Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

19 червня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомості, укладений 23 грудня 2003 року між ним та [PERSON], а також визнати за ним право власності на об'єкти нерухомості, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 23 грудня 2003 року він уклав з відповідачем договір купівлі-продажу нерухомості, який був посвідчений представником південно-східного регіонального управління Української товарної біржі за реєстровим номером 102067, та зареєстрований 23.12.2003 року в Новомосковському КП БТІ «Інвентаризатор» під №344-2. Відповідно до зазначеного договору купівлі-продажу позивач придбав об'єкти нерухомості, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. До укладення та підписання договору позивач сплатив [PERSON] суму грошей визначену договором купівлі-продажу, а відповідач після підписання сторонами договору, маючи статус продавця, передав позивачу у власність об'єкти нерухомого майна, що були визначені договором. На даний час позивачу стало відомо, що укладений договір купівлі - продажу повинен бути нотаріально посвідчений, в противному випадку він є недійсним. Спроби позивача знайти [PERSON] з метою звернення до нотаріальної контори і здійснення нотаріального посвідчення договору, не дали позитивних результатів, тому позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. 19 червня 2018 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та почато підготовче провадження. В підготовчому судовому засіданні позивач позов підтримав, просив задовольнити у повному обсязі, відповідач позов визнав, кожен окремо, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність. На підставі ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши подані докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 23 грудня 2003 року позивач придбав у [PERSON] за 42 576 грн. об'єкти нерухомості: насосна А-1- загальною площею 116,8 кв.м.; нежитлова будівля Б-2- загальною площею 96,1 кв.м.; прибудова Б1-1- загальною площею 19,6 кв.м; тамбур б-1 загальною площею 1,2 кв.м.; тамбур б1-1 загальною площею 1,2 кв.м.; тамбур б-2-1 загальною площею 1,5 кв.м., гараж В - загальною площею 23,4 кв.м.; вбиральня Г, навіс (тимч) Д; літній душ (тимч) Е; ворота №1; хвіртка №2; огорожа №3; хвіртка №4; ємність (1500 м.3) №5; сходи №6; сходи №7; ємність (1500 м3) №8; замощення І площею 345,5 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Зазначені об'єкти нерухомості були зареєстровані за позивачем на праві приватної власності в Новомосковському районному КП БТІ 23.12.2003 року за реєстровим № 344-2, реєстрова книга 2 (а.с.9). Слід також звернути увагу на те, що продавцю зазначене нерухоме майно належало на праві приватної власності у відповідності до свідоцтва про право власності, що було видане Меліоративненської селищною радо 05.09.1994 року за № 38. Даних про визнання його недійсним чи скасування у встановленому законом порядку, суду не подано, а тому у суду відсутні сумніви щодо правомірності набуття права власності не нерухоме майно відповідачем. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року згідно ч. 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Міністерство юстиції України за №17-12-44 від 10 квітня 1998 року роз'яснило, що угоди, укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 227, 242 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна із сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як вбачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомості, сторони за договором - уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належних продавцю на праві власності об'єктів нерухомого майна. Позивачем у справі усі умови за договором виконані. Згідно з п. 3 вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана позивачу за 42 576 грн., які отримані Продавцем від Покупця до підписання угоди. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не було надано, тому, суд вважає укладений договір дійсним. Оскільки покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володіє об'єктами нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, позивач на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 ЗУ «Про власність» набув право власності на спірний об'єкт нерухомості і правомірно володіє ним. Передбачених законом підстав для невизнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу нерухомого майна в судовому порядку немає. У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, суд вважає, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі-продажу об'єктів нерухомості, виконання договору відбулося. В судовому засіданні встановлений факт повного виконання спірного договору сторонами, факт неможливості нотаріального посвідчення договору, а тому позивач позбавлений можливості захистити свої права, як власник майна. Аналізуючи викладене, враховуючи визнання позову відповідачем, суд вважає за можливе визнати договір купівлі продажу - дійсним та визнати за позивачем право власності на вищезазначені об'єкти нерухомості.

Outcome: approved