Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

20 жовтня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 62 736,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 22 521,00 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 311 984,96 грн. станом на 13 жовтня 2021 року і по день винесення рішення суду, а також судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що з 18 лютого 2013 року по 28 лютого 2020 року він працював у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод». 12 серпня 2019 року він звернувся з заявою про звільнення за угодою сторін. У зв`язку з тим, що на його посаді нікому було працювати відповідач попросив, щоб він деякий час попрацював, а потім його звільнять. Так продовжувалось до 27 лютого 2020 року. Так як відповідач не виплачував йому заробітну плату з серпня 2019 року, то він 27 лютого 2020 року звернувся до відповідача з вимогою виплатити йому заборгованість по заробітній платі та надати ряд документів. Відповідач відмовився виплачувати заробітну плату і дав згоду на звільнення. 28 лютого 2020 року був останній день його роботи у відповідача, що підтверджується довідкою відповідача про заборгованість по заробітній платі, яка нараховувалась по лютий 2020 року включно. Але, відповідач, порушуючи Закон, 28 лютого 2020 року не звільнив його, а тільки 20 вересня 2021 року наказом № 686к звільнив його по ст. 36 п. 1 КЗпП України за угодою сторін на підставі його особистої заяви. З 28 лютого 2020 року до теперішнього часу відповідач не провів з ним повного розрахунку. Відповідач повинен виплатити йому без відрахування податків та зборів заробітну плату в сумі 62 736,00 грн. та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 22 521,00 грн. за 67 днів. Така бездіяльність відповідача є протиправною та порушує його трудові права як працівника. Середньоденна заробітна плата позивача згідно наданої відповідачем довідки складає 772,24 грн. За час затримки розрахунку з 01 березня 2020 року станом на 13 жовтня 2021 року відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за 404 дні в сумі 311 984,96 грн. Також, він поніс витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 3 000,00 грн. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом. У судове засідання представник позивача - [PERSON] не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з 18 лютого 2013 року працював у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод», що підтверджується копією його трудової книжки (а.с. 6-8). 12 серпня 2019 року він написав та подав до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» заяву, в якій просив звільнити його за угодою сторін, яка була отримана відповідачем в той же день та зареєстрована під № 80-1211 (а.с. 10). Заява містить також резолюцію начальника цеху (відділу) від 12.08.2019 року «звільнити за угодою сторін». Написання позивачем заяви про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України слід розглядати як вчинення ним дій, направлених на зміну діючих між сторонами правовідносин, з метою настання відповідних правових наслідків (в даному випадку - звільнення працівника працюючого за трудовим договором, укладеним на невизначений строк, та припинення між сторонами трудових правовідносин). В даному випадку роботодавець або уповноважений ним орган зобов`язаний був розірвати трудові відносини з позивачем у визначений законом строк, і видати наказ, у якому причини й дата звільнення мають бути чітко сформульовані. За таких обставин, оскільки позивач у заяві про звільнення від 12 серпня 2019 року просив звільнити його за угодою сторін, суд приходить до висновку, що у відповідача виник обов`язок звільнити позивача та розірвати з ним трудові відносини, про що видати відповідний наказ про звільнення. У позовній заяві позивач зазначив, що відповідач попросив позивача попрацювати ще деякий час, оскільки на його посаді нікому було працювати, а потім його звільнять, у зв`язку з чим він пропрацював ще до 28 лютого 2020 року, вказаний день був останнім днем його роботи на підприємстві відповідача, відповідач надав згоду на його звільнення. Після 28 лютого 2020 року на роботу він більше не виходив. Такі твердження позивача підтверджуються довідкою № 70/114 від 23 листопада 2020 року про заборгованість по компенсаційним виплатам [PERSON] станом на 23 листопада 2020 року, виданою Приватним акціонерним товариством «Дніпропетровський агрегатний завод» (а.с. 13), з якої вбачається, що компенсаційні виплати позивачу нараховувались відповідачем по лютий 2020 року включно. Однак, незважаючи на те, що позивач припинив працювати на підприємстві відповідача з 01 березня 2020 року, в порушення вимог чинного законодавства України, наказ про звільнення позивача за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України був винесений Приватним акціонерним товариством «Дніпропетровський агрегатний завод» лише 20 вересня 2021 року (наказ № 686к) та 20 вересня 2021 року до трудової книжки [PERSON] був внесений запис про його звільнення з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» (а.с. 6-8). Оскільки Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» при звільненні не виплатило позивачу нараховану йому заробітну плату, у жовтні 2021 року останній звернувся до суду з даною позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод». Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Звернувшись до суду позивач [PERSON] наполягав на тому, що Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» не виплачувало нараховану йому заробітну плату, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по заробітній платі. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Разом з тим, відповідач не виплачував позивачу нараховану йому заробітну плату. Згідно довідки № 70/115 від 23 листопада 2020 року, виданої Приватним акціонерним товариством «Дніпропетровський агрегатний завод», станом на 23 листопада 2020 року заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] за період з липня 2019 року по серпень 2019 року до виплати становить 15 475,00 грн. (а.с. 12). Крім того, згідно довідки № 70/114 від 23 листопада 2020 року, виданої Приватним акціонерним товариством «Дніпропетровський агрегатний завод», станом на 23 листопада 2020 року заборгованість по компенсаційним виплатам перед [PERSON] за період з серпня 2019 року по лютий 2020 року до виплати становить 47 261,00 грн. (а.с. 13). Таким чином, суд вважає встановленим, що заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі становить всього 62 736,00 грн. (15 475,00 грн. + 47 261,00 грн. = 62 736,00 грн.). При цьому, з вищевказаних довідок вбачається, що вищезазначена заборгованість по заробітній платі у розмірі 62 736,00 грн. Приватним акціонерним товариством «Дніпропетровський агрегатний завод» визначена вже за вирахуванням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів та є сумою, яка належить позивачу до виплати. За таких обставин суд вважає необхідним стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 62 736,00 грн., а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Вирішуючи питання щодо розміру заробітної плати, яка повинна бути стягнута за рішенням суду шляхом негайного виконання, суд виходить з наступних розрахунків: розмір заборгованості по заробітній платі, який стягнуто судом - 62 736,00 грн.; період стягнення дорівнює 8 місяців. Отже, розмір заробітної плати який підлягає стягненню шляхом негайного виконання за один місяць становить: 62 736,00 / 8 = 7 842,00 грн. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. У довідці, виданій Приватним акціонерним товариством «Дніпропетровський агрегатний завод» № 70/116 від 23 листопада 2020 року, зазначено, що за час роботи на підприємстві відповідача позивач має 67 днів невикористаної відпустки, розмір компенсації за яку станом на 23 листопада 2020 року становить до виплати 22 521,00 грн. (а.с. 14). При цьому, оскільки у вищевказаній довідці зазначено, що компенсація у розмірі 22 521,00 грн. є саме сумою, яка належить [PERSON] до виплати, суд приходить до висновку про те, що з вказаної суми відповідачем вже вирахувані передбачені законом податки та обов`язкові платежі. За таких обставин суд вважає необхідним стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 22 521,00 грн., а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині також підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» середнього заробітку за час затримки розрахунку слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Відповідно до довідки № 70/113 від 23 листопада 2020 року, виданої Приватним акціонерним товариством «Дніпропетровський агрегатний завод», середньоденна заробітна плата позивача становить 772,24 грн. за один робочий день (а.с. 11). Як вже було зазначено вище, наказ про звільнення позивача з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» в порушення вимог законодавства був винесений лише 20 вересня 2021 року. Однак, фактично позивач припинив працювати на підприємстві відповідача ще з 01 березня 2020 року, а відповідач у період з 01 березня 2020 року по 20 вересня 2021 року безпідставно не виконував свій обов`язок щодо звільнення позивача як працівника, розірвання з ним трудових відносин та проведення повного розрахунку при звільненні. У зв`язку з викладеним суд вважає, що середній заробіток має розраховуватись за період з дня, наступного за днем, коли позивач фактично працював у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод» останній день (28 лютого 2021 року), тобто з 01 березня 2020 року (фактичне припинення виконання трудових обов`язків) і по день розгляду справи судом, оскільки на день розгляду справи судом відповідач так і не провів з позивачем остаточний розрахунок. Кількість робочих днів за період з 01 березня 2020 року по 14 грудня 2021 року складає 448 днів, а саме: березень 2020 року - 21 день, квітень 2020 року - 21 день, травень 2020 року - 19 днів, червень 2020 року - 20 днів, липень 2020 року - 23 дні, серпень 2020 року - 20 днів, вересень 2020 року - 22 дні, жовтень 2020 року - 21 день, листопад 2020 року - 21 день, грудень 2020 року - 22 дні, січень 2021 року - 19 днів, лютий 2021 року - 20 днів, березень 2021 року - 22 дні, квітень 2021 року - 22 дні, травень 2021 року - 18 днів, червень 2021 року - 20 днів, липень 2021 року - 22 дні, серпень 2021 року - 21 день, вересень 2021 року - 22 дні, жовтень 2021 року - 20 днів, листопад 2021 року - 22 дні, грудень 2021 року - 10 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 01 березня 2020 року по 14 грудня 2021 року включно складає 345 963,52 грн. (772,24 грн. х 448 = 345 963,52 грн.). Слід враховувати роз`яснення наведені у абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року у відповідності до яких, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже, суд приходить до переконливого висновку, що з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 березня 2020 року по 14 грудня 2021 року у розмірі 345 963,52 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, а тому позовні вимоги [PERSON] в цій частині також підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] правничу допомогу у вказаній справі надавав адвокат Бурчак Петро Іванови, що підтверджується ордером серії ДП № 173/023 від 09 листопада 2021 року. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. [PERSON] сплатив адвокату Бурчаку П.І. 3 000,00 грн. за консультацію та складання позовної заяви, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 76 від 18 жовтня 2021 року (а.с. 19). За таких обставин, суд вважає, що позивачем документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн., та вказані витрати мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги майнового характеру про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку задоволені на загальну суму 85 257,00 грн. (62 736,00 грн. + 22 521,00 грн. = 85 257,00 грн.) та позивач був звільнений від сплати судового збору за цими позовними вимогами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 908,00 грн. Крім того, оскільки позовні вимоги майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, за які позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3 119,85 грн., задоволено, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 119,85 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved