Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

1 жовтня 2014 року позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом, в якому вказали, що 5 грудня 2000 року між ними та відповідачами був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого вони придбали квартиру, розташований за адресою: [ADDRESS]. Посилаючись на те, що між ними були домовлені та виконані всі істотні умови договору купівлі-продажу, а саме: продавці передали покупцям майно, а покупці прийняли його та сплатили за нього певну грошову суму, обумовлену сторонами договору, тому просили визнати дійсним укладений між ними договір купівлі-продажу зазначеної квартири. Позивачі до судового засідання не з'явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, надали заяви з проханням розглядати справу без їх участі, а позов задовольнити. Відповідачі та представник третьої особи до судового засідання не з'явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, оскільки наявні матеріали і докази у справі достатні для її вирішення по суті, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. 5 грудня 2000 року позивачі уклали на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» письмовий договір № 317, за яким придбали у громадян [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. При продажу квартира належала власникам на підставі свідоцтва про право власності, виданого Дослідним господарством «Еліта» 22 жовтня 1997 року. 22 грудня того ж року вони зареєстрували даний договір в комунальному підприємстві «Миколаївське МБТІ» та отримали на своє ім'я реєстраційне посвідчення про право приватної власності на квартиру (без визначення часток). В даний час позивачі дізналися, що укладений договір про купівлю нерухомості повинен бути нотаріально посвідченим. Однак, на тепер засвідчити його нотаріально у них немає можливості, оскільки попередні власники ухиляються від цього та виїхали в іншу місцевість. Статтею 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час спірних правовідносин, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України). Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що такий договір підлягає реєстрації у відповідному виконкомі органу місцевого самоврядування (або ж в МБТІ відносно міст та селищ міського типу). Однак сама по собі відсутність такої технічної реєстрації не впливала на момент виникнення права власності на дійсність договору за вимогами ЦК України 1963 року. Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України 1963 року суд може на вимогу однієї із сторін договору визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від його нотаріального посвідчення за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. Відповідно до матеріалів справи та змісту вказаного вище договору сторони узгодили всі суттєві його умови, в тому числі й ціну, тому суд вбачає достатньо підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири.. На підставі викладеного,

Outcome: approved