Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

20.12.2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить визнати за [PERSON], громадянином України, [INFO], право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 2 га для ведення особистого підсобного господарства, розташованого на території Білоусівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області, згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею на підставі рішення № 40 Х сесії Білоусівської сільської ради народних депутатів Великоолександрівського району Херсонської області від 03.04.1992 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 14 в межах згідно з планом землекористування, в порядку спадкування після смерті [PERSON], який помер [INFO]. Позовна заява мотивована тим, що [INFO] помер рідний брат позивача [PERSON], якому на момент смерті належало майно у виді вищевказаної земельної ділянки, що увійшла до складу спадщини, яку прийняв позивач шляхом подання до Великоолександрівської нотаріальної контори відповідної заяви. За відсутності належним чином оформлених правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку нотаріусом позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Нотаріус послався на те, що немає витягу з державного кадастру, відсутня державна реєстрація в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Оскільки оригінал Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею виданого на підставі рішення № 40 Х сесії Білоусівської сільської ради народних депутатів Великоолександрівського району Херсонської області від 03.04.1992 року було втрачено та він не є правовстановлюючим документом, що підтверджує право за земельну ділянку згідно вимог чинного законодавства, державна реєстрація права власності згідно чинного законодавства на теперішній час є неможливою, а тому вирішення питання оформлення чи визнання права власності можливе лише в судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Отже, зважаючи на те, що спадкодавець на момент смерті не зареєстрував у встановленому законом порядку за собою право власності на спірну земельну ділянку надану йому у порядку довічного успадковуваного володіння до складу спадщини входить відповідне право особи, яке може бути успадковане. З часу надання спірної земельної ділянки померлому, неодноразово змінювалось законодавство, що регулювало відносини з приводу подальшого її правового статусу, однак рішенням Конституційного Суду України від 22.09.20005 року № 2-рп, остаточно було встановлено недопустимість порушення права особи на земельну ділянку отриману у вищевказаному порядку у випадку не оформлення особою права власності або права користування нею. 20.02.2018 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, згідно якого вона позовні вимоги позивача визнала, проти їх задоволення не заперечувала. Вказала, що рішення № 40 Х сесії Білоусівської сільської ради народних депутатів Великоолександрівського району Херсонської області від 03.04.1992 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 14 на теперішній час не скасоване та в судових інстанціях не оскаржувалось і не оскаржується. У сільської ради були відсутні підстави для звернення до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою, оскільки позивач вчасно повідомив про прийняття ним спадщини після смерті [PERSON] Відповідного спору в судових інстанціях не розглядається. Відповідач не заперечує, що у зв'язку з втратою оригіналу державного акту державна реєстрація права власності на землю згідно чинного законодавства є неможливою. При цьому, відповідач заперечив проти покладення на нього судових витрат в розмірі наведеному позивачем, оскільки він проти позовних вимог не заперечує. 27.02.2018 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив в якій представник позивача погоджується із усіма твердженнями відповідача та просить не покладати судові витрати, які поніс позивач на відповідача. Просить позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. В останнє судове засідання не з'явився, просив розглянути справу за його відсутності, про що надав відповідне клопотання. В судовому засіданні представник відповідача - Федорова З.А. заявлені позовні вимоги не визнала та заперечувала проти їх задоволення. В останнє судове засідання представник не з'явилася та на адресу суду надійшов відзив за підписом [PERSON] згідно якого представник позовні вимоги визнала, не заперечувала проти їх задоволення, просила провести розгляд справи за відсутності відповідача. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо спадкування, який полягає у доведенні позивачем факту належності спадкодавцю на момент смерті права довічного успадкованого володіння та можливості його переходу в порядку спадкування до спадкоємця. Надані сторонами докази є належними, допустимими, достовірними та достатніми і підтверджують наступні фактичні обставини. Згідно актового запису № 3 складеного 28.01.2014 року виконавчим комітетом Тимофіївської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] видане 28.01.2014 року) [PERSON] помер [INFO]. Згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 14, рішення № 40 Х сесії Білоусівської сільської ради народних депутатів Великоолександрівського району Херсонської області від 03.04.1992 року, факти видачі, прийняття та реєстрації яких відповідач підтвердив у відзиві, вбачається, що на момент смерті [PERSON] на праві довічного успадковуваного володіння належала земельна ділянка площею 2,0 га в межах згідно з планом землеволодіння для ведення особистого підсобного господарства. Згідно висновку про ринкову вартість об'єкту оцінки, яка надана в порядку підготовки звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки ринкова вартість останньої станом на 02.11.2017 року становить 20000 грн. Згідно листа завідувача Великоолександрівської державної нотаріальної контори О.І. Карастан та витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 02.07.2014 року, вбачається, що 02.07.2014 року заведена спадкова справа № 109/2014 р. до майна померлого [INFO] [PERSON], за заявою [PERSON] Також нотаріусом зазначено, що у видачі свідоцтва про право на спадщину спадкоємцю відмовлено з тих підстав, що чинне законодавство України не передбачає можливості переходу права довічного успадковуваного землеволодіння, посвідченого державним актом, до спадкоємців у випадку смерті особи, яка набула це право у період з 15.03.1991 року до 13.03.1992 року, а Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею положеннями ст. 126 ЗК України не зазначено як документ, що може посвідчувати право на земельну ділянку. Таким чином, з вищенаведеного вбачається, що позивач будучи спадкоємцем другої черги за законом після смерті свого брата прийняв спадщину, що відкрилась, шляхом подання відповідної заяви до нотаріального органу у визначені законом строки, а отже він може стверджувати про порушення його права на спадкове майно за умови відмови йому нотаріусом у видачі документа, що має таке право підтверджувати. Аналіз актів цивільного законодавства, що діяли на час виникнення спірних правовідносин та чинних на час розгляду справи, свідчить про належність до складу спадщини права померлого на довічне володіння спірною земельною ділянкою виходячи з наступного. Чинним законодавством, зокрема Постановою Верховної Ради Української РСР від 05.12.1990 року № 511 «Про вирішення питань, пов'язаних із правом власності на землю» визначено, що громадянам надавалися земельні ділянки для ведення селянського й особистого підсобного господарства, садівництва, будівництва та обслуговування жилих будинків, задоволення інших потреб, передбачених законом, у довічне успадковуване володіння. Земельним кодексом Української РСР від 18.12.1990 року також передбачалось право громадян на довічне успадковування володіння землею, а Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.03.1991 року № 889 «Про форми державних актів на право володіння або користування землею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок», які втратили чинність, затверджено форму державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею та умови надання такого права. З введенням в дію Земельного кодексу Української РСР від 18.12.1990 року (в редакції від 13.03.1992 року) надання такого права не передбачалось, але підпунктом другим п. 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 року № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» передбачалося, що громадяни, підприємства, установи і організації, які мають у користуванні земельні ділянки, наданні їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Поняття «користування землею» у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року (стаття 7) поряд з постійним (без заздалегідь встановленого строку) передбачало тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до десяти років). Користування землею на умовах оренди для сільськогосподарських цілей, як правило, мало бути довгостроковим. Для ведення селянського (фермерського) господарства земля надавалася в оренду районною, міською радою (частина третя статті 8). У зазначеному кодексі з'явилася нова форма володіння землею: довічне успадковуване володіння, яке надавалося громадянам, зокрема, для ведення селянського (фермерського) господарства, ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, у разі одержання у спадщину жилого будинку або його придбання і т. ін., та постійне володіння, яке надавалося колгоспам, радгоспам, іншим державним, кооперативним, громадським підприємствам, установам і організаціям, релігійним організаціям. Земельний кодекс України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної і приватної власності громадян на землю зокрема право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6). Громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства із земель, що перебувають у державній власності, земля надавалася у постійне користування (без заздалегідь установленого строку), а для городництва, сінокосіння, випасання худоби, ведення селянського (фермерського) господарства - у тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до двадцяти п'яти років) (стаття 7). Проте чіткого розмежування випадків, коли земельні ділянки можуть надаватися у користування для ведення селянського (фермерського) господарства, а коли - в оренду, в цьому кодексі не здійснено. Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв'язку з не переоформленням правового титулу. Відповідно до роз'яснень викладених в п. 8 Постанови Верховного Ради України від 13.03.1992 року №2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі», громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України. Згідно з пунктом 6 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року №563 «Про земельну реформу» визначено, що громадяни, підприємства, установи й організації, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 15 березня 1994 року оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається. Згідно з Постановою Верховної Ради України від 17.02.2004 р. № 1492 дію вказаного пункту продовжено до 01 січня 2008 року. Однак, рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 року №5-рп положення пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України та пункту 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18 грудня 1990 року № 563-ХІІ визнано неконституційними та такими, що втрачають чинність з дня ухвалення зазначеного рішення. Таким чином, користувачі земельних ділянок, право яких посвідчено Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею, не можуть бути позбавлені права користування і не зобов'язані переоформити його на право власності чи укласти договір оренди земельної ділянки. В мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року, суд зазначав, що визнавши право приватної власності громадян на земельні ділянки, які були надані в постійне користування, встановивши порядок набуття цього права у зазначених нормативно-правових актах шляхом безоплатної передачі, держава має вжити всіх необхідних заходів щодо забезпечення безперешкодного набуття громадянами права приватної власності на земельні ділянки. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, до складу спадщини входить також право позивача на довічне володіння спірною земельною ділянкою. В зв'язку з відсутністю процедури нотаріального оформлення спадкування права довічного успадковуваного володіння землею, відсутністю документа чи будь-якої інформації щодо належності цієї земельної ділянки спадкодавцеві, який був зареєстрований за життя та відсутністю витягу з державного реєстру нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ч. 3 ст. 41 Конституції України, громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства. Таким чином, стосовно права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками діє механізм захисту, гарантований статтями 13, 14, 41, 55 Конституції України. Згідно ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи, що відповідно до Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого на ім'я [PERSON], останній мав право довічного успадкованого володіння вищевказаною земельною ділянкою, а тому саме це право може бути успадковане і його спадкоємцями. Відповідно до ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне задовольнити позов повністю та визнати за позивачем право довічного успадковуваного володіння спірною землею, яке належало померлому на момент відкриття спадщини і перейшло до спадкоємця в порядку спадкування за законом. Підставою для ухвалення рішення суду у підготовчому судовому засіданні в порядку ч.3 ст. 200 ЦПК України, є визнання позову відповідачем. При цьому при вирішенні спору суд не застосував положення статей 328, 392, 1225 ЦК України на які посилалися сторони з огляду на те, що вказаними нормами права врегульовані підстави та порядок здійснення захисту права власності, яке не було предметом розгляду. Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що вказаний спір підлягав вирішенню виключно в судовому порядку, дії або бездіяльність органу місцевого самоврядування не могли призвести до захисту спадкових прав позивача, не були спрямовані на їх порушення та не призвели до цього, відповідач сприяв якнайшвидшому вирішенню спору та надав суду усі необхідні відомості та докази, та приймаючи до уваги не наполягання позивача на покладенні судових витрат на відповідача, суд вважає, що останні відшкодуванню не підлягають.

Outcome: approved