Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-01 00:00:00

1.Стислий виклад позицій сторін. 06 липня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до приватного підприємства «Аграрна компанія 2004» про визнання договору оренди землі недійсним. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що в 2016 році вона дізналася про те, що існує договір оренди земельної ділянки № П116 від 02.01.2014 предметом якого стала земельна ділянка площею 3,0294 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належить їй на праві власності. Договір укладений строком на 10 років, підписаний директором ПП «Аграрна компанія 2004» Лабазюком П.П., посвідчений печаткою орендаря, однак в графі «Орендодавець» де зазначена вона - [PERSON], стоїть підпис іншої особи. Вказаний договір оренди був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.10.2014. До вказаного договору додавався Акт приймання-передачі земельної ділянки від 07.10.2017, якого вона також не підписувала. У зв'язку з наведеним, позивач просила визнати недійсним договір оренди земельної ділянки № П116 від 02.01.2014. [INFO] позивач [PERSON] померла. Правонаступник позивача - [PERSON] та його представник в судовому засіданні заявлений позов підтримали за обставин у ньому викладених, просили його задоволити. Вказали, що [PERSON] не укладала договір оренди земельної ділянки, а також нікого не уповноважувала на вчинення таких дій. Представник відповідача ПП «Аграрна компанія 2004»[PERSON]. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, суду пояснив, що при укладенні спірного договору оренди землі представником [PERSON] була її донька - [PERSON], яка виконувала функції соціального представника, здійснюючи догляд за своєю матір'ю. Тому, мала право укладати договір оренди земельної ділянки. Донька померлої також отримувала орендну плату. Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновків, що позовні вимоги підлягають задоволенню. 2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою від 10.07.2017 відкрито провадження в справі та призначено попереднє судове засідання. 31.07.2017 було призначено судово-почеркознавчу експертизу, провадження в справі зупинено. Ухвалою від 31.10.2017 відновлено провадження у справі та призначена дата попереднього судового засідання. 13.11.2017 суд постановив ухвалу про призначення справи до судового розгляду. Ухвалою від 18 грудня 2017 року провадження у справі було зупинено до залучення для участі у ній правонаступника позивача. Ухвалою суду від 20 липня 2018 року в справу залучено правонаступника позивача [PERSON] - [PERSON], а провадження у ній відновлено. Судом було відмовлено в задоволенні: клопотання представника відповідача про призначення судово-почеркознавчої експертизи (ухвала від 02.08.2018) та у допиті свідка (ухвала без виходу до нарадчої кімнати від 02.08.2018). 02.08.2018 розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті позовних вимог. Проголошено вступну та резолютивну частини рішення в присутності всіх учасників справи. 3. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 10.10.2006 на території Поповецької сільської ради належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,0294 га., кадастровий номер [NUMBER] (а.с. 8), яка після її смерті прийнята у спадщину [PERSON] (а.с. 115-116). 02 січня 2014 року між [PERSON] та відповідачем було укладено договір оренди землі № П116 (а.с. 5-6). Предметом вказаного договору є земельна ділянка сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Поповецької сільської ради Волочиського району Хмельницької області, кадастровий номер [NUMBER], право на яку посвідчене державним актом серії [NUMBER] (п. 1 Договору). Об'єктом оренди Договору є земельна ділянка площею: 3,0294 га. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 93275 грн. (п.п. 2, 4 Договору). Договір укладено на 10 років з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою (п. 6 Договору). 10 вересня 2017 року було визначено межі земельної ділянки, яка є предметом укладеного між сторонами договору оренди від 02.01.2014 (а.с. 31). Відповідно до акту прийому-передачі земельної ділянки від 07.10.2014 [PERSON] передала, а ПП «Аграрна компанія 2004» прийняло земельну ділянку площею 3,0294 га, яка належить позивачу на праві власності відповідно до державного акту серії [NUMBER] (а.с. 13). З витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 27707814 від 06.10.2014 слідує, що 06.10.2014 відповідно до спірного договору зареєстровано право оренди земельної ділянки, належної [PERSON] (а.с. 14). Отже, спірні правовідносини сторін пов'язані із орендою земельної ділянки, а саме з оспорюванням договору оренди землі № П116 від 02.01.2014. 4. Оцінка аргументів сторін, які відносяться до предмета спору та норми права, які застосовує суд. Спірні відносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України (далі - ЦК України, ЗК України) та Законом України «Про оренду землі». Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (ст. 41 Конституції України). В силу положень ст. 90 ЗК України, власники земельних ділянок мають право продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 2 ст. 793 ЦК України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України «Про оренду землі»). Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально (ст. 14 Закону України «Про оренду землі»). В силу положень ст. 638 ЦК України, дійсним є договір, який відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, а сторони при його укладенні в належній формі досягли згоди з усіх істотних його умов. Відповідно до висновку експерта № 119П від 04.09.2017, підпис від імені [PERSON] в графі «Орендодавець» у договорі оренди земельної ділянки № П116 від 02.04.2014 виконаний не [PERSON], а іншою особою (а.с. 45-46). Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Представником відповідача не надано жодних належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що позивач дійсно підписувала спірний договір оренди землі. Допитана в судовому засіданні свідок: [PERSON] (донька померлої [PERSON].) зазначила, що [PERSON] не підписувала договору оренди земельної ділянки з відповідачем. Доручень на вчинення таких дій також нікому не надавала. Опікун чи піклувальник їй не призначався. Свідок [PERSON] (зять померлої [PERSON].) також вказав, що спірний договір оренди письмово не укладався. Таким чином, в даному випадку суд приходить до висновку, що доводи позивача про те, що [PERSON] не підписувала договір оренди земельної ділянки № П116 від 02.04.2014 є обґрунтованими і повністю доведеними. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За загальним правилом, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (ч. 2 ст. 207 ЦК України). Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Враховуючи наведене, суд вважає, що відсутність особистого підпису позивача в договорі оренди землі свідчить про те, що сторони не узгодили всі істотні умови договору, передбачені Законом. Представником відповідача в судовому засіданні була надана довідка Управління соціального захисту населення Волочиської РДА від 24.09.2017 у якій зазначено про те, що за [PERSON] дійсно здійснювався догляд як за особою похилого віку. Догляд здійснювала [PERSON], [INFO], жителька с. Попівці. Догляд здійснювався згідно поданої заяви [PERSON] про потребу надання соціальних послуг та довідки ЛКК № 119 від 12.02.2013, що підтверджує потребу постійного стороннього догляду та нездатність до самообслуговування. [PERSON] отримувала компенсацію як фізична особа, яка надає соціальні послуги по догляду за [PERSON] згідно заяви про згоду надання соціальних послуг. На обліку перебувала з 18.02.2013 по 29.02.2016 і отримувала допомогу в розмірі 137,80 грн. щомісячно (а.с. 87). Крім того, Поповецький сільський голова на адвокатський запит повідомив представнику відповідача про те, що [PERSON] надавала соціальні послуги відносно своєї мами - [PERSON], як особі похилого віку, яка потребує постійного догляду у зв'язку із нездатністю до самообслуговування, у період з 18.02.2013 по 29.02.2016. [PERSON] та [PERSON] проживають в одному житловому будинку, який належить на праві власності [PERSON] Вони проживають однією сім'єю й ведуть спільне домашнє господарство, а [PERSON], у зв'язку із вищевказаними обставинами, постійно представляє інтереси [PERSON], у тому числі у земельних правовідносинах із ПП «Аграрна компанія 2004», щодо укладення договорів оренди земельної ділянки та отримує за неї орендну плату (а.с. 88). Разом з тим, згідно з положеннями частини другої та третьої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною першою статті 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно з частиною третьої цієї ж статті представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 242 ЦК України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Опікун є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною. Законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа. Чинним законодавством не передбачено права особи, яка здійснює догляд за особою похилого віку, вчиняти від її імені правочини, які виходять за межі дрібних побутових. Зокрема, ні у ст. 11 Закону України «Про соціальні послуги», якою регламентовано перелік основних прав та обов'язків осіб, що надають соціальні послуги, ні у тексті вказаного закону не передбачено право таких осіб здійснювати представництво отримувачів соціальних послуг без належним чином оформленого доручення. Таким чином, здійснення догляду [PERSON] за [PERSON] не наділяло правом укладати від імені останньої договір оренди землі. Верховний Суд України у своїй постанові № 6-2612цс16 від 25.05.2016 висловив правову позицію наступного змісту: «Статтею 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину. Отже, вказана стаття презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень. За таких обставин ця норма ЦК України не може бути застосована до правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя, а отже, не могла їх і перевищити. Оскільки донька, підписуючи додаткову угоду до договору оренди землі від імені матері, не мала на те жодних повноважень, така додаткова угода є недійсною, а земельна ділянка на підставі положень статті 216 ЦК України підлягає поверненню позивачу». За таких обставин, суд вважає доведеним, що під час укладення договору оренди землі від 02.01.2014, його текст було підписано від імені [PERSON] сторонньою особою, яка не мала повноважень на вчинення таких дій. А тому не можна вважати, що сторони досягли усіх істотних умов договору оренди землі, передбачених ст. 15 Закону України «Про оренду землі», що є підставою для визнання спірного договору недійсним. При цьому, судом враховуються вимоги статті 4 ЦПК України та статті 15 ЦК України про те, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право і суд вважає встановленим, що використання відповідачем землі відповідно до договору оренди, який не підписувався [PERSON] безумовно порушило право правонаступника останньої на розпорядження землею. Також, суд не бере до уваги посилання представника відповідача на факт отримання орендної плати за договором оренди землі, як на підставу відмови у позові, оскільки вказана орендна плата не отримувалась [PERSON] Крім того, відповідно до роз'яснень, наданих постановою Пленуму ВСУ № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до пункту 7 вказаної постанови виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК). Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про необхідність повного задоволення позовних вимог позивача з метою захисту його прав та законних інтересів. 5. Судові витрати. Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в сумі 640 грн., а також понесені судові витрати пов'язані з проведеною у справі судово-почеркознавчою експертизою в сумі 2250 грн. 24 коп.

Outcome: approved