Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

21 липня 2017 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] про визнання [PERSON] та неповнолітнього [PERSON], [INFO], такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, будинку, розташованого в [ADDRESS], належного позивачу на підставі свідоцтва про право власності за законом, виданого Краснолиманської державною нотаріальною конторою 03.06.1989 року, зареєстрованого в реєстрі під № 2-988 та зареєстрованого в БТІ м.Слов'янська 04.07.1989 року. Відповідачка по справі, як дружина його сина, разом з неповнолітнім [PERSON], з 30.07.2013 року зареєстрована в зазначеному будинку. 24.02.2016 року шлюб поміж [PERSON] та відповідачкою розірвано, та на теперішній час відповідачка разом з дитиною мешкають за іншою адресою. Позивач здійснює виконання обов'язків щодо утримання житлового будинку, виконує інші обов'язки, пов'язані з використанням нерухомості; не скасована реєстрація відповідача за колишнім місцем проживання порушує житлові права позивача відповідно до ст.383 ЦК України. З огляду на це, позивач змушений звернутись за захистом своїх прав до суду. Позивач та його представник, адвокат [PERSON], яка діє на підставі договору про надання юридичних послуг(а.с.31-33), в судовому засіданні підтримали вимоги зазначені в позові, просили їх задовольнити; позивач доповнив, що зв'язку з матеріальним становищем має намір оформити субсидію для отримання пільг щодо сплати комунальних платежів, але реєстрація відповідачки позбавляє можливості вирішите це питання. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі.(а.с. 59) Представник відповідача [PERSON], який діє на підстав ордеру та угоди про надання юридичних послуг(а.с.49-51), визнав позов в частині визнання [PERSON], такою, що втратила право на користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS]. Заперечував проти задоволення позову в іншій частині, мотивуючи це тим, що син відповідача за вказаною адресою не зареєстрований, а отже, відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком. Представник третьої особи, [PERSON], яка діє на підставі довіреності (а.с.60), не заперечувала проти задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали по справі, встановив наступні обставини і визначив відповідні до них правовідносини. На підставі свідоцтва про право власності за законом, виданого Краснолиманської державною нотаріальною конторою 03.06.1989 року, зареєстрованого в реєстрі під № 2-988 та зареєстрованого в БТІ м. Слов'янська 04.07.1989 року, [PERSON] є власником будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS](а.с.8). [PERSON] зареєстрована за місцем проживання у цьому житловому будинку, що підтверджено довідкою виконкому Лиманської міської ради Донецької області від 17.07.2017 року(а.с. 15). Відповідно до рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 24.02.2016 року шлюб поміж [PERSON] та [PERSON] розірвано(а.с.14). Відповідно до акту про не проживання, складеного 17.07.2017 року головою вуличного комітету [PERSON]. та підписаного сусідами: [PERSON], [PERSON], затвердженого Виконавчим комітетом Лиманської міської ради Донецької області, відповідачка [PERSON] та її неповнолітня дитина [PERSON], з 29.12.2015 року по теперішній час за адресою [ADDRESS], не мешкають. Суд не приймає цей документ, як допустимий доказ, оскільки допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні не підтвердили факт підписання ними вказаного акту, а також належності їм підписів, що стоять в акті поруч з їх прізвищами. Водночас, вказані свідки, а також свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що дійсно, [PERSON] та її неповнолітня дитина [PERSON], з кінця 2015 року по теперішній час за адресою [ADDRESS] не мешкають. Судом встановлено, що позивач здійснює виконання обов'язків щодо утримання зазначеного житлового будинку в належному стані, виконує інші обов'язки, пов'язані з використанням нерухомості. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року),ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном(ст. 391 ЦК України). Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається із досліджених судом письмових доказів, з 03.06.1989 року у позивача виникло право власності на житловий будинок за адресою: в [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, що є чинними і сторонами не оспорюється. Власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частин 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання представником відповідача позову в частині визнання [PERSON], такою, що втратила право на користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS], не суперечить закону, і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд приймає диспозитивне розпорядження відповідача та вважає, що заявлені позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до заявленої вимоги щодо визнання неповнолітнього [PERSON] [INFO], таким що втратив право користування житловим приміщенням, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Згідно із ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження факту його порушеного права неповнолітнім [PERSON], факт його реєстрації в будинку за адресою: [ADDRESS] спростовується довідкою Лиманської міської ради Донецької області від 17.07.2017 року, факт його проживання разом з відповідачкою за вказаною адресою позивачем не доведено. Таким чином, в частині позовних вимог щодо визнання неповнолітнього [PERSON] [INFO], таким, що втратив право на користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS], задоволенню не підлягають. Заявлені вимоги позивача щодо стягнення з відповідача судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial