Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

21.12.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом і просив: встановити факт проживання однією сім'єю всіх зареєстрованих у житловому будинку № [ADDRESS]; визнати вказаний житловий будинок з відповідними надвірними спорудами об'єктом сумісної власності [PERSON] та [PERSON]; припинити право власності в цілому [PERSON] на вказаний житловий будинок. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] вказував, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24.12.2011 року набув право власності на житловий будинок з надвірними будівлями № [ADDRESS] після смерті свого батька. На момент отримання відповідачем права власності, спірний будинок знаходився у занедбаному стані, потребував капітального ремонту. Родина [PERSON] та родина [PERSON] пов'язані родинними стосунками і на початку 2012 року між ними було досягнуто домовленість здійснити ремонт у спірному будинку та разом в ньому жити, після чого за згодою відповідача в ньому були зареєстровані всі члени сім'ї позивача. Сторонами спільно на протязі 2012 - 2014 років було здійснено капітальний ремонт будинку. Відповідач також приймав посильну участь у ремонті будинку власною працею, а також грошовими коштами. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2016 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Суд вирішив встановити факт, що зареєстровані у житловому будинку № [ADDRESS] проживали однією сім'єю з лютого 2012 року, а також вирішив визнати вказаний житловий будинок з відповідними надвірними спорудами, об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], припинивши за [PERSON] право власності одноособово на зазначене домоволодіння. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також невідповідності висновків суду обставинам справи. В обґрунтування апеляційної скарги [PERSON] вказує, що спірний будинок є його родинним будинком, який він отримав у спадщину від своїх батьків, що він проживає разом зі своєю дружиною, що вони є людьми похилого віку, пенсіонерами. Дійсно він мав намір продати будинок та купити інше житло, менше ніж спірне. В той час, коли висловив свій намір продати будинок, за проханням племінниці дружини у якості квартирантів взяли проживати в травні 2012 р. [PERSON], надав йому згоду для тимчасового проживання з сім'єю в будинку [ADDRESS]. Дійсно, 15 лютого 2014 року він уповноважив [PERSON] підготувати документи для відчуження зазначеного будинку, а також представляти інтереси щодо обслуговування цього нерухомого майна. Все це було обумовлено тим, що йому за станом здоров'я було важко пересуватися після операції, вони жили в селі. Цією обставиною скористався [PERSON], який, маючи доступ до документів на будинок, заволодів ними і утримує у себе поза його волею по теперішній час. Вказує, що [PERSON] за проживання в будинку орендної плати не платив, пояснюючи це тим, що він робить ремонт, хоча дії по ремонту з ним, як власником, не узгоджувалися., що будівельні роботи погіршили стан будинку, а обсяг цих робіт незначний, що спірний будинок перебував в житловому стані та не потребував особливого ремонту. Вважає, що суд безпідставно вгледів в діях сторін створення соціальної групи з ознаками сім'ї, оскільки у нього не було сімейних стосунків з [PERSON] і вони не об'єднувалися в одну сім'ю. Позивачем не надано доказів, що вони були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. [PERSON] не був власником будинку та земельної ділянки, письмової згоди на проведення робіт він [PERSON] не надавав. Відповідно до ст.376 ЦК України право власності на самочинне будівництво виникає тільки у власника, та за його згодою. Також апелянт вказує, що рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 14 серпня 2015 року по справі №642\\5537\\15 вже було відмовлено у задоволені позову [PERSON] до нього про стягнення грошових коштів в сумі 295 939,69 грн. в рахунок зробленого ним капітального ремонту спірного житлового будинку у зв'язку з недостатністю доказів. Це рішення ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17.11.2015р. залишено без змін. В суді апеляційної інстанції [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] апеляційну скаргу підтримали і просили задовольнити, посилаючись на викладені в апеляційній скарзі доводи. Позивач [PERSON] апеляційну скаргу не визнав і просив відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим, а доводи [PERSON] безпідставними. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, а сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не заперечується, що відповідач [PERSON] 1942 року народження, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 24 грудня 2011 року державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори, є спадкоємцем зазначеного у заповіті майна його батька [PERSON], 1918 року народження, який помер [INFO] року. Спадщина складається з житлових будинків з прибудовами: літ. «А-1» житловою площею 39,9 м.кв., загальною площею 76,1 м.кв.; літ. «Б-1» житловою площею 10,5 м.кв., загальною площею 33,5 м.кв., а також надвірних будівель при цих житлових будинках - сараю літ.«Г», літнього душу літ.«М», огорожі №1,2,3,4,6, дворового водопроводу №5, замощення 1. (а.с.6). Право власності [PERSON] на вказане спадкове нерухоме майно зареєстровано комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 29 грудня 2011 року. (а.с.7). Відповідач [PERSON] не заперечував той факт, що у лютому місці 2012 року з його дозволу в належному йому будинку були зареєстровані позивач [PERSON], його дружина [PERSON] і донька [PERSON], [INFO], а з 25.08.2013 року їх новонароджений син [PERSON] Згідно наданого суду позивачем [PERSON] примірника договору «Про намір укласти договір довічного утримання (догляд)» від 01 лютого 2012 року [PERSON] і [PERSON] уклали не посвідчений нотаріусом договір, в якому зазначили, що предметом цього договору є намір сторін укласти договір довічного утримання з належним оформленням документів, які необхідні для нотаріального укладення договору довічного утримання до 01 лютого 2015 року. (а.с.9-12). 15 лютого 2014 року [PERSON] надав посвідчену приватним нотаріусом ХМНО Гаражною І.П. довіреність [PERSON] строком на три роки, якою уповноважив [PERSON] зареєструвати на його (довірителя) ім'я право власності на належний йому житловий будинок за №15 з господарськими будівлями та спорудами, підготувати документи для відчуження вказаного будинку та представляти його інтереси щодо обслуговування нерухомого вказаного майна (а.с.24). На протязі 2012-2014 років за погодженням сторони здійснили низку будівельно-монтажних та інших робіт в спірному домоволодінні, забезпечивши газопостачання, мережі електропостачання, збудувавши бетонне відмощення навколо будинку, реконструкцію даху, підлоги. Однак у подальшому між [PERSON] і [PERSON] виник конфлікт, причиною якого, як стверджує [PERSON], є відмова [PERSON] від виконання раніше взятих зобов'язань. Ухвалюючи рішення 19 лютого 2016 року про задоволення позову [PERSON], суд першої інстанції вважав доведеним факт проживання однією сім'єю з лютого 2012 року усіх осіб, зареєстрованих у житловому будинку [ADDRESS], а також визнав вказаний житловий будинок спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON], відповідно до ч.4 ст.368 ЦК України як майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сім'ї, до складу якої відніс [PERSON] з його дружиною і [PERSON] з його дружиною та двома малолітніми дітьми. При цьому суд виходив з того, що сторони вели спільне господарство, застосовували спільну працю та загальні зусилля щодо створення спільної власності у вигляді нового, або поліпшення житлового будинку, який, згідно висновку ТОВ «Лекстатус груп» та технічного висновку ПП «Спецстройпроект», на 80% збільшився у своїй вартості, тобто фактично став новим. Однак з таким рішенням колегія суддів погодитися не може у зв'язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Дійсно, як зазначив суд в рішенні і не заперечують сторони, [PERSON] зі згоди [PERSON] поселився у разом з дружиною і малолітньою дочкою та зареєстрував у лютому 2012 року місце проживання в належному [PERSON] на праві приватної власності будинку по [ADDRESS], в якому протягом 2012-2014 р.р. здійснив низку будівельно-ремонтних і монтажних робіт, збільшивши його вартість. Проте зазначені обставини не є підставою набуття права спільної сумісної власності, в тому числі і в порядку, передбаченому частиною 4 статті 368 ЦК України, на яку посилався суд ухвалюючи рішення. Згідно ст.338 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Позивачем [PERSON] не надано, а матеріали справи не містять належним доказів укладення [PERSON] і [PERSON] договору про спільну сумісну діяльність з метою набуття права спільної сумісної власності на нерухоме майно по [ADDRESS]. Суд першої інстанції помилково, опираючись на надані позивачем довіреність, договір про наміри у майбутньому укласти посвідчений нотаріусом договір довічного утримання та покази свідків, дійшов до висновку про те, що усі зареєстровані в спірному будинку особи з лютого 2012 року проживали однією сім'єю, а відтак, внаслідок спільної праці та вкладення спільних коштів і зусиль на реконструкцію будинку створили спільну сумісну власність у розумінні ч.4 ст.368 ЦК України. Згідно ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'ю створюють на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Позивачем не надано, а матеріали справи не містять належним та допустимих доказів, які б давали підставу дійти до висновку, що подружжя [PERSON], 1942 року народження і [PERSON], 1941 року народження, та подружжя [PERSON], 1982 р.н. і [PERSON], 1985р.н., з лютого 2012 року по 2014 рік проживали однією сім'єю в розумінні цього осередку суспільства відповідно до визначення, яке міститься в статті 3 СК України. Позивачем [PERSON] не надано, а матеріали справи не містять доказів щодо розміру витрачених кожною із сторін коштів, спрямованих на створення спільної сумісної власності, їх джерел. Крім того, поза увагою суду залишилась та обставина, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) згідно ст.331 ЦК України виникає з моменту завершення будівництва та його прийняття в експлуатацію. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Також поза увагою суду залишилась та обставина, що [PERSON] звертався до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів у сумі 295 939 грн. в рахунок зробленого ним капітального ремонту житлового будинку з надвірними будівлями, але рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 14 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 17.11.2015 року, у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю позовних вимог. Вказана обставина суперечить доводам позивача по даній справі в тій частині, що сторони проживали однією сім'єю, мали взаємні права та обов'язки, були об'єднані спільним побутом та спільною метою створення сумісного нерухомого майна. Дійсно, як вбачається з наданих позивачем доказів та опосередкованих даних, які містяться в письмових запереченнях відповідача на позов, [PERSON], скориставшись довірою [PERSON], використав його працю та його кошти з метою ремонту занедбаного будинку та надвірних будівель, реконструкції, монтажних, будівельних робіт, а після цього ухилився від укладення договору довічного утримання та відчуження будинку на користь [PERSON] у інший спосіб. Однак ці обставини не є підставою для ухвалення судового рішення про набуття таким чином [PERSON] права спільної сумісної власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по [ADDRESS].

Outcome: dismissed