Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

21.02.2017р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернулася позивачка з вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнень позову від 27.02.2017р. просила суд визнати [ADDRESS] її особистою власністю. В обґрунтування позовних вимог по тексту позовних вимог та в ході судового засідання представник позивачки посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 29.04.1995р., перебуваючи у шлюбі з відповідачем позивачка придбала [ADDRESS] (м. Дніпропетровськ). З відповідачем позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з 06.07.1991р. до 08.06.2010р. У 2017 році позивачка вирішила продати вказану квартиру, проте отримала відповідь нотаріуса, що відчужити вказану квартиру позивачка зможе лише за згодою свого колишнього чоловіка [PERSON] Проте, позивачка зазначає, що вказана квартира не є спільним майном подружжя, оскільки була придбана на особисті кошти позивачки, які вона позичила у [PERSON], а тому змушена була звернутися до суду.\~ Представник позивачки - [PERSON] (діє за договором від 12.10.2016р. а.с. № 15)\~\~ позовні вимоги в судовому засіданні 01.06.2017р. підтримав у повному обсязі з урахуванням уточнень та просив суд їх задовольнити згідно обґрунтування, викладеного в позові та доказів, наявних в матеріалах справи, а також допитати свідка [PERSON] Відповідач [PERSON] в судові\~ засідання по справі, які призначалися на 06.04.2017р. та 01.06.2017р. повторно не зявився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином за адресою, наданою адресно-довідковим підрозділом ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області від 12.03.2017р. (а.с. № 30). Згідно відмітки на конверті, в якому було надіслано на адресу відповідача копію позову та судову повістку на 06.04.2017р., він повернувся «за закінченням терміну зберігання» (а.с. №43). Крім того, на судове засідання\~ 01.06.2017р. відповідач повідомлявся, шляхом оголошення у пресі (а.с. № 48). За\~ таких обставин суд вважає за можливе розглядати дану справу за відсутності відповідача на підставі ст. 169\~ ЦПК України, та з урахуванням того, що від відповідача заперечень\~ до суду не надійшло, суд вважає\~ за\~ можливе винести по справі заочне рішення суду\~ відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України, про що суд постановив відповідну ухвалу 01.06.2017р. без виходу до нарадчої кімнати. Суд, вислухав представника позивачки, вивчивши матеріали справи, допитавши свідка, вважає, що позовні\~ вимоги\~ підлягають задоволенню з\~ наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 06.07.1991р.Мєланіч Т.Г. та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії IV - КИ №428939, який був розірваний 08.06.2010р., що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-КИ №144950 (а.с. 10,26). У період перебування у шлюбі з [PERSON], за кошти, що належали позивачці, 29.04.1995р. [PERSON] на підставі нотаріального посвідченого договору купівлі-продажу придбала у власність квартиру №71 в буд № .12 по вул. Високовольтна м. Дніпропетровську та зареєструвала його у встановленому законом порядку, що підтверджується відміткою ДМБТІ на договорі (а.с. № 7). У 2017 році [PERSON], як власниця квартири [ADDRESS], виявила бажання здійснити відчуження цієї квартири шляхом продажу та звернулась до приватного нотаріуса [PERSON], але у відповідь на своє звернення за вих. №35-01-16 від 10.02.2017р. отримала відповідь нотаріуса, що відчуження вказаної квартири вона зможе здійснити лише за згодою чоловіка. У 1995 році [PERSON] прийняла рішення придбати вказану квартиру самостійно та звернулась до [PERSON] та поросила в нього кошти в борг для придбання квартири, на що останній погодився та надав їй у борг 10000000крб., про що [PERSON] написала йому розписку, оригінал якої судом був оглянутий в судовому засіданні 01.06.2017р.(а.с. № 9). 29.04.1995р. [PERSON] на підставі нотаріального посвідченого договору купівлі- продажу придбала у власність квартиру [ADDRESS] та розрахувалась за неї коштами наданими їй особисто [PERSON] В подальшому [PERSON] та [PERSON] дійшли згоди про те, що кошти [PERSON] вона повертати не буде і він проти цього не заперечує, що [PERSON] засвідчив письмово (а.с. № 27). Факт укладання між [PERSON] та [PERSON] 29.04.1995р. договору позики грошових коштів на суму 10000000крб. підтвердив допитаний в якості свідка 01.06.2017р. [PERSON] Отже належність доказів (ст. 58 ЦПК України) підтвердження показаннями свідка. Свідок [PERSON] в судовому засіданні також оглянув оригінал розписки від 20.01.1998р. (в якій зазначено про повернення ним [PERSON] оригіналу боргової розписки від 29.04.1995р.), підтвердив, що вона йому належить. Також свідок повідомив суду, що знає позивачку з початку 90-х років, [PERSON] бачив тільки на фото. Позивачка борг йому так і не віддала, в суд до неї з позовом не звертався, бо знав, що грошей в неї немає. Крім того, вона йому розповідала, що побоювалася, щоб [PERSON] не дізнався про цей борг, познайомила його, свідка, з людьми, з якими він зміг заробити кошти (це й було фактичним розрахунком із ним). Відповідно до ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Як роз'яснив Верховний Суд України в п. 23 постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до правової позиції, висловленої ВСУ при розгляді справи № 6-2641 цс 15 статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Крім того, судовим рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2016р. у справі № 201/14640/16-ц факт непроживання відповідача у [ADDRESS] на протязі останніх 15 років підтвердила й допитана в якості свідка [PERSON], яка проживає у під,їзді\~\~\~\~ № 2 буд. № 12 по вул. Високовольтна\~ у м. Дніпро поруч з позивачкою, яка проживає у під,їзді № 4. Свідок, до речі, підписувала і акт 05.12.2016р., а в суді підтвердила, що онука позивачки Дар,я товаришує з її сином [PERSON], вони\~ раз на тиждень бувають в квартирі позивачки та [PERSON] там\~ багато\~ років\~ не бачили. Відповідно до положень ст. 61 ЦПК України цей факт не підлягає доказуванню при розгляді цієї справи. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України унормовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна, як зазначено уст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права розпорядження своїм майном. З наведеного вбачається, що [ADDRESS] [PERSON] придбала за кошти, що належали їй особисто, хоча і під час перебування у шлюбі [PERSON], що свідчить про те, що ця квартира є особистою приватною власністю [PERSON] Оцінюючи\~ дослідженні в\~ судовому засіданні\~ докази в\~ їх\~ сукупності, суд вважає їх належними, допустимими\~ та достатніми для\~ прийняття рішення у\~ справі\~ по\~ суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, а позов таким, що підлягає задоволенню.\~ Суд, вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову, вважає за можливе стягнути з відповідача на користь\~ позивачки судові витрати по сплаті судового збору при подачі позову в розмірі 1 300 грн. 31коп. відповідно до квитанції № ПН2384 від 27.02.2017р. (а.с. № 2). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved