Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

20 червня 2017 року [PERSON] звернулась з позовом, яким просила визнати недійсним укладений 28.03.2005 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом повернення їй коштів, сплачених на виконання договору. Позов обґрунтовувала тим, що укладений між сторонами договір містить ряд умов, які є несправедливими та порушують права позичальника як споживача, зокрема: -загальна вартість кредиту, визначена в договорі є значно більшою за реальну вартість кредиту, отриманого позивачем; -відповідачем перед укладанням кредитного договору не було надано позивачу детального розпису кредиту та вказано річну процентну ставку та її тип; -відповідач не надав позивачу повної та достовірної інформації щодо наданого кредиту перед укладанням договору між сторонами, що по суті є введенням в оману, а саме: згідно висновків судових економічних експертиз вбачається, що розрахунок заборгованості не відповідає умовам кредитного договору та розрахунковим кредитним документам щодо погашення кредиту; розмір щомісячного платежу встановленого кредитним договором не відповідає документально підтвердженому платежу, що належав до сплати позивачем; -при укладенні договору відповідачем застосовано нечесну підприємницьку практику, що призвело до обману позивача як споживача кредитних послуг; -наведене підтверджується Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 02.03.2017 року, у цивільній справі №489/1439/15, під час розгляду якої судом встановлено переплату позивачем коштів за оспорюваним кредитним договором; -також, під час розгляду зазначеної цивільної справи експертами різних експертних установ були проведені судові економічні експертизи, якими встановлено несправедливість умов кредитного договору та введення в оману позивача. Відповідач проти позову заперечував та вказував, що: -позивач, посилаючись на недійсність кредитного договору, як такого, що вчинений під впливом обману невірно тлумачить норми матеріального права, оскільки обман з боку відповідача під час укладення кредитного договору був відсутній; -вимоги позивача про застосування реституції як наслідок визнання правочину недійсним як вчиненого під впливом обману не відповідають чинному законодавству, є неконкретизованими та не мають матеріального вираження у вигляді певної суми; -висновки експертів, на які посилається позивач не можуть бути покладені в основу позову, оскільки були предметом розгляду іншої справи та не відносяться до предмету доказування при розгляді даної справи; -оспорюваний договір був укладений у 2005 році, угодою від 24.01.2014 року він був розірваний, а позов про визнання договору недійсним подано у червні 2017 року, тобто поза межами строку позовної давності, а тому до позову необхідно застосувати строк позовної давності. У відповіді на відзив позивач посилався на те,що: -висновки експертів підтверджують доводи позивача, викладені у позовні заяві щодо порушень відповідачем положень чинного законодавства при укладенні кредитного договору, а саме: позичальника введено в оману щодо реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту; -судовим експертом встановлено факт надання відповідачем недостовірної інформації стосовно кредитної послуги та введення позивача в оману, що є підставою для визнання кредитного договору недійсним; -при укладенні оспорюваного договору відповідачем було порушено права позивача як споживача кредитних послуг, оскільки ним замовчено ряд умов кредитування, які належить повідомляти клієнту; -Банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору; -у випадку застосування реституції як наслідку недійсності правочину з відповідача підлягають стягненню збитки у розмірі 255 396,00 доларів США; -щодо тверджень відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, то вони є хибними, оскільки позивач про порушення своїх прав з боку Банку як споживача дізнався лише з висновків експертів у 2017 році, через що строк позовної давності не сплив. Ухвалою суду від 23 червня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено до розгляду. Ухвалою суду від 26 лютого 2018 року відмовлено в задоволені клопотання про зупинення провадження у справі. Ухвалою суду від 26 лютого 2018 року було відмовлено у задоволені клопотання про витребування доказів у Київської незалежної судово-експертної установи. Ухвалою суду від 20 квітня 2018 року прийнято справу до провадження та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 18 червня 2018 року, відповідно до п.2 ч.2 ст. 277 ЦПК України, розгляд справи здійснюється за правилами загально позовного провадження. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача не з'явився, повідомлений належним чином. Встановивши фактичні обставини, дослідивши надані докази, суд при вирішені справи виходить з такого. 28 березня 2005 року між Банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № NKVPGK04040020, за умовами якого Банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк по 27 березня 2025 року включно, у вигляді невідновлюваної кредитної лінії в розмірі 167 497,51 дол. США зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 1,00% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та щомісячної комісії в розмірі суми 0,22% від суми виданого кредиту, плюс комісії за дострокове погашення кредиту у відповідності до п. 1.5 даного договору. Періодом сплати встановлено з 21 по 27 число кожного місяця. Погашення заборгованості за даним кредитом (за виключенням комісії, яка виплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати позичальник зобов'язаний надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 1865,09 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотків та комісії. Для виконання даного договору Банк відкрив позичальнику: рахунок № [NUMBER] для зарахування коштів, які направлені на погашення кредитної заборгованості; кредитний рахунок № [NUMBER]; рахунок для перерахування процентів № [NUMBER]; рахунок для обліку комісії № [NUMBER]. 1 червня 2005 року між Банком та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, відповідно до якої п. 1.1 кредитного договору викладено в наступній редакції: Банк зобов'язаний надати позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк до 27 березня 2025 року включно, в вигляді невідновлюваної кредитної лінії в розмірі 167 497,51 дол. США зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 1,00% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та щомісячної комісії в розмірі суми 0,14% від суми виданого кредиту, плюс комісії за дострокове погашення кредиту у відповідності до п. 1.5 даного договору. 24 січня 2013 року між Банком та позивачем укладено додатковий договір № 2 до кредитного договору № NKVPGK від 28 березня 2005 року, за умовами якого сторони домовились розірвати кредитний договір в зв'язку з його повним виконанням згідно п. 5 кредитного договору. 02 березня 2017 року Апеляційним судом Миколаївської області ухвалено Рішення по справі за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, стягнення надмірно сплачених коштів, трьох процентів річних та інфляційних збитків, згідно якого з відповідача на користь позивача стягнуто 1 062 922 грн. 28 коп. в рахунок переплати грошових коштів позичальником при погашенні заборгованості за вищевказаним кредитним договором. Зі змісту рішення вбачається, що під час розгляду вказаної справи були проведені судово-економічні експертизи. Так, згідно Висновку Київської незалежної судово-експертної установи відзначено, що умовами кредитного договору від 28.03.2005 року № NKVPGK04040020 не визначений та не вказаний ти процентної ставки (безпосередньо не вказано: процентна ставка за кредитом є фіксованою чи змінюваною), що є недотриманням вимог статті 1056 ЦК України. За Висновком Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 25.01.2017 року встановлено, що наявний в матеріалах справи розрахунок погашення заборгованості станом на 08.07.2014 року за кредитним договором від 28.03.2005 року № NKVPGK04040020 не відповідає умовам кредитного договору, розрахунковим документам щодо погашення кредиту за цим договором. При погашенні заборгованості за вказаним кредитним договором позичальником сплачувались грошові кошти у розмірі, який перевищував фактичну заборгованість по вказаному договору. Також встановлена наявність переплати грошових коштів позичальником за кредитом. Посилання позивача на висновок експерта та встановлені в ньому обставини щодо порушення Банком Правил надання банками України інформації споживачу про істотні умови кредитування та сукупну вартість кредиту не можуть братись до уваги, оскільки перед експертом за вказаним дослідженням не ставилось питання про відповідність умов кредитного договору законодавству України та правова оцінка положень договору і актів законодавства не відноситься до компетенції експерта-економіста. Щодо доводів позивача про встановлення факту його омани в Рішенні Апеляційного суду Миколаївської області від 02.03.2017 року, за яким з відповідача стягнуто переплату за кредитним договором, то суд вбачає, що у вказаному рішенні позивач підтвердив свою згоду з дійсністю умов договору, оскільки протягом тривалого часу їх виконував та просив стягнути з відповідача переплату. При цьому умов кредитного договору на предмет їх недійсності позивач не оспорював, попри те, що знав про їх ймовірну недійсність. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За положеннями статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Частинами першою, третьою та четвертою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За положеннями статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Відповідно до статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 частини 1 статті 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до частини 1 статті 11 вказаного Закону (у редакції, чинній на час укладення договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Пунктом 2 статті 11 вказаного Закону передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Недотримання зазначених вимог відповідно до частини 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно з частинами 1, 2, 5, 6, 7 статті 18 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Аналізуючи положення статті 18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому. Згідно з п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Відповідно до пункту 2.5 зазначених Правил банки зобов`язані розробити форму (бюлетень, довідка, повідомлення, тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту перед укладенням кредитного договору. Із матеріалів справи вбачається, що перед підписанням кредитного договору позивачу надано повну інформацію щодо умов кредитування у відповідності з частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року. Як вбачається з матеріалів справи в кредитному договорі, який підписав позивач зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як Законом України «Про захист прав споживачів», так і Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в тому числі і щодо валюти кредитування. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що банк надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та процентної ставки, що вбачається із підписаних позивачем договору та графіку погашення, додаткових угод. При цьому, суд вважає, що при укладанні договору було волевиявлення позивача на укладення кредитного договору (з урахуванням отриманої від банку інформації, передбаченої частиною 2 статті 11 Закону), та отримання згідно з умовами договору саме доларів США, його згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами договору підтверджується наявними в матеріалах справи фінансовими документами, систематичною сплатою періодичних платежів згідно умов договору. Виконанням протягом тривалого часу умов кредитного договору позивач фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні договору. Матеріали справи свідчать про те, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; у графіку погашення заборгованості, який підписано позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Таким чином, доводи позову щодо ненадання повної інформації про умови кредитного договору до його укладення, ведення банком нечесної підприємницької практики, та введення позивача в оману, спростовуються встановленими у справі обставинами. За такого, судом встановлено, що на час укладення кредитного договору сторони в добровільному порядку дійшли згоди щодо всіх істотних умов даного договору. Більш того, позивач протягом тривалого часу належним чином виконував свої зобов'язання за кредитним договором, що не оспорюється сторонами та свідчить про його ознайомлення зі змістом договору та готовність виконання умов договору. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що при укладенні кредитного договору були додержані всі вимоги, передбачені ЦК України та ЗУ «Про захист прав споживачів», та підстави його недійсності відсутні, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними та в їх задоволенні необхідно відмовити.

Outcome: dismissed