Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

21 листопада 2016 року [PERSON] звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з вказаним позовом до Солончаківської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідно до рішення Солончаківської сільської ради № 23 від 25 лютого 1993 року, між ним та відповідачем 17 березня 1993 року було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,90 га для ведення фермерського господарства, який було посвідчено секретарем виконкому Солончаківської сільської ради. Згідно вказаного договору купівлі-продажу було внесені зміни до Державного акту на право приватної власності на землю, виданого раніше, стосовно площі земельної ділянки. Оскільки вказаний договір, в порушення вимог діючого на той час законодавства, не було посвідчено нотаріально, він не має можливості присвоїти земельній ділянці кадастровий номер. Посилаючись на те, що ним та відповідачем виконані усі умови договору, просив визнати угоду дійсною та визнати за ним право власності на вищевказану земельну ділянку. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив про їх задоволення. Представник відповідача Солончаківської сільської ради Очаківського району Миколаївсьокї області [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі. Підтвердила, що дійсно за договором купівлі-продажу від 17 березня 1993 року Солончаківська сільська рада продала [PERSON] земельну ділянку площею 0,90 га для ведення фермерського господарства, додатково до земельної ділянки, яка була передана йому у приватну власність згідно Державного акту на право приватної власності на землю. [PERSON] у повному обсязі сплатив вартість земельної ділянки. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. Згідно державного акту на право приватної власності на землю від 15 лютого 1993 року, [PERSON] на підставі рішення Солончаківської сільської ради Очаківського району Миколаївської області № 24 від 18 грудня 1992 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 5,7 гектари, розташовану на території Солончаківської сільської ради, для ведення фермерського господарства, що підтверджується копією вказаного державного акту. Рішенням Солончаківської сільської ради Очаківського району Миколаївської області № 23 від 25 лютого 1993 року вирішено продати [PERSON] земельну ділянку площею 0,90 га поблизу його ділянки. 17 березня 1993 року між Солончаківською сільською радою Очаківського району Миколаївської області та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0, 90 га, розташованої на ділянці № 2 в с. Солончаки Очаківського району Миколаївської області, для ведення фермерського господарства, посвідчений секретарем виконкому Солончаківської сільської ради [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 34. За умовами договору позивач сплатив Солончаківській сільській раді повну вартість земельної ділянки в сумі 11232 руб., що підтверджується копією прибуткового касового ордеру від 11 березня 1993 року № 67. До вищевказаного державного акту від 15 лютого 1993 року були внесені зміни щодо придбання [PERSON] земельної ділянки площею 0,90 га. Відповідно ст. 224 ЦК України (1963р.), який діяв на час укладення угоди, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч. 1 ст. 17 Земельного кодексу України (в редакції 1992 року), який діяв на час укладення угоди, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадилася Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Відповідно до ст. 18 Земельного кодексу України (в редакції 1992 року), придбання громадянами у місцевих Рад народних депутатів земельних ділянок у власність для ведення селянського (фермерського) господарства понад площу, що передається безплатно, провадилося за плату в порядку, передбаченому статтею 17 цього Кодексу. Рішення відповідної Ради народних депутатів з цього питання було підставою для укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки з посвідченням у нотаріальному порядку. Договір купівлі-продажу земельної ділянки і документ про оплату вартості землі є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі державного акта на право власності. Однак, вищевказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки, в порушення вимог ст. 18 Земельного кодексу України (в редакції 1992р.), яка передбачала його обовязкове нотаріальне посвідчення, посвідчено секретарем сільської ради. З положень ч. 1 ст. 47 ЦК України (1963 р.) вбачається те, що угода, укладена з порушенням вимог про її обовязкове нотаріальне посвідчення, вважається недійсною. Проте, згідно ч. 2 ст. 47 ЦК України (1963р.), якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати її дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Як зазначено в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Аналізуючи зазначені вище обставини, суд дійшов висновку, що сторонами виконані всі умови договору, позивач тривалий час користується земельною ділянкою, а тому згідно з ч.2 ст.47 ЦК України (1963р.) його позовні вимоги про визнання угоди дійсною та визнання права власності на земельну ділянку є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved