Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

20 квітня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Державного підприємства Миколаївський суднобудівний завод, в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість за надані послуги в сумі 71 100,00 грн. В обгрунтування позовних вимог з посиланням на статті 526, 525, 530, 549, 550, 610, 612, 625, 901, 903 ЦК України зазначала, що згідно з договором від 04 січня 2016 року № 61/1502 (далі - договір) в період з січня по вересень 2016 року вона надала відповідачу інформаційні послуги на загальну суму 71\~100,00 грн., що підтверджується актами про надання послуг та довідкою про заборгованість із заробітної плати. Відповідач не виконав зобовязання з оплати наданих послуг, у звязку з чим утворилась заборгованість, яку позивач просить стягнути на свою користь. На звернення позивача до відповідача щодо надання довідки про заборгованість згідно з договором отримано відповідь про ненарахування оплати з підстави ненадання в бухгалтерію актів про надання послуг та обставину реєстрації договору про надання послуг від 04 січня 2016 року лише 30 вересня 2016 року. На думку позивача, несвоєчасна реєстрація договору та відсутність актів про надання послуг в бухгалтерії відповідача є наслідком неналежного виконання обовязків службовими особами відповідача (а.с. 2-3). У відзиві на позовну заяву від 29 травня 2018 року представник відповідача просив суд відмовити позивачу в позові та зазначав, що позивач надавав послуги відповідачу на підставі цивільно-правового договору та не перебував у трудових відносинах із підприємством. У звязку з цим до довідки про заборгованість із заробітної плати, яка до того ж не містить штампу реєстрації, підписів бухгалтера та головного бухгалтера, необхідно ставитись критично. Вказував, що жоден з актів про надання послуг до бухгалтерії відповідача не надавався. Реквізитів для перерахування коштів за надані послуги позивач жодного разу відповідачу не повідомляв. Договір від 01 січня 2016 року був укладений з недотриманням Положення про порядок розгляду, підготовки, укладення, реєстрації, зберігання договірної документації і контролю за виконанням договірних зобовязань, затвердженого наказом генерального директора ДП Суднобудівний завод ім. 61 комунара від 09 січня 2008 року № 1, та був фактично зареєстрований в журналі договорів підприємства лише 30 вересня 2016 року. Заявлена до стягнення сума обчислена без урахування обовязку підприємства утримати з неї суми податку на доходи фізичних осіб в розмірі 18% та військового збору в розмірі 1,5%. За такого, щомісячна сплата за надані послуги становиь не 7900,00 грн, а, з вирахуванням відповідних податків, 6 359,50 грн. За 9 місяців, за які надавались послуги, сума, що підлягає сплаті, - 57235,50 грн. Також відповідач зазначав, що надані позивачем суду акти про надання послуг не є належними доказами, оскільки не містять даних про зміст і обсяг операцій (деталізації обєктів надання послуг), відомостей щодо виду наданих послуг та їх якості, звітів, висновків за результатами наданих послуг. Посилаючись на статті 11, 509, 901, 902 ЦК України та практику Вищого господарського суду України, зазначав, що обовязок замовника оплатити послуги виникає з реального факту їх надання виконавцем, а не з факту передачі надання послуг на підставі акту; у сторони відсутній обовязок оплати послуг, якщо позивач не може довести, що саме ним надано послуги за договором (а.с. 30-31). У судовому засіданні 05 червня 2018 року позивачем уточнено, що підставою позовою є цивільні договірні відносини за договором про надання послуг. Представником відповідача надано заяву від 05 червня 2018 року про долучення до матеріалів справи копії заяви позивача від 22 лютого 2017 року щодо надання довідки про заробітну плату та копії наказу від 06 жовтня 2016 року № 175-к про оголошення наказу Державного концерну Укроборонпром про звільнення [PERSON] від обовязків генерального директора ДП Суднобудівний завод ім. 61 комунара (а.с. 38-40). Судом долучено зазначені документи до матеріалів справи. 07 червня 2018 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому позивач зазначила, що не висуває вимог щодо проведення нарахувань згідно з трудовим законодавством. Довідка про заборгованість підписана керівником підприємства, тому є легітимною. Факт реєстрації договору на підприємстві не впливає на набрання чинності договором, а недотримання Положення про порядок розгляду, підготовки, укладення, реєстрації, зберігання договірної документації і контролю за виконанням договірних зобовязань не тягне за собою недійсність договору. Також за текстом відповіді на відзив містилося клопотання про виклик свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які можуть підтвердити факт виконання позивачем роботи прес-секретаря підприємства, надання інформаційних, організаційних послуг з висвітлення діяльності підприємства (а.с. 44-45). 07 червня 2018 року позивачем надано клопотання про виклик свідків, оформлене окремим документом, в якому позивач просила викликати в судове засідання та допитати як свідків таких осіб, як [PERSON], [PERSON], [PERSON] , які є працівниками відповідача і можуть підтвердити надання нею інформаційно-журналістських послуг Заводу (а.с. 46-48). У судовому засіданні 10 липня 2018 року позивачкою заявлено клопотання про виклик свідків, які задоволені судом. У судовому засіданні 13 грудня 2018 року проведено допит свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновків, наведених нижче. 04 січня 2016 року між Державним підприємством Суднобудівний завод імені 61 комунара, надалі перейменованим на Державне підприємство Миколаївський суднобудівний завод, та [PERSON] укладено договір № 61/1502 (а.с. 6-7), відповідно до пункту 1.1. якого позивач зобовязався за завданням відповідача надавати послуги і виконувати роботи, в обсязі та на умовах, зазначених у договорі, а відповідач зобовязався оплатити зазначені послуги. Згідно з пунктом 2.1. договору позивач прийняв на себе виконання роботи з інформаційної діяльності: надавати консультації і розяснення; готувати документи; здійснювати представництво на підставі довіреності. Відповідно до пункту 2.2. договору відповідач зобовязався забезпечити позивача робочим приміщенням, обладнанням, звязком, спеціальною літературою, канцтоварами; своєчасно надавати документи, копії документів та ініші матеріали та інформацію, необхідні для надання послуг; прийняти від позивача послуги на підставі акту; нарахувати та сплатити належні обовязкові платежі з винагороди позивача. Пунктом 3.1. договору зазначена вартість послуг за кожний календарний місяць в сумі 7,900 грн. Судом встановлено, що зазначена сума містить описку. Зокрема, узгоджена сторонами вартість становить 7 900 грн. (без коми), отже, вартість встановлена в розмірі саме сім тисяч девятсот гривень, а не сім гривень девяносто копійок. Зазначена обставина визнається сторонами, про що, зокрема, свідчить відзив відповідача та наведений в ньому розрахунок сум до сплати з урахуванням утриманих податків, та підтверджується письмовими доказами, що є у справі (актами про надання послуг, довідкою про заборгованість). У пунктах 3.2., 3.3. договору сторонами узгоджено, що оплата послуг за відповідний календарний місяць здійснюється на підставі акту про надання послуг. Оплата здійснюється як шляхом перерахування грошових коштів на рахунок, повідомлений позивачем, так і в інший спосіб, не заборонений законодавством. Пунктом 4.1. договору передбачено, що договір набирає чинності з дати його підписання та діє протягом року, але за письмовою заявою однієї із сторін може бути розірваний в односторонньому порядку. За період з 4 січня 2016 року по 30 вересня 2016 року позивач надав відповідачу інформаційні послуги за договором на загальну суму 71 100,00 грн. (з розрахунку вартості послуг за місяць в сумі 7900,00 грн.). Зазначена обставина підтверджується актами про надання послуг, датованими 04 лютого 2016 року, 04 березня 2016 року, 04 квітня 2016 року, 04 травня 2016 року, 04 червня 2016 року, 04 липня 2016 року, 04 серпня 2016 року, 04 вересня 2016 року, 04 жовтня 2016 року (а.с. 9-17) та довідкою про заборгованість на суму 71 100,00 грн. (а.с. 8). \~ \~ \~ \~Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] , які у вказаний період працювали на Заводі і активно приймали участь у боротьбі за права працівників заводу на своєчасну виплату заробітньої плати , підтвердили, що з січня по вересень включно позивач постійно приходила на Завод як на роботу, приймала участь у всіх заходах заводу як журналіст. Вони знають, що саме вона надавала відповідачу інформаційні послуги, зокрема позивачем готувались інформаційні матеріали, розміщені на офіційному веб-сайті відповідача ; інформаційні матеріали для випусків багатотиражної газети [PERSON] на Ингуле; статті для розміщення у засобах масової інформації з питань діяльності підприємства; анонси інформаційних заходів для висвітлення у засобах масової інформації; вона була присутня на засіданнях правління заводу, спілкувалаася з профосюзом, а потім готувал та розміщувала статті у різних СМІ про проблеми заводу. А потім їй, як і всім іншим працівникам, так і не виплатили заборгованість п зарплаті. У матеріалах справи і судом досліджено відповідні матеріали, які надані позивачем: тексти публікацій на офіційному сайті відповідача (а.с. 49-72) роздруковані принтскріни інтернет-публікацій з веб-сторінки відповідача (а.с. 103-106); копії випусків газети (а.с. 21-22, 85-90); тексти статей та роздруковані принскріни відповідних публікацій у інтернет-виданнях (а.с. 108- 148), тексти анонсів інформаційних заходів (а.с. 91-102); копії матеріалів для енциклопедії (а. с. 149-150). При цьому відповідач не надав доказів на спростування того, що ці матеріали не були підготовлені та розміщені на замовлення відповідача [PERSON] Так, ці матеріали перебувають в електронному вигляді у позивачки, і цілком достовірним та таким, що не викликає сумнівів, є те, що самостійно, за власною ініціативою і без відповідного замовлення та надання матеріалів від керівництва Заводу та допуску її на територію заводу [PERSON] не могла їх напрацювати. Відповідач не виконав свої зобовязання за договором в частині оплати за надані послуги, нарахування та сплати належних обовязкових платежів з винагороди позивача як виконавця. Листом від 02 листопада 2016 року № 36/735 відповідач повідомив позивача про розірвання договору в односторонньому порядку (а.с. 19). На підставі вищенаведених фактичних обставин суд встановив наявність між сторонами цивільно-правових зобовязальних правовідносин, що виникли на підставі договору про надання послуг та регулюються Цивільним кодексом України (далі ЦК України). Судом встановлена наявність між сторонами саме цивільно-правових, а не трудових відносин з огляду на таке. Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків відносяться договори. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною першою статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. \~ \~ \~ \~ Згідно із статтею 902 ЦК України, виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору. За нормами статті 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України (далі КзпП України), трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За правилами статті 24 КЗпП України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини за договором про надання послуг, а також підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Виконавець послуг, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу. Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання, трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт (надання послуг). Наказ (розпорядження) відповідача про прийняття позивача на роботу не видавався. Відомостей щодо підлягання позивача правилам внутрішнього трудового розпорядку сторонами суду не надано. Натомість, правовідносини між позивачем і відповідачем виникли на підставі договору про надання послуг від 04 січня 2016 року, яким визначено обсяг послуг з інформаційної діяльності, що повинні бути надані за договором. Надані послуги мають конкретний результат, зокрема, це підготовлені позивачем матеріали. При цьому наявність підписаних позивачем і відповідачем актів про надання послуг свідчить саме про цивільно-правовий характер правовідносин між сторонами. Надану позивачем копію довідки про заборгованість із заробітної плати без номера та дати та надану відповідачем копію заяви позивача від 22 лютого 2017 року, в якій позивач просить відповідача видати довідку про заборгованість із заробітної плати, суд оцінює у сукупності з іншими доказами у справі, зокрема, актами про надання послуг, показаннями свідків, копіями письмових матеріалів (статей тощо), тобто у тій частині, в якій вони підтверджують суму заборгованості відповідача перед позивачем, але не в частині визначення характеру спірних правовідносин. Крім того, між сторонами відсутній спір щодо характеру спірних правовідносин. Обидві сторони наполягають на існуванні саме договірних відносин, що регулюються ЦК України, а не трудових відносин. Розвязуючи спір між сторонами, суд не приймає аргумент відповідача щодо неналежності актів про надання послуг як письмових доказів з таких підстав. Частиною другою статті 9 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. Суд приймає акти про надання послуг як належний доказ позовних вимог, оскільки вони містять всі основні реквізити, встановлені законодавством, дають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції ([PERSON] І.), містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ (ДП Суднобудівний завод ім. 61 комунара), зміст та обсяг господарської операції (інформаційні послуги за визначений період згідно з договором про надання послуг від 04 січня 2016 року). Акти підписані сторонами та скріплені печаткою підприємства. Щодо твердження відповідача про несвоєчасну реєстрацію договору та недотримання встановленого на підприємстві порядку при його укладанні суд зазначає таке. Надані відповідачем витяг з Журналу реєстрації договорів (а.с. 32), копія Положення про порядок розгляду, підготовки, укладення, реєстрації, зберігання договірної документації і контролю за виконанням договірних зобовязань, затвердженого наказом генерального директора ДП Суднобудівний завод імені 61 комунара від 09 січня 2008 року № 1 (далі Порядок № 1), та показання свідків [PERSON] і [PERSON] підтверджують реєстрацію укладеного сторонами 04 січня 2016 року договору лише 30 вересня 2016 року, а також недотримання певних вимог вищезазначеного Порядку № 1 при його укладанні. Разом з тим, ці обставини не мають значення для правильного розвязання спору між сторонами, оскільки вони не впливають на факт або дату набрання чинності укладеним між сторонами договором. Чинне законодавство не повязує виникнення договірних зобовязань із фактом реєстрації договору у внутрішніх облікових формах підприємства або обовязкового дотримання порядку роботи з договірною документацією, встановленого на конкретному підприємстві. Договір укладений у письмовій формі відповідно до статті 208 ЦК України, підписаний сторонами. Факту укладання договору сторонами не заперечується, дійсність договору сторонами під сумнів не ставиться. Зазначені обставини реєстрації договору та недотримання передбаченого відповідачем порядку його укладання, так само як і встановлена обставина ненадання позивачем актів про надання послуг до бухгалтерії відповідача не тягне за собою звільнення відповідача від оплати наданих позивачем послуг. Ненадання позивачем платіжних реквізитів для перерахування йому оплати за надані послуги, про яке зазначає відповідач, не має правового значення для розвязання спору між сторонами, оскільки відповідачем не надано доказів вжиття ним будь-яких заходів для здійснення фактичного розрахунку з відповідачем та не доведено виникнення заборгованості саме з підстави відсутності у нього відповідних реквізитів. Щодо аргументу відповідача, згідно з яким обовязок замовника оплатити послуги виникає з реального факту їх надання виконавцем, а не з факту передачі надання послуг на підставі акту суд зазначає, що надання позивачем послуг за договором підтверджується також іншими доказами, крім актів про надання послуг, зокрема, підготовленими позивачем матеріалами, копії яких містяться у матеріалах справи, та показаннями свідків. Суд не приймає посилання відповідача на практику Вищого господарського суду України, оскільки спірний правовідносини мають цивільно-правовий, а не господарсько-правовий характер. Судом встановлено, що позивачем виконане своє зобовязання за договором з надання відповідачу інформаційних послуг в період з січня по вересень 2016 року загальною вартістю 71 100,00 грн. відповідно до актів про надання послуг за відповідний період (7900,00 * 9 місяців = 71 100,00 грн.) При визначенні суми заборгованості відповідача перед позивачем суд приймає викладені у відзиві аргументи представника відповідача щодо необхідності утримання позивачем із винагороди позивача та сплати податків до бюджету. Зокрема, суми винагород та інших виплат, нарахованих (виплачених) платнику податку відповідно до умов цивільно-правового договору (контракту), включаються до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку (підпункт 164.2.2 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, далі ПК України). Ставка податку на доходи фізичних осіб відповідно до пункту 167.1 статті 167 ПК України становить 18 % бази оподаткування, у тому числі на доходи за цивільно-правовими договорами. При цьому відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобовязаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок. Платниками військового збору є особи, визначені п. 162.1 статті 162 ПК України, а саме: фізичні особи резиденти (нерезиденти), які отримують доходи з джерела їх походження в Україні (підпункт 1.1 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу). Підпунктом 1.3. пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України визначена ставка збору - 1,5 відсотка. Оскільки доходи у формі винагороди, отримані відповідно до умов цивільно-правового договору (контракту) фізичною особою, включаються до місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, то такі доходи підлягають оподаткуванню військовим збором за ставкою 1,5 %. Отже, сума податку на доходи фізичних осіб становить: 71 100,00 грн. * 18 % = 12 798,00 грн., сума військового збору становить: 71 100,00 грн. * 1,5 % = 1 066,50 грн. За вирахуванням податків сума винагороди позивача за спірний період становить: 71 100,00 грн. 12 798,00 грн. 1 066,50 грн. = 57 235,50 грн. Аналогічну суму відповідач наводить у відзиві на позов (а.с. 31). Отже, внаслідок невиконання відповідачем своїх зобовязань за договором про надання послуг були порушені права та законні інтереси позивача, у звязку з чим заборгованість відповідача за договором повинна бути стягнута на користь позивача. На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в сумі 57 235,50 грн. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Звертаючись до суду, позивач сплатив 711,00 грн. судового збору. Отже, враховуючи частковість задоволення позовних вимог, на користь позивача необхідно стягнути з відповідача 572,36 грн. судового збору (57 235,50 грн. (сума задоволених позовних вимог) / 71 100,00 (сума заявлених позовних вимог) * 100 % = 80,5%; 80,5% * 711,00 грн. = 572,36 грн.)

Outcome: partial