 травня2008 року в розмірі 25 226,34 дол. СІІІА (двадцять пять тисяч двісті двадцять шість дол. США, 34 центи), що в гривневому еквіваленті становить 683 261,19 грн. (шістсот вісімдесят три тисячі двісті шістдесят одна грн., 19 коп.). Закріпити за Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк» права управителя, щодо: вільного доступу представників управителя та інших осіб визначених управителем до майна, що передано в управління; укладення договорів оренди майна переданого в управління з третіми особами; розпорядження коштами, отриманими за результатами управління майном; укладення договорів відповідального зберігання майна, що передається в управління з третіми особами; представляти інтереси у всіх установах чи підприємствах незалежно від організаційної форми та підпорядкування з питань пов'язаних з замовленням, посвідченням, отриманням необхідних документів (в тому числі у відповідній райдержадміністрації, в органах місцевого самоврядування, в банківських установах, житлово-комунальних органах, в органах державної пожежної охорони, в органах газопостачання, у відповідному структурному підрозділі енергозабезпечувальної установи, в органах зв'язку, водоканалу та інших підприємствах, установах та організаціях) з питань, що стосуються належного здійснення управління майном, передачу в оренду, забезпеченням нерухомого майна електроенергією, водо- та газопостачанням, телефонним зв'язком; здійснювати реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в тому числі але не виключно права власності, інших речових прав, обтяжень речових прав тощо, щодо їх виникнення, припинення, переходу, зміни тощо) підписувати і подавати заяви про надання витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про державну реєстрацію припинення іпотеки та про державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна; володіти, користуватися і розпоряджатися майном у встановлених чинним в Україні законодавством та цим Договором; інші права необхідні для здійснення належного управління майном. Виселити з квартири, що знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Ю.Липи, буд. 12/1 [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Стягнути з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «ВіЕс БАНК» сплачений судовий збір у сумі 12 574,43 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно з кредитним договором № KF 47682 від 07.03.2008 року, ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 19 550, 00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 8,5 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 29.05.2023 року. [PERSON] своїх договірних зобовязань не виконав, а саме заборгував банку кошти в загальній сумі 6 595, 98 дол. США, що еквівалентно 155 034, 32 грн. по курсу НБУ станом на 12.01.2016 р., з яких: 5 196 , 40 доларів США, що еквівалентно 122 138, 08 грн. по курсу НБУ станом на 12.01.2016 р. заборгованість по кредиту; 636, 57 доларів США, що еквівалентно 14 962, 17 грн. по курсу НБУ станом на 12.01.2016 р. заборгованість по відсоткам; 763, 01 доларів США, що еквівалентно 17 934, 07 грн. по курсу НБУ станом на 12.01.2016 р. пеня станом на 12.01.2016 р. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № KF 47682 від 07.03.2008 року між позивачем та [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений іпотечний договір від 07.04.2012 р., посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1718, згідно якого відповідачі надали в заставу нерухоме майно разом з усіма його при належностями, а саме кв. №1 в будинку №12 на вул. [PERSON] (колишня Торфяна) у м.Львові. Квартира складається з трьох житлових кімнат та кухні. Житлова площа 40, 1 кв.м., загальна площа 65, 3 кв.м., що належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі [PERSON] з реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.05.2008 року. Окрім цього, 29.05.2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № KF 47682 від 07.03.2008 року , згідно якого відповідачу було надано кредит в розмірі 23 000, 00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 8,5 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 29.05.2023 року. [PERSON] своїх догорівних зобовязань за даним договором також не виконав та заборгував банку кошти в загальній сумі 25 226, 34 дол. США, що еквівалентно 683 261, 19 грн. по курсу НБУ станом на 02.03.2016 р., з яких: 18 644, 03 доларів США, що еквівалентно 504 977, 82 грн. по курсу НБУ станом на 02.03.2016 р. заборгованість по кредиту; 2 589, 41 доларів США, що еквівалентно 70 134, 76 грн. по курсу НБУ станом на 02.03.2016 р. заборгованість по відсоткам; 3 992, 90 доларів США, що еквівалентно 108 148, 61 грн. по курсу НБУ станом на 02.03.2016 р. пеня станом на 02.03.2016 р. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № KF 49531 від 29.05.2008 року між позивачем та [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений іпотечний договір від 29.05.2008 р., посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №4155, згідно якого відповідачі надали в заставу нерухоме майно разом з усіма його при належностями , а саме [ADDRESS] (колишня Торфяна) у м.Львові. Квартира складається з трьох житлових кімнат та кухні. Житлова площа 40, 1 кв.м., загальна площа 65, 3 кв.м., що належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі [PERSON] з реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.05.2008 року. [PERSON] станом на день подання позовної заяви до суду відповідачами не вико- нано свої зобов'язання, позивач змушений був звернутись до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки виселення відповідачів та стягнення судових витрат по справі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 19.12.2013 року (а.с.42) уточнені позовні вимоги підтримала, покликаючись на обставини, вказані у позовній заяві. Просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON], будучи у суді позов заперечив з підстав, що відсутній належний розрахунок, у нього змінилися життєві обставини, втратив роботу, а тому немає можливості сплачувати кредит. В останнє судове засідання не прибув та не повідомив про причину неявки, а тому суд вважає розгляд справи продовжувати у його відсутності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання повторно не прибули з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлялись про час та місце слухання справи, що стверджується відмітками в журналі реєстрації вихідної кореспонденції та рекомендованим поштовим повідомленням, заперечень на позовну заяву відповідачами до суду подано не було, а тому, суд у відповідності до вимог ст. 169 ЦПК України вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності відповідачів. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до кредитного договору № KF 47682 від 07.03.2008 року, ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 19 550, 00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 8,5 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 29.05.2023 року. Відповідно до кредитного договору № KF 49531 від 29.05.2008 року, ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 23 000, 00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 8,5 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 29.05.2023 року. Пунктами 6.2., 6.3. кредитних договорів № KF 47682 від 07.03.2008 року, № KF 49531 від 29.05.2008 року передбачено за несвоєчасне (неналежне) повернення кредиту або його частини та несвоєчасну (неналежну) сплату процентів за користування кредитом позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня, обрахованої від суми боргу за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно з ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Взятих на себе зобов'язань за кредитним договором № KF 47682 від 07.03.2008 року [PERSON] не виконав, у зв'язку з чим станом на 12.01.2016 року виникла заборгованість по кредиту на загальну суму 6 595, 98 дол. США, що еквівалентно 155 034, 32 грн. по курсу НБУ станом на 12.01.2016 р., з яких: 5 196 , 40 доларів США, що еквівалентно 122 138, 08 грн. по курсу НБУ станом на 12.01.2016 р. заборгованість по кредиту; 636, 57 доларів США, що еквівалентно 14 962, 17 грн. по курсу НБУ станом на 12.01.2016 р. заборгованість по відсоткам; 763, 01 доларів США, що еквівалентно 17 934, 07 грн. по курсу НБУ станом на 12.01.2016 р. пеня станом на 12.01.2016 р. Розмір боргу стверджується копією розгорнутого розрахунку заборгованості станом на 12.01.2016 року. Окрім цього [PERSON] не виконав взятих на себе зобов'язань за кредитним договором № KF 49531 від 29.05.2008 року, у зв'язку з чим станом на 02.03.2016 року виникла заборгованість по кредиту на загальну суму 25 226, 34 дол. США, що еквівалентно 683 261, 19 грн. по курсу НБУ станом на 02.03.2016 р., з яких: 18 644, 03 доларів США, що еквівалентно 504 977, 82 грн. по курсу НБУ станом на 02.03.2016 р. заборгованість по кредиту; 2 589, 41 доларів США, що еквівалентно 70 134, 76 грн. по курсу НБУ станом на 02.03.2016 р. заборгованість по відсоткам; 3 992, 90 доларів США, що еквівалентно 108 148, 61 грн. по курсу НБУ станом на 02.03.2016 р. пеня станом на 02.03.2016 р. Розмір боргу стверджується копією розгорнутого розрахунку заборгованості станом на 02.03.2016 року. Вказані розрахунки складені відповідно до умов кредитного договору та вимог ЦК України. Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 12.04.2016 року задоволено позов про стягнення з відповідача [PERSON] на користь ПАТ «Ві [PERSON]» заборгованості за договором № KF 47682 від 07.03.2008 року та від 29.05.2008 року № KF 47682 від 07.03.2008 року, який утворився станом на 05.10.2015 року. Також судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами між позивачем та [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були укладені іпотечні договори від 07.04.2008 р. посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1718 та від 29.05.2008 р., посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №4155, згідно яких відповідачі надали в заставу нерухоме майно разом з усіма його при належностями , а саме [ADDRESS] (колишня Торфяна) у м.Львові. Квартира складається з трьох житлових кімнат та кухні. Житлова площа 40, 1 кв.м., загальна площа 65, 3 кв.м., що належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі [PERSON] з реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.05.2008 року (а.с.11-20). У зв'язку з порушенням умов кредитних договорів позивач листами № 10-3/21899, № 10-3/21901, № 10-3/21903 від 12.10.2015 р. та №10-3/145, 10-3/146, №10-3/147 від 06.01.2016 року повідомив відповідачів про необхідність повернення суми заборгованості за кредитними договорами й можливість у разі непогашення суми кредиту та відсотків за користування кредитними коштами у визначений строк початку процедури звернення стягнення на заставлене майно й звернення до суду за захистом порушених прав кредитора. Вказана вимога не була виконана й заборгованість за кредитними договорами не була погашена. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностроння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 3гідно з ч. 1 ст. 33 3акону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Положеннями ст. 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Вказані положення, відповідно до ч. 2 ст. 35 цього Закону, не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Статтею 589 ЦК України передбачено, що в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Таким чином, цивільним законодавством України обумовлено, що вибір у даному випадку одного із кількох можливих способів захисту цивільного права залежить від волевиявлення іпотекодержателя. Згідно з ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації; одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про іпотеку» Після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 42 постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Вирішуючи спір, суд також враховує правову позицію Верховного Суду України, яка відображена в Постанові від 27.05.2015 року (справа № 6-61цс15) про те, що виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону «Про іпотеку», судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України дійшли правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Так відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Разом з тим, 07.06.2014 року набув чинності [PERSON] України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до п. 1.1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно та загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Таким чином судом встановлено, що [PERSON] отримав кредит на придбання продукції, для особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника в іноземній валюті, для забезпечення його виконання відповідачі передали в іпотеку квартиру, загальною площею 65,3 кв.м, що знаходиться за адресою м.Львів, вул.. [PERSON]/1. Також спірна квартира використовується як постійне місце проживання відповідачів, інше нерухоме житлове майно відсутнє. Крім того також встановлено, що відповідачі не є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції». У зв'язку з цим слід зазначити, що за своїм змістом [PERSON] України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. [PERSON] України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети, забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України ), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови. Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений вищевказаним законодавчим актом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. [PERSON] вказаний [PERSON] не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Таким чином з урахуванням обставин щодо отримання позичальником кредиту в іноземній валюті, реєстрації і проживання відповідачів у вказаному будинку (предмет іпотеки), загальна площа якого не перевищує 250 кв.м., це нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання відповідачів та відсутності доказів щодо наявності іншого нерухомого житлового майна у відповідачів, суд вважає, що до встановлених судом правовідносин поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Однак, як зазначалося вище, встановлені судом обставини щодо поширення на спірні правовідносини по справі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є перешкодою для задоволення вимоги про звернення стягнення на іпотечне майна, а є підставою для неможливості виконання рішення суду у цій частині протягом дії мораторію. Враховуючи вище наведене оцінюючи допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та закріплення за позивачем права управителя щодо предмету іпотеки повністю знайшли підтвердження в судовому засіданні, є законними, обґрунтованими і підлягають задоволенню. В той же час виконання рішення про звернення на предмет іпотеки слід визнати таким, що на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Вирішуючи заявлені позовні вимоги в частині виселення відповідачів, суд виходить з наступного. Так, за змістом ч.ч. 1, 2 ст. 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком випадків, зазначених у відповідному житловому законодавстві. Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням ч. 2ст. 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки (правова позиція Верховного Суду України висловлена у постанові від 09.09.2015 року в справі № 6-455цс15). За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом зазначених вище норм особам, які виселяються із жилого приміщення - предмета іпотеки у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Як вже було згадано, що предмет іпотеки який належить відповідачам, а саме передана в іпотеку квартира придбана не за рахунок коштів, наданих в кредит. Таким чином судом встановлено, що в іпотеку передано квартиру, яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому суд приходить до висновків про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів з квартири без надання їм іншого постійного житла. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України висловленою у постановах від 18.03.2015 року (справа № 6-39цс15), від 07.10.2015 року (справа № 6-1468цс15), від 30.09.2015 року (справа № 6-1892цс15), від 11.11.2015 року (справа № 6-1630цс15), від 01.07.2015 року (справа № 6-875цс15). Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, а також враховуючи те, що в судовому засіданні встановлено, що в іпотеку передано квартиру, яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів з квартири без надання їм іншого постійного житла у зв'язку з чим в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Розподіл судових витрат слід вирішити на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial