Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

20 жовтня 2014 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON] з вимогами ухвалити рішення, яким встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі договору дарування від 18.08.2004 року йому на праві спільної часткової власності належить 3/5 частини спірної квартири. Відповідачі є співвласниками квартири, яким належить по 1/5 частин згідно зі Свідоцтвом про право власності на житло від 20.11.1997. З метою встановлення порядку користування житлом, який би відповідав частці кожної з сторін, позивач просить виділити: [PERSON] в користування кімнату, зазначену в технічному паспорті під № 5 площею 9,6 кв.м.; [PERSON] в користування кімнату, зазначену в технічному паспорті під № 9, площею 11,6 кв.м.; [PERSON] в користування кімнати, зазначені в технічному паспорті під № 3, 8 площею 18,2 кв.м. та 11,5 кв.м. відповідно; приміщення кухні площею 9,5 кв.м., коридору площею 11,2 кв.м., туалету площею 1,3 кв.м., ванної кімнати площею 2,4 кв.м., балкону площею 1,5 кв.м., лоджії площею 2,8 кв.м. залишити у загальному користуванні сторін. Під час судового розгляду ухвалою суду від 26.11.2014 до участі у справі в якості третьої особи була залучена [PERSON] У судове засідання 04.02.2015 сторони не з'явились, сповіщені належним чином. Від позивача через канцелярію суду в день судового засідання надійшла заява про розгляд справи без його участі. Інші особи, що приймають участь у справі про причини неявки суду не повідомили. За наявності умов, передбачених ч. 1 ст. 224 ЦПК України, суд допускає заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 20.11.1997 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності в рівних частках належала квартира [ADDRESS]. 18 серпня 2004 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Нікітюк О.М. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 5-2287 договір дарування, за яким [PERSON], [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] 3/5 частин квартири [ADDRESS]. Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 22.09.2014, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11.12.2014 договір дарування від 18.08.2004 року визнано удаваним правочином, який приховав договір купівлі-продажу 3/5 частин квартири [ADDRESS]. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч. 3 ст. 61 ЦПК України). При цьому наявність вказаного судового рішення не спростовує факт належності 3/5 частин спірної квартири позивачу, оскільки визнання правочину удаваним, в даному випадку, не тягне за собою його недійсність, а лише застосовує до відносин сторін норми, що регулюють договір купівлі-продажу. Як роз'яснено в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20 квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Положеннями ст. 317 ЦК України передбачено, що власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. З положень ст. 358 ЦК України випливає, що надання співвласнику в користування частини майна має ґрунтуватися на встановленні відповідності між розміром частки співвласника в праві спільної власності та часткою того майна, надання якого в користування вимагає такий співвласник. Зважаючи на те, що позивачу [PERSON] на праві спільної часткової власності у спірній квартирі належить більша її частка, яка складає 3/5, а відповідачам належить по 1/5 цієї квартири, суд вважає, що виділення позивачу [PERSON] в користування житлових кімнат загальною площею 29,7 кв.м. є справедливим. Разом з цим, як передбачено ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Проте позивачем [PERSON] частина вимог заявлена в інтересах відповідачів, при тому, що матеріали справи не містять доказів в підтвердження повноважень останнього на це. Відповідачі зі свого боку, з зустрічними вимогами до позивача також не звертались. Тобто можна дійти висновку, що задоволення позовних вимог в повному об'ємі фактично призведе до обмеження відповідачів права визначити між собою порядок користуванні останніми кімнатами площею 9,6 кв.м. та 11,6 кв.м. Від так, оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] мають право вирішити між собою питання щодо порядку користування належними їм частками майна, як в добровільному так і в судовому порядку, позовні вимоги в частині виділення у володіння та користування останнім конкретних кімнат квартири [ADDRESS] задоволенню не підлягають. Враховуючи проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.

Outcome: partial