Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-08 00:00:00

21 березня 2019 року [PERSON] та [PERSON] . звернулись до [PERSON] про визнання договору міни нерухомого майна дійсним. Свою позицію позивач обґрунтовує тим, що 18 березня 1999 року між нею, як членом Южноукраїнської філії Універсальної товарної біржі «Недвижимость Н», яка також представляла на біржі інтереси члена своєї сім`ї неповнолітньої доньки [PERSON] , та членом біржі [PERSON] , укладено договір міни квартири [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS] , який був зареєстрований в Южноукраїнській філії Універсальної товарної біржі «Недвижимость Н». Вказана біржа на даний час ліквідована. В 2005 році [PERSON] померла, її спадкоємцем є її син [PERSON] . Оскільки квартира придбана без нотаріального посвідчення, вона не має можливості належним чином зареєструвати та реалізувати своє право власності. В судове засідання позивачі не з`явились. Позивач [PERSON] надала суду заяву з проханням розглядати справу без її участі та участі позивача [PERSON] , інтереси якої вона представляє за довіреністю, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, причину неявки не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада України». За таких обставин відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу без участі відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та постановити заочне рішення, про що постановлена відповідна ухвала. Дослідивши докази в сукупності, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню. Судом встановлено, що 18 березня 1999 року член Южноукраїнської філії Універсальної товарної біржі «Недвижимость Н», [PERSON] , яка також представляла на біржі інтереси члена своєї сім`ї неповнолітньої [PERSON] , та член біржі [PERSON] , уклали договір міни квартири [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS] , зареєстрований Южноукраїнською філією Універсальної товарної біржі «Недвижимость Н» 18 березня 1999 року за № 34 /а.с. 10/. Право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано на праві приватної власності в КП «БТІ м. Южноукраїнська» за [PERSON] та [PERSON] і 01 квітня 1999 року зроблено відповідний запис в реєстрову книгу №14 стор.107 за реєстраційним № 40 /а.с. 10 зворот, 11-12/. З довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) від 20 березня 2019 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивачі [PERSON] , [PERSON] , а також [PERSON] та [PERSON] /а.с. 13/. Згідно копії актового запису про смерть №255 від 04 листопада 2005 року та відповіді на запит суду завідувача Южноукраїнської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 23 травня 2019 року, а також копії свідоцтва про смерть /а.с. 58, 65, 99/ [PERSON] [INFO] померла. Як вбачається з копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 серпня 2006 року /а.с. 121/ спадкоємцем після смерті [PERSON] є її син [PERSON] . Пунктом 1 розділу Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, передбачено, що він набирає чинності з 1 січня 2004 року. До цивільних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми ЦК застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, до спірних правовідносин необхідно застосувати норми ЦК України (в редакції 1963 року), оскільки договір купівлі-продажу квартири був укладений до 01 січня 2004 року. Статтею 227 Цивільного кодексу ЦК України (в редакції 1963 року), що був чинним на час укладення вказаного спірного договору, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається в письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України в редакції 1963 року). Незважаючи на обов`язковість нотаріальної форми договору міни житла, в якому хоча б однією з сторін є громадянин, законодавство допускає можливість визнання угоди, яка хоча й укладена з порушенням нотаріальної форми, але вважається дійсною. Так, відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд має право на вимогу сторони, яка виконала угоду, визнати її дійсною. У цьому випадку подальше нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Частиною 2 статті 12 Закону України «Про власність», який діяв станом на 1999 рік, визначено, що громадянин набуває право власності на майно одержане, в тому числі внаслідок укладення угод не заборонених законом. Відповідно до ст. 149 ЦК України (в редакції 1963 року) власник може вимагати усунення всяких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Судом встановлено, що сторони договору обумовили всі його суттєві умови та повністю виконали взяті на себе зобов`язання, придбане майно під арештом не перебуває, заборон на його відчуження немає, можливість належного посвідчення договору міни на час розгляду справи втрачена, тому суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved