Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

21.11.2019 року позивач [PERSON] звернулася до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області із вказаною позовною заявою. Ухвалою судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2019 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України та в`їзд/виїзд на тимчасово окуповану територію України дитини без згоди батька було передано за підсудністю до Дзержинського міського суду Донецької області. Вимоги позовної заяви обґрунтовуються тим, що з 26 серпня 2006 року сторони у справі перебували у шлюбі, під час якого у них народився син [PERSON] , [INFO] .29.03.2011 року шлюб між сторонами у справі було розірвано. Рішенням Київського районного суду м. Донецька від 29.03.2011 року було вирішено також питання щодо стягнення з Відповідача аліментів. Позивач вказує, що протягом часу з 23.08.2009 року до теперішнього часу Відповідач участі у виховані та утриманні дитини не приймає, ніяких стосунків з відповідачем та дитиною не підтримує. Після того, як сторони у справі стали проживати окремо, відповідач жодної матеріальної допомоги на сім`ю та утримання дитини не надає. Знаючи, що неповнолітній син потребує постійної батьківської уваги і матеріальної допомоги, відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків. Весь цей час дитина постійно проживає позивачем, вона самостійно доглядає сина, займаєтьсяйого вихованням, матеріально утримує та належним чином піклуєтьсяпро йогоздоров`я фізичний, духовний та моральний розвиток. На даний час позивач має намір із дитиною перетинати лінію зіткнення з тимчасово непідконтрольною Україні територією (місто Донецьк) для спілкування дитини з родичами (бабусею, дідусем та іншими родичами), та виїжджати із дитиною за межі України для відпочинку та оздоровлення з метою забезпечення повноцінного відпочинку дитині в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків.Однак, через те, що позивачу не відомо місце фактичного проживання батька дитини, вона не має можливості отримати від Відповідача дозвіл на перетин кордону та лінії зіткнення, що є обмеженням прав дитини, оскільки без дозволу батька вона не має права із дитиною на перетин кордону та лінії зіткнення. Через загальних знайомих [PERSON] зверталася до Відповідача, але дозвіл надано не було, що весь цей час унеможливлює виїзд дитини за межі України з метою оздоровлення. З цих підстав позивач звернулася до суду із вказаною позовною заявою, в якій ставить питання про надання дозволу на перетин державного кордону при тимчасовому виїзді з України [PERSON] до усіх країн світу, у тому числі, країн СНД, країн Шенгенської угоди та Європейського Союзу, Сполучених штатів Америки, Арабської Республіки Єгипет, Туреччини, Російської Федерації, Грузії та будь-яких інших країн світу, а також на перетин (в`їзд/виїзд) лінії зіткнення з окупованими територіями Донецької та Луганської областей, в супроводі матері [PERSON] , без згоди та супроводу батька [PERSON] , в будь-який час з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 12 лютого 2020 року провадження у вказаній цивільній справі було відкрито, та призначене підготовче засідання у справі. 12 березня 2020 року ухвалою суду підготовче засідання у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України та в`їзд/виїзд на тимчасово окуповану територію України дитини без згоди батька, було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не прибула, надала до суду заяву з проханням справу розглядати без її участі, наполягала на задоволенні позовних вимог. Відповідач в судове засідання не прибув з невідомої причини, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. Справа розглядається на підставі ст. 280 ЦПК України - заочно. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав: В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] в період часу з 26 серпня 2006 року перебувала у шлюбі з відповідачем у справі [PERSON] , який згідно рішення суду від 29.03.2011 року було розірвано. Під час спільного проживання у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . У відповідності до свідоцтва про народження дитини, її батьком є відповідач по справі - [PERSON] (а.с.11). Судом встановлено, що після припинення стосунків між сторонами по справі син залишився проживати разом з позивачем [PERSON] та знаходиться на її утриманні і вихованні. Як встановлено у судовому засіданні позивач має намір із дитиною перетинати лінію зіткнення з тимчасово непідконтрольною Україні територією (місто Донецьк) для спілкування дитини з родичами (бабусею, дідусем та іншими родичами), та виїжджати із дитиною за межі України для відпочинку та оздоровлення з метою забезпечення повноцінного відпочинку дитини в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Зв`язок з батьком дитини - відповідачем по справі повністю втрачено, тому отримати від нього дозвіл на виїзд дитини позивач не має можливості. У зв`язку з цим суд зазначає таке: Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Статті 12, 81 ЦПК України передбачають обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст. 270 ЦК України фізична особа має право, зокрема, на свободу пересування. Згідно ч. 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ст. 12 Закону № 1382-IV від 11.12.2003 року свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено, зокрема на тимчасово окупованих територіях. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до п. 3 Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою КМУ № 367 від 04.06.2015 року - в`їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї здійснюються через контрольні пункти: громадян України - за умови пред`явлення будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України «Про громадянство України» або статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України». Відповідно до пунктів 3-5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ № 57 від 27.01.1995 року - виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, на підставі: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З наведеного слідує, що чинним законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення про надання дозволу на перетин державного кордону, лінії зіткнення територій проведення Операції об`єднаних сил без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Враховуючи, що позивач [PERSON] , як мати, має право на самозахист дитини і несе повну відповідальність за її життя, здоров`я, та в`їзд/виїзд сина у супроводі позивача на тимчасово непідконтрольні території Донецької та Луганської областей, пов`язаний з необхідністю відвідування родичів для спілкування дитини з ними, що повністю відповідає інтересам неповнолітнього сина, при тому, що нормами діючого законодавства не встановлено обмеження щодо в`їзду дітей на тимчасово окуповану територію, - суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині надання дозволу позивачу [PERSON] на в`їзд/виїзд на тимчасово окуповану територію Донецької та Луганської областей разом з неповнолітнім сином [PERSON] , без згоди батька [PERSON] строком до виповнення [PERSON] 16 років, тобто до [INFO] . Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] в частині надання тимчасового дозволу на виїзд неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за кордон - суд зазначає наступне. Дозвіл на тимчасові виїзди за кордон з дати набрання рішення законної сили у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17 (підлягає обов`язковому врахуванню в розумінні ч. 4 ст. 263 ЦПК України), в якому зазначено, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею; у такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини; кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини; тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Вирішуючи питання щодо надання дозволу позивачу на в`їзд/виїзд дитини за кордон, у тому числі, країн СНД, країн Шенгенської угоди та Європейського Союзу, Сполучених штатів Америки, Арабської Республіки Єгипет, Туреччини, Російської Федерації, Грузії та будь-яких інших країн світу без згоди батька, суд, враховує мету такої поїздки, а саме оздоровлення та відпочинок дитини та вважає, що виїзд дитини до зазначених позивачем країн відповідатиме інтересам дитини. Тому відсутність згоди батька дитини порушує її права на вільне пересування, відпочинок та оздоровлення. При цьому, приймаючи до уваги зазначені вище положення законодавства, суд може надати дозвіл на в`їзд/виїзд дитини за кордон без згоди батька одноразово. З урахуванням обставин справи, віку дитини, тимчасовий дозвіл на в`їзд/виїзд дитині [PERSON] за кордон, слід визнати доцільним строком на один рік з дня набрання рішенням законної сили. При виникненні знов питання про необхідність виїзду дитини, позивач не позбавлена права звернутися до суду з аналогічним позовом. Щодо позовної вимоги про надання [PERSON] , [INFO] , дозволу на оформлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон та інших документів для виїзду дитини за кордон відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , без нотаріального посвідчення згоди батька дитини - [PERSON] , [INFO] , таку вимогу суд вважає похідною від попередніх позовних вимог, тому в цій частині позов підлягає задоволенню. Таким чином, суд вважає позовні вимоги частково доведеними, тому такими, що підлягають частковому задоволенню. Крім цього суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 3 ч.2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] суми сплаченого нею судового збору в розмірі 384,20 грн. Окрім того, місце проживання відповідача по справі зареєстровано в м. Донецьку, тобто в населеному пункті, на території якого відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, і поштовий зв`язок з яким відповідно відсутній. Відповідно до ч. 2 ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» від 12 серпня 2014 року №1632-VII (в редакції Закону України від 03.10.2017 р. № 2147-VIII) учасники справи, остання відома адреса місця проживання (перебування) чи місцезнаходження яких знаходиться в районі проведення антитерористичної операції і які не мають офіційної електронної адреси, повідомляються про ухвалення відповідного судового рішення шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу такого судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень. З моменту розміщення такої інформації вважається, що особа отримала судове рішення. Оскільки місце проживання відповідача по справі зареєстровано на тимчасово окупованій території, він не має офіційної електронної адреси, то про ухвалення цього рішення суд вважає необхідним повідомити відповідача [PERSON] шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу такого судового рішення в Єдиному реєстрі судових рішень. З моменту розміщення такої інформації вважається, що особа отримала рішення суду.

Outcome: partial