Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-18 00:00:00

21.11.2019 року представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 08.08.2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір № SUA0GK00000178, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 10700,00 доларів США на термін до 07.08.2037 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки і в порядку, встановленому кредитним договором. Однак, боржник взяті на себе кредитні зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 14.08.2019 року за ним виникла заборгованість у сумі 8592,44 доларів США. Враховуючи, що у забезпечення виконання зобов`язання за договором SUA0GK00000178 між Банком та [PERSON] укладено договір поруки, за яким останній з [PERSON] несуть відповідальність, як солідарні боржники, позивач просить стягнути із відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором у сумі 8592,44 долари США, що за курсом 25,14 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 14.08.2019 року складає 216\~014,06 грн., а також вирішити питання про судові витрати. 28.11.2019 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу роз`яснено право на подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали. 13.02.2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 59), в якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог, пославшись на те, що в копії наданого представником позивача договору поруки вказано, що предметом поруки є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором від 08.08.2007 року. Відповідач зазначає, що [PERSON] йому не відома, за неї перед будь-ким він не поручався. Цього ж дня від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (Том 1 а.с. 69-70), в якому він пояснив, що не отримував від банку кредит у вказаній позивачем сумі 10700 доларів США, а лише у розмірі 8000 доларів США, що, на його думку, підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості. Крім того, згідно того ж розрахунку заборгованості банком застосовується процентна ставка 10,08 з 08.08.2007 року, 13,20 з 16.10.2008 року та 12,70 з 14.09.2010 року, хоча згідно узгоджених умов кредитного договору за користування кредитом передбачена сплата відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, а збільшення чи зменшення процентної ставки в односторонньому порядку допускається лише за письмовим повідомленням Позичальника про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Відповідач зазначає, такого повідомлення він не отримував, а тому, на його переконання, підвищена процентна ставка не може бути застосована при обрахуванні кредитної заборгованості. Також [PERSON] не погоджується з пред`явленим до стягнення одночасно і пені і штрафів, що являє собою подвійну юридичну відповідальність, яка суперечить ст. 61 Конституції України. Таким чином, на переконання відповідача, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» невірно проведено розрахунок кредитної заборгованості, у зв`язку з чим він просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 23.03.2020 року від представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надійшла відповідь на відзив (Том 1 а.с. 74-78), в якій він пояснив, що при укладенні договору поруки з [PERSON] було помилково зазначено в якості боржника [PERSON] . Вказаний договір поруки є дійсним, оскільки схвалених поручителем [PERSON] , що підтверджується його особистим підписом. Крім того договором поруки чітко обумовлено предмет договору, яким є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання зобов`язання за кредитним договором SUA0GK00000178 від 08.08.2007 року, за яким кредитор надав боржнику кредит у сумі 10700,00 грн. Представник позивача у попередніх судових засіданнях підтримував позов з підстав викладених у ньому. Проте в останнє судове засіданні не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Позивач в чергове подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю отримання додаткового часу для надання доказів та пояснень по справі, в задоволенні якої судом відмовлено, причину неявки представника позивача визнано неповажною та визнано за можливе провести розгляд справи по суті заявлених позовних вимог. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Єфіменко Л.І. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували з наведених у відповіді на відзив мотивів. А додаткових письмових поясненнях (Том 1 а.с. 220-224) представник відповідача [PERSON] зазначила, що відповідно до п.7.1 договору № SUA0GK00000178 від 08.08.2007 року [PERSON] отримав від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредит зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 0,84 % на місяць (10,8 % річних) на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що розмір процентної ставки збільшувався з 16.10.2008 року до 13.2% річних, а з 10.09.2010 року до 12.7% річних. Разом з тим, позивачем не підтверджено належними та допустимим доказами факту надсилання [PERSON] повідомлення про збільшення відсоткової ставки з дотриманням процедури направлення такого сповіщення, що порушує вимоги ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Також, положеннями п.7.1 договору № SUA0GK00000178 від 08.08.2007 року визначено, що позичальник отримав кредит у розмірі 10700 доларів США, зі сплатою винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору, що є незаконним, не відповідає вимогам справедливості. Таким чином, умови вказаного кредитного договору в частині встановлення щомісячної винагороди банку за надання фінансового інструменту є нікчемними (недійсними), внаслідок чого має бути здійснений перерахунку усіх складових заборгованості по кредитному договору, яку стягує банк. Так, виходячи із суми щомісячного платежу винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі складає 0,2 % від суми отриманого кредиту, що складає близько 16 доларів США щомісячно, заявлена позивачем до стягнення заборгованість в рахунок сплати комісії за період з 14.09.2007 року по 01.01.2019 року в сумі 2176 доларів США повинна бути зарахована в рахунок зменшення заборгованості по тілу кредиту. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Надав додаткові письмові пояснення (Том 1 а.с. 230-231), в яких зазначив, що позовні вимоги до нього, як до поручителя, задоволенню не підлягають у зв`язку з припиненням поруки 16.10.2008 року. Так, відповідно до умов договору № SUA0GK00000178 від 08.08.2007 року відповідач [PERSON] отримав від позивача кредит зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84% на місяць (10,8% річних) на суму залишку заборгованості за кредитом. Разом з тим, із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що розмір процентної ставки змінювався з 16.10.2008 року до 13,2% річних та з 10,09.2010 року до 12.7% річних, в результаті чого суттєво збільшився розмір грошового зобов`язання поручителем, за яким [PERSON] виступав, укладаючи договір поруки від 08.08.2007 року. Про зміну розміру відсоткової ставки грошового зобов`язання позивач жодним чином не повідомляв [PERSON] , його згоду не запитував. Також [PERSON] не надавав згоди на збільшення відсотків без його відома протягом дії договору. Повідомлення про те, що [PERSON] не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, а також вимога про сплату заборгованості на адресу [PERSON] від банку також не надходили. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір від 08.08.2007 року № SUA0GK00000178, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 08.08.2007 року по 07.08.2037 року включно у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 10700,00 доларів США на наступні цілі: 8000,00 доларів на купівлю будинку, а також у розмірі 2700,00 доларів на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 87,51 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. (Том 1 а.с. 13-15) Згідно п. 7.2 кредитного договору, для виконання даного договору Банк відкриває Позичальникові рахунок [NUMBER] для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам. Кредит надається в обмін на зобов`язання Позичальника по поверненню кредиту, сплата відсотків, винагороди в зазначені даним договором строки. Пунктом 2.2 кредитного договору передбачені обов`язки позичальника по виконанню умов кредитного договору, відповідно до яких останній зобов`язався використати кредит на цілі, зазначені у договорі; сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до п. 7.1, 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3, 3.1, 3.2 даного договору, погашення кредиту зробити в порядку, сумах і строки, передбачені п.7.1 та п. 2.3.3 цього договору. Позичальник зобов`язується провести суму кредиту, направлену на оплату чергового страхового платежу і сплатити відсотки за його користування не пізніше 30 днів з дня перерахування Банком страхового платежу. У разі не погашення цієї частини кредиту в зазначений термін, вона вважається простроченою і позичальник зобов`язаний сплатити відсотки за її користування, відповідно до п.п. 3.2, 3.8 даного договору. При порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, останній сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі, визначеному п. 7.4 змінної частини цього Договору на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за Кредитом (п.3.2 договору). При непогашенні Кредиту в строки, зазначені в п. 7.1, п. 2.3.3 цього Договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою та на її залишок нарахування відсотків здійснюється згідно п. 3.2 цього Договору з дати виникнення простроченої заборгованості. З матеріалів справи вбачається, що з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором № SUA0GK00000178, 08.08.2007 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] був укладений договір поруки, відповідно до умов якого поручитель взяв на себе зобов`язання нести солідарно майнову відповідальність по погашенню кредиту, відсотків, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодуванню збитків у разі невиконання позичальником своїх зобов`язань. (Том 1 а.с. 16) За змістом ст.ст. 526, 530\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Відповідно до ст.\~611\~ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. У разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання. Положеннями ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628\~ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно вимог ст.\~629\~ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За приписами ст.\~611\~ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст.\~1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В ч. 1 ст.\~1048\~ЦК України зазначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно вимог ч. 2 ст.\~1050\~ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1054 ЦК України. За приписами ч. 1 ст.\~1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст.\~553\~ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. В ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України зазначено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно вимог ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не погодився забезпечувати виконання зобов`язання іншим боржником у договорі поруки чи при переведенні боргу. Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання. Згідно з наданим ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунком заборгованості, станом на 14.08.2019 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором від 08.08.2007 року SUA0GK00000178 становить 8592,44 долари США, з яких: заборгованість за тілом кредиту 7408,10 доларів США, заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 564,54 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 112,00 доларів США, нарахована пеня - 89,17 доларів США, а також 9,96 доларів США - штраф (фіксована частина), 408,69 штраф (процентна складова). Суд звертає увагу на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору 27.09.2019 року АТ КБ «ПриватБанк» направило на адресу [PERSON] та [PERSON] повідомлення про погашення простроченої заборгованості за кредитним договором № SUA0GK00000178 від 08.08.2007 року у розмірі 897,53 доларів США у строк не пізніше 5 календарних днів з дати одержання цього повідомлення. У разі несплати простроченої заборгованості у зазначений строк, банк на підставі умов вищевказаного кредитного договору та договору поруки вимагав повернення суми кредиту в повному обсязі, а також нарахованих процентів та штрафних санкцій. (а.с. 10, 11) На підтвердження факту надіслання зазначених повідомлень представником АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надано копію реєстру згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів (а.с. 12). У відзиві на позовну заяву та додаткових письмових поясненнях відповідачі [PERSON] та [PERSON] вказують на те, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК», у порушення вимог ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не повідомило їх про збільшення відсоткової ставки за кредитним договором № SUA0GK00000178 від 08.08.2007 року. Щодо зазначених посилань відповідачів суд зазначає наступне. Так, відповідно до п. 2.3.1 Договору Банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування Кредитом при зміні кон`юктури ринку грошових ресурсів в України, а саме зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміни облікової ставки НБУ; зміни розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд, або зміни середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому Банк надсилає Позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом семи календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. За своїм розсудом Банк має право зменшувати розмір процентної ставки до рівня, встановленого чинним законодавством. При цьому Банк протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки надсилає письмове повідомлення Позичальникові з наведенням зменшувального розміру процентної ставки й дати, з якої вона встановлюється, що є зміною умов даного Договору (п. 2.3.2). У випадку, якщо сторонами кредитного договору досягнуто домовленості з усіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитним договором з дотриманням певної процедури, то такі умови повинні виконуватись сторонами з моменту досягнення домовленості, тобто з моменту підписання договору. Відповідно до ч. 1 ст.\~58\~Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст.\~5\~ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. 09.01.2009 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким ЦК України доповнено ст. 1056-1, якою передбачено, що: фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору, установлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку, умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Вказаний Закон не скасовує й не пом`якшує цивільної відповідальності особи, а отже, не має зворотної дії в часі. Враховуючи викладене, а також виходячи з системного аналізу положень ст.ст. 5, 627, 629, 653 ЦК України, суд приходить до висновку, що якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки прийнято до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» Представником позивача надано суду копію письмового повідомлення заявника про зміну процентної ставки від 29.09.2008 року, адресованого [PERSON] (Том 1 а.с. 134) Відповідно до\~п.\~99\~Правил надання\~послуг поштового\~зв`язку,\~затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270, рекомендовані поштові відправлення (крім\~рекомендованих листів\~з позначкою\~«Судова повістка»), рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним. Отже, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. З огляду на викладене, позивачем не надано належних та допустимих доказів дотримання вимог п. 2.3.1 кредитного договору № SUA0GK00000178 від 08.08.2007 року щодо письмового повідомлення заявника про зміну процентної ставки за кредитом та надіслання повідомлення про погашення простроченої заборгованості. Щодо доводів сторони відповідача про нікчемність вимог банку щодо нарахування та стягнен6я сум комісії суд виходить з наступного про стягнення комісії суд виходить з наступного. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» у редакції на час виникнення спірних правовідносин до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 686/25972/14-ц (провадження № 61-433св17), від 20 березня 2019 року у справа № 130/904/16-ц (провадження № 61-16542св18), від 28 серпня 2019 року у справі № 343/557/15-ц (провадження № 61-23026св18) та інші. Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Крім того, відповідно до статті 55\~Закону України\~«Про банки\~і банківську\~діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного\~Суду України\~від 10\~листопада 2011\~року №\~15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42\~Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42\~Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. У положеннях Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, на які посилався Конституційний Суд України у Рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладання кредитного договору тощо). Згідно пункту 7.1 кредитного договору позичальник отримав кредит у розмірі 10700 доларів США на строк з 08 серпня 2007 року по 07 серпня 2037 року зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту; винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати; відсотки за дострокове погашення кредиту згідно пункту 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2 даного договору. Згідно із пунктом 7.5 кредитного договору при достроковому (як повному, так і частковому) погашенні кредиту позичальник додатково сплачує банку за користування кредитом 0 % від суми кредиту, що погашається достроково. За змістом пункту 6.2 кредитного договору при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 договору банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Умови пункту 2.2.11 кредитного договору передбачають, що для здійснення останнього погашення за кредитом позичальник звертається до банку, який надає інформацію про заборгованість позичальника за кредитним договором (кредит, відсотки, пеня, винагорода). Таким чином, винагорода за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту (пункт 7.1 кредитного договору), відсотки за дострокове погашення кредиту згідно пункту 3.11 даного договору (пункти 7.1, 7.5 кредитного договору) та винагорода за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2 даного договору (пункти 7.1, 6.2 кредитного договору) призводять до зміни у витратах позичальника, що є незаконним в силу частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». За правилами частини першої статті 203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно частини 3 статті 215\~ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Виходячи з наведеного, суд вважає, що умовами договору передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту, за дострокове погашення кредиту та за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства. З огляду на викладене вимоги банку щодо стягнення з відповідача комісії не ґрунтуються на законі. Також суд погоджується із доводами сторони відповідача про неправомірність одночасного стягнення пені, штрафу (фіксованої частини та процентної складової)з огляду на наступне. Пунктом 4.1 Договору передбачена відповідальність позичальника за невиконання будь-якого зобов`язання, передбаченого п.п. 2.2.2, 2.2.3 даного Договору у виді сплати Банку пені в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Згідно п.п. 5.4 Договору при порушенні позичальником строків платежу по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених Кредитним договором більше ніж на 30 днів, у зв`язку з чим Банк змушений буде звернутися до суду, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф у розмірі 250 грн.+5% від суми кредиту. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (правова позиція, викладена Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15). Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (Правовий висновок Верховного Суду України у справі №6-2003цс15). Отже нарахування банком суми штрафу не ґрунтується на законі. Ухвалами Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20.05.2020 року та 01.09.2020 року (Том 1 а.с. 119, 228) АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язано надати детальний розрахунок заборгованості по відсоткам за користування кредитом із зазначенням механізму та методики утворення суми такої заборгованості починаючи з моменту надання кредиту [PERSON] за кредитним договором № SUA0GK00000178 від 08.08.2007 року, а також здійснити розрахунок заборгованості за [PERSON] з урахуванням здійснених ним платежів, нікчемності договору в частині обов`язку сплати комісії за надання фінансового інструменту за весь період дії вищевказаного договору. Вказані ухвали суду отримані АТ КБ «ПРИВАТБАНК», однак не була виконана у встановленому законом порядку, зазначені відомості позивачем не надані. Натомість, на адресу суду представником АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було направлено декілька виписок по рахунку [PERSON] за різні періоди, починаючи з 08.08.2007 року, які частково дублюють одна одну. (Том 1 а.с. 136-171, 185-203, Том 2 а.с. 4-21, а.с. 27-101). Будь-яких нових відомостей надано не було. Також, суд звертає увагу на те, що поданий банком розрахунок заборгованості станом на 14.08.2019 року не містить даних про загальну суму коштів, сплачених [PERSON] в рахунок погашення кредиту, що не дає можливості перевірити обґрунтованість підвищення банком процентної ставки, а також перевірити відповідність наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості відповідача перед банком умовам кредитного договору. Отже, у суду фактично відсутня можливість перевірити обґрунтованість застосування банком підвищеної процентної ставки, а також правильність наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості. Таким чином, позивачем не надано доказів, які б підтверджували розмір заборгованості позичальника за кредитним договором. За таких обставин, сума заборгованості, яку просить стягнути банк з відповідачів, носить характер припущення. 12.01.2021 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Єфіменко Л.І. надійшов розрахунок заборгованості за кредитним договором № SUA0GK00000178 від 08.08.2007 року, зроблений на підставі наданих представником АТ КБ «ПРИВАТБАНК» виписок та із урахуванням первинної процентної ставки, нікчемності урахування здійснених ним платежів, нікчемності договору в частині обов`язку сплати комісії за надання фінансового інструменту за весь період дії вищевказаного договору згідно п. 7.1 Договору, з якого вбачається, що станом на 13.01.2019 року за [PERSON] рахувалася переплата по вказаному кредитному договору. Будь-яких заперечень щодо розрахунку погашення заборгованості [PERSON] від позивача не надходило. Суд приймає вказаний розрахунок як належний та допустимий доказ, так як ним було враховано суми. що вносились відповідачем виходячи із погодженої процентної ставки 0,84 % на місяць, нікчемності нарахування комісії за надання фінансового інструменту за весь період дії вищевказаного договору. Згідно вимог ст.ст.\~12,\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування Згідно вимог ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, аналізуючи приведені докази та даючи їм оцінку, вирішуючи позов у межах заявлених вимог з урахуванням принципів розумності, справедливості, виваженості, пропорційності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed