Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

20.06.2017р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] (треті особи - Управління - служби у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради, начальник Управління Сьоміна В.Г., головний спеціаліст Управління Бабенко Т.Г.) про зобов'язання займатися вихованням дитини, забирати з дитячого садочка, з урахуванням уточнень до позовної заяви від 05.07.2017р. (а.с. № 4 - 6, 13 - 15). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала із відповідачем у фактичних шлюбних відносинах з червня 2010р. по грудень 2010р. без укладення шлюбу. Від нього народила доньку [PERSON], [INFO]. народження. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.09.2016р. [PERSON] визнано батьком [PERSON] та стягнуто з нього аліменти на утримання доньки. Після народження доньки та визнання відповідача батьком, він не проявляє інтересу до дитини, не бачиться з нею, не приймає участі у її вихованні, хоч донька потребує його спілкування. Тому просила захистити її право шляхом зобов'язання батька займатися вихованням дитини, забирати з дитячого садочка на прохання позивачки з 17,00 год. до 21,00 год. Представник позивачки - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 24.05.2016р. - а.с. № 38) в судове засідання 20.12.2017р. не з'явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, 20.12.2017р. надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі та без участі позивачки, на задоволенні позовних вимог наполягав (а.с. № 37,39). Відповідач [PERSON] в судове засідання 20.12.2017р. не з'явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, 20.12.2017р. надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, врахувавши його письмові заперечення на позов та пояснення (а.с. № 29-30, 32, 40), в яких пояснив, що із [PERSON] він познайомився влітку 2010р., провів з нею одну ніч, після чого не бачив її до 2011р., коли випадково зустрів на вулиці з немовлям. Вона повідомила, що це його дитина, але він не повірив. У 2015р. він ще раз зустрів позивачку з дитиною біля свого будинку і під час зустрічі вона також наполягала, що це його дитина. Проведеною у 2016 році у судовій справі про визнання батьківства генетичною експертизою підтверджено його батьківство стосовно доньки [PERSON]. Хоч це було для нього шоком, оскільки із позивачкою його не пов'язує кохання та бажання мати спільних дітей, але від дитини та від сплати аліментів на її утримання він не відмовляється. Аліменти утримуються із його заробітної плати на підставі виконавчого листа. Забирати дитину з дитячого садочка він не може через графік своєї роботи, до того ж дитина зовсім його не знає. Зазначав також, що позивачка навіть не порушувала перед ним питання про необхідність забирати дитину з дитячого садка, не узгоджувала, коли він зможе забирати дитину. Вважає твердження позивачки, що дитина сумує за ним, повною нісенітницею, оскільки від народження і до п'ятирічного віку дитина навіть не знала про його існування. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що відповідно до ст.ст. 151, 153 СК України виховання дитини є правом батьків, а не обов'язком, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третіх осіб - Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради, а також інших працівників цього управління - [PERSON] (діє на підставі довіреності № 11/05-16 від 31.07.2017р. - а.с. № 35) 20.12.2017р. надала суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, проти задоволення позову заперечувала, з огляду на відсутність доказів, підтверджуючих доводи позивачки (а.с. № 41, 42). З огляду на те, що сторони в судове засідання не з'явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі, суд вважає за можливе розглянути справу за правилами ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності сторін (їх представників) та без фіксування судового процесу технічними засобами. З урахуванням тих обставин, що відповідач надав суду свої письмові заперечення проти позовних вимог, отже позиція сторони відповідача суду відома, суд вважає, що справу слід розглядати на загальних засадах, встановлених главою 9 розділу III ЦПК України. При розгляді справи, суд враховує норму п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., згідно якого справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Суд, з'ясувавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні задоволенню не підлягають з наступних підстав. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.09.2016р., яке набрало законної сили 29.09.2016р., [PERSON] визнано батьком малолітньої [PERSON], [INFO]. народження та стягнути аліменти на її утримання (а.с. № 21, 22). Як вбачається з рішення суду згідно висновку експерта КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР № 260, вірогідність того, що [PERSON] дійсно є біологічним батьком [PERSON] за результатами експертизи складає не менше 99, 99999% (а.с. № 21-22, 20). Даний факт, який було встановлено рішенням суду, не заперечується відповідачем, а тому в силу частин 1 та 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Разом із тим, суд вважає, що звертаючись до суду із вимогами про зобов'язання займатися вихованням дитини, забирати її з дитячого садка, позивачка обрала невірний спосіб захисту порушеного права. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК України). Відповідно до ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При їх здійсненні особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Згідно зі ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковими для неї. Виконання цивільного обов'язку забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, яка встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України зазначив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До них належать, зокрема, такі: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК України, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення ст. 16 ЦК України і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадках, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія ЦК України (ст. 8 Сімейного кодексу України). Способами захисту сімейних прав та інтересів, відповідно до ст. 18 СК України, є встановлення правовідношення, примусове виконання добровільно не виконаного обов'язку, припинення правовідношення, а також його анулювання, припинення дій, які порушують сімейні права, відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, зміна правовідношення, визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Перелік способів захисту наведений у ст. 18 СК України, є вичерпним. Примусове виконання обов'язку в натурі, як спосіб захисту цивільних прав і законних інтересів характеризується тим, що порушник повинен реально виконати ті дії, які він зобов'язаний вчинити. Статтею 150 СК України встановлено батьківські обов'язки щодо виховання та розвитку дитини (піклування про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, здобуття освіти тощо). Право батьків на особисте виховання дитини передбачені ст. 151 СК України. При цьому, відповідно до ч. 3 даної статті батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. За змістом норм ст.ст. 152, 154 СК України дитина та її батьки мають право звернутися за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій, а також до суду. За правилами ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Водночас, суд звертає увагу позивачки на те, що згідно зі ст. 155 СК здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Аналогічна норма міститься у ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001р. Так, батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Отже, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є безумовно правопорушенням. Втім, вид та форма відповідальності (цивільно-правова, адміністративна, кримінальна), до якої можуть бути притягнуті батьки у зв'язку з ухиленням їх від виконання своїх обов'язків залежать від складу правопорушення та характеру обов'язку, від виконання якого батьки ухиляються. У цивільному судочинстві підставами захисту прав та відповідальності батьків є норми Сімейного кодексу України, який передбачає такі форми відповідальності: за ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини - позбавлення батьківських прав (ст. 164), відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав (ст. 170); за неналежне виконання батьками своїх обов'язків щодо управління майном дитини - покладення на них обов'язку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном (ст. 177 СК); за прострочення сплати аліментів - стягнення неустойки (пені) (ст. 196). З огляду на вичерпний перелік способів захисту права та форм цивільно-правової відповідальності батьків, вимоги позивачки (одного з батьків) про зобов'язання іншого з батьків виховувати дитину та забирати її з дитячого садка (як спосіб піклування) не є формою цивільно-правової відповідальності, яку може застосувати суд, оскільки така форма не передбачена законом. Суд додатково зауважує, що відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. А одним із визначених ст. 3 ЦК України загальних засад цивільного законодавства, яким мають відповідати, як цивільні права, так і цивільні інтереси, є неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини. Враховуючи викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, приймаючи до уваги, що в задоволенні позову відмовлено, суд не находить підстав для стягнення на користь позивачки з відповідача понесених нею при подачі позову судових витрат (а.с. № 2,3). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed