Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

21 лютого 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до КП «Теплопостачання міста Одеси», в якому просив зобов`язати відповідача укласти з ним договір на надання житлово-комунальних послуг, згідно умов п. 2 ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», зобов`язати відповідача зробити перерахунок сплачених ним коштів з 01.01.2018 року, а також стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10000 гривень. Позов обґрунтований такими обставинами. 25.07.2011 року Малиновським районним судом м. Одеси постановлено рішення, яким за позивачем та [PERSON] визнано право власності по 1/2 частці за кожним на квартиру [ADDRESS] . 17.07.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про укладення договору на надання йому житлово-комунальних послуг, а саме на укладення договору про надання централізованого опалення на ту частку квартири, що належить йому на праві приватної власності, а також про здійснення перерахунку сплачених ним коштів з 01.01.2018 року. Позивач зазначає, що отримав від відповідача лист-відповідь № 02.01-21-377 від 13.08.2020 року лише 23.08.2020 року, тобто з порушенням строків, передбачених ст. 20 ЗУ «Про звернення громадян», відповідно до якої, звернення розглядаються і вирішуються невідкладно але не пізніше 15 днів від дня їх отримання. Вказує, що у вказаному листі жодним чином не згадується тема його звернення, а саме укладання договору про надання житлово-комунальних послуг йому, як власнику 1/2 частини квартири, а також про повернення йому 1/2 частки сплачених ним коштів з 01.01.2018 року та врахування заборгованості, якої у нього не має. На думку позивача, наявність у нього боргу перед відповідачем за оплату житлово-комунальних послуг призвело до того, що йому було відмовлено у призначенні субсидії на оплату житлово-комунальних послуг. Позивач вважає, що відповідач незаконно ухиляється від укладання з ним договору про надання житлово-комунальних послуг на 1/2 частини квартири. Крім того, [PERSON] просить суд врахувати, що діями відповідача йому завдано не тільки майнову, а ще і моральну шкоду, пов`язану із не проведеним перерахунком коштів, не призначенням субсидії та порушення відповідачем норм ст. 20 ЗУ «Про звернення громадян», яку позивач оцінює в 10000 гривень. 06 жовтня 2020 року представником відповідача було надано відзив на позов із запереченнями проти позову. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначив, що доводи позивача стосовно порушення відповідачем ст. 20 ЗУ «Про звернення громадян» є хибними, адже відповідно до ст. 20 даного закону звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження. Відповідне звернення позивача було отримано 22.07.2020 року, а відповідь надана 13.08.2020 року, тому, на думку представника відповідача, позивачем не правильно зроблені висновки, щодо порушення даної норми. Представник КП «Теплопостачання міста Одеси» також довів до відома суду про преюдиційні факти, між позивачем та відповідачем, а саме, що [PERSON] звертався до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до КП «Теплопостачання міста Одеси» про визнання заборгованості такою, що відсутня. Після розгляду відповідної справи № 521/12506/19 від 27.11.2019 року по суті, судом було відмовлено у повному обсязі в задоволені позовних вимог. Після чого, постановою Одеського апеляційного суду від 18.06.2020 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси по справі 521/12506/19 залишено без змін. Представник відповідача також вказав, що попередніми судами встановлено, що наявна заборгованість, з якою не згоден позивач та прагне перерахувати є суто його зобов`язанням, яке на теперішній час не було виконаним та проігнороване, не зважаючи на постановлені судові рішення. Вказав, що рішеннями попередніх судів було відхилено твердження позивача, щодо власності його квартири та розподіл наявного боргу визнано незаконним. Стосовно договірних відносин між позивачем та відповідачем та звернення позивача із вимогою укласти договір, представник КП «Теплопостачання міста Одеси» зазначив наступне. На підставі ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є юридичні факти. Згідно обставин, встановлених попередніми рішеннями судів, можна зробити висновок, що відмова задоволенні вимоги позивача про скасування боргу, свідчить про зворотне, а саме фактичне використання теплової енергії та зобов`язання сплати даної послуги безпосередньо позивачем, а також наявності договірних відносин. Тому фактичне споживання теплової енергії та оформлення особового рахунку на підставі наданих документів на позивача є юридичним фактом виникнення договірних відносин. Крім того, подане звернення позивачем на адресу КП «Теплопостачання міста Одеси» містить певні умови та вимоги, задоволення яких вважається неможливим з огляду на законі положення та набраних силу судових приписів. Це пояснюється тим, що [PERSON] пропонує здійснити перерахунок заборгованості, яка була визначена Малиновським районним судом м. Одеси його власною заборгованістю. Після чого, теплопостачальне підприємство повідомило, що особовий рахунок його квартири був оформлений на його ім`я, що вкотре є підтвердженням договірних відносин. Укладати договір на загальних умовах та відповідно до типових положень позивач не проявив бажання. Натомість, якщо позивач має намір укласти договір на загальних засадах, передбачених законом, без списання, перерахування його заборгованості, КП «Теплопостачання міста Одеси» не має права відмовити у цьому, проте відповідно до ч. 1 ст. 9 ЗУ «Житлово-комунальні послуги» споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Щодо стягнення моральної шкоди представник відповідача зазначив, що оскільки наявність протиправності діяння, а також причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням з боку КП «Теплопостачанням міста Одеси» є очевидно відсут\-нім, тому у задоволенні вимог у цій частині також потрібно відмовити. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача КП «Теплопостачання міста Одеси» в підготовчому судовому засіданні заперечував проти позову із посиланням на доводи, викладені у відзиві на позов. Суд, вивчивши позовну заяву, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають зважаючи на наступне. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи такі фактичні обставини. На підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 липня 2011 року [PERSON] є власником Ѕ частки квартири [ADDRESS] . Власником іншої Ѕ частки квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Вказані обставини підтверджуються копією рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25.07.2011 року (а.с. 3-5) та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 6-7). В судовому засіданні встановлено, що в квартирі [ADDRESS] проживають позивач [PERSON] , та його спільні із [PERSON] двоє дітей. Встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27.11.2019 року у задоволенні позову [PERSON] до КП «Теплопостачання міста Одеси» про визнання заборгованості такою, що відсутня відмовлено. Постановою Одеського апеляційного суду від 18.06.2020 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27.11.2019 року залишено без змін. Згідно з ч. 4 ст.\~82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, наявність заборгованості [PERSON] перед КП «Теплопостачання міста Одеси» за оплату житлово-комунальних послух, наданих за адресою: [ADDRESS] , додатковому доказуванню не підлягає. 17.07.2020 року [PERSON] звернувся із заявою до голови КП «Теплопостачання міста Одеси» про укладення договору про надання централізованого опалення на ту частку квартири, що належить йому на праві приватної власності, а також просив здійснити перерахунок сплачених ним коштів з 01.01.2018 року (а.с. 2). 13.08.2020 року КП «Теплопостачання міста Одеси» надало [PERSON] відповідь на заяву із відмовою в її задоволені. Згідно вказаної відповіді встановлено, що особовий рахунок № [NUMBER] квартири [ADDRESS] відкритий на ім`я позивача з 01.01.2018 року. Питання про відкриття нових особистих рахунків між співвласниками квартири буде розглянуто після: розділу житла в реальних долях в судовому порядку; надання балансоутримувачем будинку відомостей про опалювальну площу, яка фактично знаходиться в користуванні кожного із співвласників (а.с. 8). Таким чином, правовідносини між сторонами виникли із приводу утримання майна, що є у власності двох осіб, та регулюються Розділом І Книги третьої ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 316, частини 1,2 статті 317 Цивільного кодексу України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1, 2 ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Статтею 358 Цивільного кодексу України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 364 Цивільного кодексу України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Пленум Верховного Суду України у пункті 14 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Стаття 360 Цивільного кодексу України передбачає, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Статтею 179 ЖК УРСР передбачено, що користування будинками державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються КМУ. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів, послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Відповідно до\~п.\~2\~ч.\~2\~ст.\~8\~ЗУ «Про\~житлово-комунальні\~послуги» виконавець\~комунальної послуги\~зобов`язаний готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання згідно з типовим договором. Пунктами 10, 13 «Правил користування приміщеннями жилих будинків і гуртожитків», затверджених Постановою КМУ від 08.10.1992 року № 572, передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартир в разі, якщо між ними відсутня згода щодо сплати. Згідно ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», визначено, що якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Таким чином, відмовляючи в позові в частині зобов`язання укласти договір на надання житлово-комунальних послуг на Ѕ частину квартири, що належить позивачу на праві приватної власності, а також здійснення перерахунку сплачених позивачем коштів з 01.01.2018 року, суд зауважує на тому, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту свого майнового права, яким би міг бути, наприклад, звернення до суду з позовною заявою про визначення порядку користування квартирою, що є спільною частковою власністю, та про зобов`язання розділити особові рахунки, а також про стягнення із іншого співвласника квартири в якості відшкодування витрат на утримання майна грошових коштів в розмірі, який відповідає розміру частки у праві спільної сумісної власності. Розглядаючи позов [PERSON] в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд вважає, що ці вимоги також не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст.\~1167\~ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно п. 1, ч. 2 ст.\~1167\~ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала , якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до\~ст. 23 ЦК України\~під моральним збитком закон передбачає фізичний біль та страждання, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, втрати немайнового характеру внаслідок душевних і фізичних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку, в тому числі із знищенням чи пошкодженням її майна, приниження ділової репутації, чи інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від глибини фізичних і душевних страждань, ступеня вини особи, що заподіяла моральну шкоду, а також інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 9, 10\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року\~«Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~зі змінами та доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Обґрунтовуючи позов в цій частині [PERSON] посилається на не проведення відповідачем перерахунку коштів, що в свою чергу призвело до не призначення субсидії, а також на порушення відповідачем норм ст. 20 ЗУ «Про звернення громадян», в зв`язку із чим позивач зазнав душевних страждань. За приписами ч. 3 ст. 12 ЦПК України та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В порушення цих вимог Закону позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вимог про стягнення моральної шкоди з відповідача в розмірі 10000 гривень, характеру немайнових втрат, ступеню зниження престижу та репутації та інше. Крім того, обставини порушення відповідачем ст. 20 ЗУ «Про звернення громадян», а також безпідставної та незаконної відмови відповідача від не проведення перерахунку коштів, що в свою чергу призвело до не призначення субсидії також не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Таким чином, надаючи оцінку встановленим обставинам, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, в задоволенні яких необхідно відмовити.

Outcome: dismissed