Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

20 квітня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, направивши позовну заяву засобами поштового зв`язку, яка отримана судом 26.04.2018. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 15.06.2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір № б/н про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачкою анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно якої відповідачці надано кредитну карту «Універсальна картка». Позивачем було відкрито картковий рахунок, на який відповідачка отримала кредит у розмірі 4000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/terms/pages/70/ складає договір про надання банківських послуг. Відповідачка взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 31.03.2018 утворилася заборгованість у розмірі 72 142,82 грн, яка складається із: 3 760,87 грн - заборгованості за тілом кредиту; 60 483,37 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3 987,02 грн - заборгованості за пенею та комісією; а також штрафів відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 3 411,56 грн - штраф (процентна складова). Посилаючись на викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 15.06.2010 у розмірі 72 142,82 грн, а також понесені судові витрати в розмірі 1 762,00 грн. 04.05.2018 суддею [PERSON] відкрито провадження у справі та ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Розгляд справи не було завершено, у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку 27.09.2018. Через відсутність у Решетилівському районному суді Полтавської області суддів, які б мали повноваження на здійснення судочинства, проведення повторного автоматизованого розподілу справи не відбулося, що підтверджується протоколом від 18.10.2018. За результатами повторного автоматизованого розподілу справ між суддями, 22.02.2019 справу передано на розгляд головуючому судді Лизенко І.В. (відряджена до Решетилівського районного суду Полтавської області на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 22.01.2019 №175/о/15-19). 07.05.2019 справу прийнято до розгляду суддею Лизенко І.В., розгляд справи повторно розпочато у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою від 04.12.2019 судом задоволено клопотання представника відповідачки та витребувано докази від позивача. 04.12.2019 від представника відповідачки - адвоката Глазкова С.М. надійшла заява про застосування позовної давності, яка обґрунтована тим, що останній платіж було здійснено 02.03.2015 року, тому на момент подання позову 26.04.2018 трирічний строк звернення до суду позивачем пропущений. Розгляд справи не було завершено у зв`язку із закінченням терміну відрядження судді Лизенко І.В. згідно рішення Вищої ради правосуддя від 22.01.2019 №175/о/15-19. Через відсутність у Решетилівському районному суді Полтавської області суддів, які б мали повноваження на здійснення судочинства, проведення повторного автоматизованого розподілу справи не відбулося, що підтверджується протоколом від 07.02.2020. За результатами повторного автоматизованого розподілу справ між суддями, 31.07.2020 справу передано на розгляд головуючому судді Романенко О.О., яку зараховано до штату суду наказом від 06.07.2020 № 27а-ОС та повноваження на здійснення правосуддя якої розпочалися із 28.07.2020. 04.08.2020 суддею Романенко 04.08.2020 вищевказану справу прийнято до розгляду суддею Романенко О.О., ухвалено проводити розгляд справи повторно в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 27.10.2020 відповідачкою до суду подано відзив, у якому вона просить вважати неналежним доказом по справі документ на сторінці 9 цивільної справи по причині його недостовірності та відмовити у задоволенні позову. Свій відзив обґрунтовує тим, що 15.06.2010 при підписання анкети-заяви з ПАТ КБ «Приватбанк» для отримання платіжної карти, вона не підписувала Умов та Правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, Тарифів банку та не ознайомлювалась із ними. Вказані документи не були додані до підписаної нею анкети-заяви. А тому вважає, що їх не можна розцінювати, як частину кредитного договору. Вказує, що у підписаній заяві не вказано процентної ставки. Зазначає також, що у матеріалах справи на сторінці 9 міститься ксерокопія документу зі змістом фінансових умов надання платіжної карти «КредиткаУніверсальна», який також належним чином ніким не посвідчений. З цим документом вона також не ознайомлювалась та його не підписувала. У цьому документі у графі «підпис» не зазначено її прізвища та будь-якого іншого підписанта. Більше того, вона уклала договір з позивачем шляхом підписання 15.06.2010 анкети-заяви. яка не має номера. Як вбачається з копії повна назва документа на аркуші 9 відсутня, а замість цього напис, що цей документ стосується договору, який має номер з латинськими буквами і цифрами. Тому вона просить вважати цей документ неналежним доказом по справі та не брати його до уваги, оскільки він є недостовірним. Ухвалою суду від 27.10.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. 11.11.2020 позивачем до суду подано відповідь на відзив, у якій він просить задовольнити позов. Посилається на те, що Правила та Умови є публічною офертою, підписавши анкету-заяву відповідач приєднався і зобов`язується виконувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, Тарифах банку - договорі банківського обслуговування в цілому. Умови та Правила, а також Тарифи розташовані на офіційному сайті Банку. Зазначає, що сторонами при укладенні договору були обговорені всі істотні умови. Посилається на виписку з карткового рахунку, згідно якої вбачається, що відповідач користувався грошима, частково сплачував заборгованість за договором. Вказує, що відповідач був ознайомлений саме з наданими до суду Умовами та Правилами. Вважає, що сторони досягли згоди і уклали кредитний договір, в якому передбачено умови сплати штрафу, пені. Зазначає, що позивачем надано всі докази, які підтверджують укладення кредитного договору та виникнення кредитних зобов`язань у відповідачки. Вважає, що сторони досягли згоди і уклали договір, яким передбачено сплату пені та штрафу. Відносно номеру SAMDN50OTC003330030 пояснює, що цей номер не є номером договору, а відноситься до технічної нумерації активу, використовується тільки у внутрішніх сервісах банку з метою ідентифікації зобов`язання. 03.12.2020 позивачем подано до суду заяву про зменшення позовних вимог, у якій посилаючись на ч. 3 ст. 13 ЦПК України зменшує свої позовні вимоги до відповідачки та просить стягнути заборгованість у розмірі 15 342,67 грн (3 760,87 грн - заборгованості за тілом кредиту; 8 281,38 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3 300,42 грн - заборгованості за пенею та комісією). Оскільки заява про зменшення позовних вимог у порушення вимог п.2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України подана позивачем після закінчення підготовчого судового засідання, суд не приймає до розгляду зменшені позовні вимоги. У судове засідання сторони не з`явились. Позивач повідомлений про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.186). Відповідачка повідомлена про дату, час та місце судового засідання у відповідності до вимог п. 4 ч. 8 ст.128 ЦПК України. Позивачем та представником відповідачки подано до суду зави про розгляд справи за їхньої відсутності (а.с.41,202). Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Справу розглянуто згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України за відсутності сторін, які надіслали на адресу суду заяви з проханням справу розглянути за їх відсутності, судовий розгляд справи здійснювався на підставі наявних у суду матеріалів. Повно та всебічно дослідивши письмові докази у справі, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.06.2010 між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК» укладено кредитний договір з [PERSON] , згідно з умовами якого остання отримала кредит, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с. 8). У заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. До кредитного договору банк додав та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256 (а.с. 10-32), які не підписані відповідачкою. Позивачем також надано ксерокопію документу із тарифами, яка містить підпис, однак не містить відомостей щодо ідентифікації особи, яка проставила підпис. Назва документу частково закрита накладеним текстом, який містить номер договору SAMDN50OTC003330030, ІНН та ПІП відповідачки російською мовою (а.с.9). Відповідно до наданого банком розрахунку, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 31.03.2018 становить 72 142,82 грн і складається із: -заборгованості за кредитом - 3 760,87 грн; -заборгованості за відсотками за користування кредитом - 60 483,37грн; -заборгованості за пенею та комісією - 3 987,02 грн; -штраф (фіксована частина) - 500,00 грн; -штраф (процентна складова) - 3 411,56 грн; Згідно довідки , наданої позивачем (а.с.89 на звороті), між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачкою був підписаний кредитний договір №б/н, за яким їй було надано дві кредитні картки, строк дії останньої з яких закінчився у останній день червня 2016 року. З виписки по карткових рахунках відповідачки (160-163), [PERSON] систематично користувалася кредитними коштами в межах кредитного ліміту шляхом переказу коштів на інші картки, зняття готівки в банкоматах, проведення розрахунків карткою за товари і послуги, тощо. Спір у справі виник із кредитних правовідносин та його вирішення регулюється нормами цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування кредитними коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанк від 15.06.2010 не визначено процентну ставку. У заяві також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, комісією, штрафами та пенею. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 15.06.2010, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256, як невід`ємні частини спірного договору. У довідці про умови використання платіжної карти та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови (а.с. 10-32). При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Довідка про умови використання платіжної карти та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась із ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (15.06.2010) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20.04.2018) Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Окрім того, суд зважає на те, що із ксерокопії документу щодо умов використання платіжної карти «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду (а.с.9) явно вбачається накладення на назву документу стороннього тексту із номером договору, РНОКПП та ПІП відповідачки, яких первинний документ не містив. Окрім накладеного на документ стороннього тексту, документ не містить жодних доказів його підписання саме відповідачкою. Підписана позивачкою анкета-заява не містить жодного номеру договору, як це зазначає сам позивач у своєму позову. Позивачем у відповіді на відзив не спростовано заперечення відповідачки щодо достовірності даного документу (а.с.9), який містить умови використання платіжної карти «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду, а лише зазначено, що вказаний номер не є номером договору, а належить до технічної нумерації активу, використовується тільки у внутрішніх сервісах банку з метою ідентифікації зобов`язання. Позивачем не надано до суду копії такого документу без накладення на нього стороннього тексту або оригіналу документу для огляду у суді. З огляду на зазначене суд вважає документ, який містить умови використання платіжної карти «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду (а.с.9) неналежним та недопустимим доказом у даній справі, а тому не бере його до уваги. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, пені, комісії та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов, що міститься в матеріалах справи, враховуючи те, що він не визнається відповідачкою та не містить її підпису, суд приходить до висновку про неможливість розцінювати наданий банком Витяг з Умов як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 15.06.2010 шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, що ухвалена у подібних правовідносинах. У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду також вказала, що за відсутності належних та допустимих доказів погодження умов договору, АТ КБ «ПриватБанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність у відповідачки обов`язку з повернення фактично отриманих коштів, тобто заборгованості за тілом кредиту. Тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 3 760,87 грн підлягають задоволенню. Позовні вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом та пені не підлягають задоволенню за недоведеністю. Представником відповідачки подано заяву, в якій просить застосувати позовну давність та з підстав пропуску строку звернення до суду відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд не бере до уваги твердження представника відповідачки про пропуск позивачем строку позовної давності звернення до суду з даним позовом, виходячи з наступного. Суд звертає увагу на те, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 15.06.2010 у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним). Разом з тим, позичальнику видано кредитну картку із встановленим на неї кредитним лімітом. Таким чином, строк дії кредитного договору у даному випадку відповідає строку дії виданої позичальнику кредитної карти. Згідно ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Зважаючи на те, що за кредитним договором б/н від 15.06.2010 відповідачка отримала кредитну карту, яку було неодноразово перевипущено, зі строком дії до останнього дня червня 2016 року, та враховуючи те, що Банк звернувся до суду із даним позовом 20.04.2018 (дата направлення засобами поштового зв`язку), суд приходить до висновку, що позивачем не пропущений загальний строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення комісії, суд виходить з наступного. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки позбавлені права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Таким чином, кредитору забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі за дії, які банк здійснює на власну користь чи споживач здійснює на користь банку. Вказані положення кореспондуються із нормами ЗУ «Про захист прав споживачів». При цьому Банк нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок боржника, що є незаконним. Таким чином позовні вимоги про стягнення комісії не підлягають задоволенню за безпідставністю. Суд звертає увагу на те, що пеня та комісія не можуть нараховуватися одним платежем внаслідок того, що їх поняття є різними за своєю правовою природою. При цьому розрахунок заборгованості містить одну спільну графу для таких вимог «сума комісії та пені (накопичувальним підсумком)». Окрім того, умовами кредитного договору б/н від 15.06.2010, укладеного між сторонами у справі, а також Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку не передбачено умов щодо щомісячного нарахування банком пені та комісії у розмірі 50 грн чи 100 грн., як вбачається із наданого Банком розрахунку. Що стосується позовної вимоги про стягнення штрафів за порушення грошового зобов`язання, суд вважає, що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). У статті 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Здійснення позивачем одночасного нарахування пені та штрафів (двох видів) за прострочення повернення кредитних коштів вказує на покладення на відповідача подвійної відповідальності за одне і те саме прострочення, що є грубим порушенням Конституції України та норм чинного законодавства. Окрім того, нормами чинного законодавства не визначено виду штрафу у фіксованому розмірі. Також слід зауважити, що в анкеті-заяві від 15.06.2010 не передбачено обов`язку відповідачки сплати штрафів, а Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на сайті Банку, роздруківка яких надана позивачем до матеріалів справи, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору, оскільки не містять підпису боржника та не визнаються відповідачем такими, що існували на момент укладення кредитного договору та саме з ними вона була ознайомлена. Таким чином позовні вимоги про стягнення штрафів не підлягають задоволенню за безпідставністю. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір за позовну вимогу майнового характеру у розмірі 1 762,00,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № PROM6BН9Р2 від 16.04.2018 (а.с.1). Згідно позовних вимог позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість у загальній сумі 72 142,82 грн. Суд дійшов висновку, що задоволенню підлягають позовні вимоги у загальному розмірі 3 760,87 грн. Таким чином, пропорційність задоволених вимог становить 5,2% (3 760,87х100: 72 142,82 = 5,2%), а пропорційність вимог, в задоволенні яких відмовлено становить 94,8% (100 - 5,2 = 94,8). Оскільки, вимоги позивача задоволено на 5,2%, то сплачений судовий збір за пред`явлення позовної вимоги майнового характеру підлягає стягненню на користь позивача в сумі 91,63 грн (1762,00х5,2%=91,63). На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. ст. 526, 549, 611, 1049, 1054, 1066,1069 ЦК України,

Outcome: partial