Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-07 00:00:00

21.07.2014 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в якому зазначила, що 01.06.2005 р. у 16 г. 30 хв. до Селидівської ЦМЛ була доставлена її донька [PERSON], [INFO], якій було встановлено діагноз «Гострий Апендицит». У 20 год. 30 хв. черговий лікар анестезіолог [PERSON] Селидівської ЦМЛ, провів загальну внутрішньовенну комбіновану анестезію [PERSON] У 21 год. 45 хв. під час проведення операції, у зв'язку з неналежним контролем [PERSON] за адекватністю дихання газообміном, протягом анестезії ускладнилася зупинкою дихання, після чого анестезіологом несвоєчасно була проведена штучна вентиляція легенів, у 21 год. 48 хв. інтубирована трахея. Гіпоксичний стан продовжувався протягом 5 хв. після чого гемодинаміка була відновлена, але [PERSON] впала до коми 2 ступені. [INFO] о 1 год.30 хв. її донька [PERSON] померла. 14.06.2005 р. вона звернулась до Селидівської міжрайонної прокуратури з заявою про притягнення до кримінальної - відповідальності осіб винних у смерті [PERSON] Селидівською міжрайонною прокуратурою проводилась перевірка у порядку ст.97 КПК України, у ході якої 05.07.2005 р. були зібрані медичні матеріали [PERSON] та направлені до Донецької обласної судово-медичної експертизи для проведення судово-медичного обстеження медичних документів [PERSON] 21.11.2005 р. назначено повторне судово-медичне обстеження медичних документів [PERSON] та направлено до Головного бюро судово-медичних експертиз до м. Києва. 08.12.2005 р. нею отримано листа від прокуратури Донецької області у якому зазначалось, що згідно висновку судово-медичного обстеження від 07.11.2005 р. основним в результаті хвороби [PERSON] є набряк головного мозку з зупинкою дихання. Також було встановлено, що під час операційного втручання доза кетаміну була перевищена. 20.12.2005 р. за №1934-05 нею отримано листа від Селидівської міжрайонної прокуратури про те, що згідно висновку від 07.11.2005 р. комісійного судово-медичного дослідження основним в результаті хвороби [PERSON] явилося розпиток головного мозку з зупинкою дихання. Також комісія відмічає, що під час операційного втручання доза кетаміна була перевищена. 22.11.2005р. Селидівським міжрайонним прокурором медичні матеріали [PERSON] направлені на повторне судово-медичне обстеження до Головного судово-медичного бюро м. Києва. 30.01.06 р. за №163-06 нею отримано листа від Селидівської міжрайонної прокуратури про те, що 23.12.2005 р. Селидівською міжрайонною прокуратурою були відкликані матеріали перевірки з м. Києва (судово-медичної експертизи) по відношенню до [PERSON] та з 31.01.2006 р. матеріали комісійної судово-медичної експертизи направлені до Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи. 14.06.2005 року нею були подані скарги до Селидівської міжрайонної прокуратури про залучення до кримінальної відповідальності лікарів Селиіидівської міської лікарні за неналежне виконання ними своїх професійних зобов'язань при наданні допомоги [PERSON] на що вона отримувала лише відписки про те, що медичні документ її доньки постійно надсилаються на повторні обстеження, а перевірка у порядку ст. 97 КПК України так і не проведено по відношенню до [PERSON] 20.01.2006 р. №7/1-6985-05 нею отримано листа від прокуратури Донецької області про те, що після отримання з Головного бюро судово-медичних експертиз Міністерства охорони здоров'я України витребувані медичні матеріали [PERSON] будуть направлені на повторне комісійне судово-медичне обстеження до Харківського обласного бюро судово-медичних експертиз. Висновками експертів Головного бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров'я України у м. Києві та Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи було встановлено перевищення дози кетаміиу, що підтверджує вину лікаря - анестезіолога. 15.12.2005 р. №22/204356-05 ПК вона звернулась до Секретаріату Президента України, на підставі звернення були поставлені на контроль Міністерство охорони здоров'я України та прокуратура Донецької області. 10.02.2006 р. №22/018725 П вона повторно звернулась до Секретаріату Президента України, який надіслав на розгляд її звернення до прокуратури Донецької області та Міністерства охорони здоров'я. Жодної відповіді від прокуратури Донецької області та Міністерства охорони здоров'я після того як їх було поставлено на контроль вона не отримала. 04.11.2005 р. вона звернулась до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, щодо неналежного розслідування Селидівською міжрайонною прокуратурою обставин смерті [PERSON]. на, що отримала відповідь, що її звернення відноситься до компетенції органів прокуратури, тому її звернення взято на контроль і направлене для перевірки та вжиття передбачених законом заходів до прокуратури Донецької області. 25.10.2012р. вона звернулась до Донецької обласної державної адміністрації, щодо прохання провести службове розслідування та вжити заходи для покарання лікаря [PERSON] на що отримала відповідь, що [PERSON] в Селидівській ЦМЛ та закладах підпорядкованих Міністерству охорони здоров'я України у Донецькій області не працює. [PERSON] звільнився з Селидівської ЦМЛ у 2006 р. та продовжує працювати у Державній воєнізованій гірничорятувальній службі на посаді лікар рятувальне -противошокова група до теперішнього часу. Вона звернулась до правоохоронних органів про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності у скоєні злочину передбаченого ч.2 ст. 140 КК України. Дана кримінальна справа надійшла в провадження Селидівського міського суду Донецької області до судді Моцного О.С у якого знаходилась з 2006 р. до лютий 2012 р., хоча у матеріалах справи знаходились акти службового розслідування випадку смерті хворої [PERSON] №222-1 у яких було зазначено, що анестезіологом [PERSON] не були враховані у ході операції технічні труднощі, які збільшили продовження оперативного втручання. Також згідно акту судово-медичного обстеження №611 встановлено, що доза кетаміну була перевищена. Згідно акту судово-медичного обстеження Харківського запасного бюро судово-медичного експертизи, також встановлено, що при проведені операції був недостатній контроль анестезіолога за адекватністю дихання та була перевищена доза кетаміну. Тобто при наявності висновків експертів, які чітко вказують на те, що між неналежним наданням медичної допомоги лікарем анестезіологом та смертю [PERSON] вбачається прямий причинний зв'язок, але незважаючи на це суддя розглядав дану справу протягом 6 років. Під час судових засідань [PERSON] свою вину не визнавав. Його захисник заявляв клопотання про призначення додаткової експертизи вважаючи проведені раніше судово-медичні обстеження неповними та недостатньо ясними тим самим захисник - затягував процес. Усі клопотання захисника [PERSON] були прийняті суддею Мопним О.С., а медичні матеріали направлені на додаткові обстеження. За всі ці роки від [PERSON], не було ні допомоги, ні вибачень, навіть співчуття з його сторони не було. Головуючим суддею Моцним О.С. Селидівського міського суду Донецької області було винесена постанову від 16.02.2012 р.; про те, що підсудного [PERSON], звільнити від кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 140 КК України, у зв'язку з закінченням терміну давності. Вона була незгодна з даною постановою, тому вирішила оскаржити її у апеляційному порядку. Так апеляційна скарга на постанову Селидівського міського суду Донецької області від 16.02.2012 р. була подана нею 03.04.2012 р.. Ухвалою апеляційного суду Донецької області було скасовано постанову Селидівського міського суду Донецької області та направлено на новий розгляд до Селидівського міського суду Донецької області до іншого судді. 06.06.2013 р. прокурор Селидівської міжрайонної прокуратури постановив постанову про зміну обвинувачення у суді, у якій встановлено, що через неналежне виконання [PERSON] своїх професійних зобов'язань через недобросовісне до них відношення здійснив злочин передбачений ч. 2 ст. 140 КК України. На підставі нового обвинувачення суддя Хацько Н.О. Селидівського міського суду Донецької області приходить до висновку, що вина [PERSON] доведена, але кримінальна справа була закрита у зв'язку із закінченням терміну давності відповідно до постанови від 13.06.2013 р. Смерть її доньки сталася через халатність, недбалість та несумлінне виконання своїх професійних зобов'язань анестезіолога [PERSON], через що вона відчуває пустоту, самотність та душевні страждання, які може відчути тільки мати своєї дитини, яку вона носила під серцем, виховувала, давала їй усе найкраще та ростила доброю, чесною, справедливою людиною, але у одну мить усе це зруйнувалось. [PERSON] своїм недбальством лишив її головного - доньки, а разом і цим сенсу жити далі. Її доньку лишили самого головного - це життя. Після того, як її донька померла, у неї почались нервові стреси, депресії, головні болі, запаморочення через, що страждала не тільки вона та її родина та близькі люди, а саме більше її молодший син. Через погане самопочуття вона була вимушена звернутися до лікаря, який прописав їй велику кількість дорогих ліків, які вона не могла собі дозволити та вирішила приймати ліки, які могла оплачувати але вони їй не допомагали. Загальна сума яка була потрачена нею тільки на придбання ліків складає 12428,14 грн. Для того, щоб винний у смерті її доньки було покарано, як можливо раніше вона була вимушена звернутись до адвоката. Відповідно до укладеного договору №16/ю/09 від 25.06.2012 р. та акту прийому-передачі виконаних робіт вартість адвокатських послуг складає 8000 грн. Просить суд стягнути солідарно з Комунальної лікувально-профілактичної установи Селидівської Центральної міської лікарні та Селидівської міської ради на її користь витрати на ліки у розмірі 12428 грн.. 14 коп., моральну шкоду у розмірі 100000 гри. та понесені нею витрати на послуги адвоката у розмірі 8000 грн. У судовому засіданні позивач уточнила свої позовні вимоги та просила в рахунок понесених нею витрат на послуги адвоката, ще стягнути солідарно з відповідачів 5000 грн., також наполягала на задоволені інших позовних вимогах. Представник відповідача Комунальна лікувально-профілактична установа Селидівської Центральної міської лікарні Маруценко С.В. у судовому засіданні заперечував проти задоволенні позовних вимог та надав пояснення, в яких зазначив, що обставини викладені у позовній заяві не підтверджуються доданими до позовної заяви документами та суперечать фактичними обставинами справи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як роз'яснино в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (нейманової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (нейманової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Отже у матеріалах справи немає доказів підтверджуючих факт захворювання позивачки через смерть її доньки. Таким чином стає важко визначити моральні і фізичні страждання у зв'язку зі смертю доньки позивачки, характер і тривалість страждань, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у її життєвих та виробничих стосунках. Також стає важко пов'язати моральні і фізичні страждання (хворобу позивачки) з витратами розрахованими на підставі наданих позивачкою копій чеків з аптек. Також у матеріалах справи відсутній обгрунтований розрахунок послуг адвоката з посиланням на нормативний акт який регулює ці або аналогічні відносини для визначення розміру винагороди адвоката за складність та тривалість годин праці адвоката. Просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі у зв'язку з відсутністю доказів підтверджуючих обставини якими обґрунтовуються вимоги позивачки Представник відповідача Селидівська міська рада у судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлений належно, надав суду заяву з клопотанням слухати справу у його відсутність та заперечення у яких зазначив, що згідно з ст.. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Учасник (засновник Селидівська міська рада) юридичної особи не відповідає за зобов'язання юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов'язання її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та установами та законами. Особи, які створюють юридичну особу, несуть солідарну відповідальність за зобов'язаннями, що виникли до державної реєстрації. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, зазначивши, що позивачем не доведене моральні страждання, матеріально шкода не підтверджена висновками лікаря та також зазначив, що його вина в смерті доньки позивача також не доведена та його не було визнано винуватим в смерті [PERSON] Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача Комунальної лікувально-профілактичної установи Селидівської Центральної міської лікарні, третьої особи, дослідивши і оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково за наступних підстав. Судом встановлено, що згідно постанови Селидівського міського суду Донецької області від 13.06.2013 року [PERSON] [INFO] є донькою позивачки [PERSON] (а.с.71-73). Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Матеріалами справи підтверджується, що постановою Селидівського міського суду Донецької області від 13.06.2013 року, [PERSON], працюючого на посаді лікаря анестезіолога Селидівської центральної міської лікарні, звільнено від кримінальної відповідальності за злочин, передбачений ч.2 ст.140 КК України у зв'язку з закінченням терміну давності. Кримінальну справу відносно [PERSON] закрито. Дана постанова набрала законної сили. Також зазначеною постановою [PERSON] було визнано винуватим в інкримінованому злочині за ст.. 140 ч.2 КК України (а.с.71-73). Відповідно до зазначених вище постанови суду, доведено винуватость [PERSON], в інкримінованому злочині, суд вважає, що в діях підсудного міститься склад злочину, передбачений частиною 2 статті 140 КК України, як неналежне виконання медичним працівником своїх професійних обов'язків через несумлінне до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки для неповнолітнього (а.с.71-73). Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до п. 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23 грудня 2005 року, закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК, та за наявності визначених у законі правових підстав, вичерпний перелік яких наведено у ч. 1 ст. 44 КК, а саме: у випадках, передбачених цим Кодексом, а також на підставі закону України про амністію чи акта помилування. При вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) під час попереднього, судового, апеляційного або касаційного розгляду справи повинен переконатися (незалежно від того, надійшла вона до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком, а до апеляційного та касаційного судів - з обвинувальним вироком), що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК. Тільки після цього можна постановити (ухвалити) у визначеному КПК порядку відповідне судове рішення. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. В цьому випадку вважається встановленим факт кримінально караного діяння, а підстава звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючою. Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоровя, честь та гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Вiдповiдно до ст. 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров'я, медичну допомогу та медичне страхування. Охорона здоров'я забезпечується державним фінансуванням вiдповiдних соціально-економічних, медико-санітарних i оздоровчо-профiлактичних програм. Держава створює умови для ефективного i доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних i комунальних закладах охорони здоров'я медична допомога надасться безкоштовно; існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена. Держава сприяє розвиткові лікувальних закладав ycix форм власності. Згідно ст.ст. 6, 42, 78, 80 Основ законодавства України про охорону здоров'я, кожний громадянин України має право на охорону здоров'я, що передбачає кваліфіковану медико-санітарну допомогу. Медичне втручання (застосування методів діагностики, профілактики або лікування, пов'язаних із впливом на організм людини) допускається лише в тому разі, коли воно не може завдати шкоди здоров'ю пацієнта. Медичні працівники зобов'язані сприяти охороні та зміцненню здоров'я людей, запобіганню і лікуванню захворювань, надавати своєчасну та кваліфіковану медичну і лікарську допомогу. Особи, винні у порушенні законодавства про охорону здоров'я, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законодавством. Статтею 280 ЦК України визначено, що якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно із ч. 2 ст. 1168 ЦК моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Розмір відшкодування моральної шкоди законодавством не встановлений. У п. 9 цієї постанови Пленуму Верховного Суду України вiд 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Також, суд знаходить неспроможними доводи представника Комунальна лікувально-профілактична установа Селидівської Центральної міської лікарні про те, що позивач не надала доказів підтверджуючих її морального страждання, оскільки самою смертю доньки, позивачу заподіяно моральні страждання. Судом враховано всі обставини справи, тяжкість та обсяг душевних страждань позивача [PERSON], яка втратила рідну доньку, тяжкість вимушених змін у їх життєвих стосунках, необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя, ступінь вини працівників відповідача, характер їх умисних дій, тривалість розслідування та розгляд кримінальної справи. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме рішенням Європейського суду з прав людини від 14 березня 2013 року, яке набуло чинності, у справі «Салахов і Іслямова проти України» постановлено, що мало місце порушення ст. 3 Конвенцiї вiдносно невiдповiдностi медичної допомоги потерпілому, відносно моральних страждань матері останнього, інші порушення Конвенції. Проте, визначений позивачкою розмір моральної шкоди, завданої позивачці, суд вважає завищеним та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, розмір моральної шкоди суд визначає позивачу [PERSON] в сумі 120000 грн. Позовні вимоги, щодо стягнення з відповідача на користь [PERSON] витрат на правову допомогу необхідно віднести до матеріальної шкоди, оскільки витрати [PERSON] на правову допомогу були понесені при розгляді криманільної справ за обвинуваченням [PERSON] за ст.. 140 ч.2 КК України, що підтверджуються матеріалами справи, а саме: угодою №16/ю/09 від 25.06.2009 р. укладена між [PERSON] та адвокатом [PERSON], якою визначено оплату за представництво інтересів під час досудового слідства та судових засідань по кримінальній справі у розмірі 8000 грн. Разом з тим, надано акт прийомі передач виконаних робіт на суму 8000 грн. (а.с.92-95) та угодою про надання юридичних послуг від 05.07.2013 р. укладена між [PERSON] та ТОВ «Донецький регіональний юридичний центр» в особі Єладі С.Є., якою визначено оплату за представництво інтересів у суді першої інстанції у розмірі 8000 грн. Разом з тим, надано квитанцію №15875.645.1 від 23.07.2013 р. про сплату юридичних послуг (а.с.101-104). На підставі викладеного позовні вимоги в частині стягнення 13000 грн. в рахунок матеріальної шкоди необхідно задовольнити. Щодо позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди, а саме затрати на ліки в сумі 12428 грн.. 14 коп., суд вважає, що зазначена вимога безпідставна, оскільки судом встановлено та не заперечувалось сторонами по справі, що позивач [PERSON] до лікаря за медичною допомогою не зверталась, лікувалася самостійно, як пояснила в судовому засіданні [PERSON] її консультувала тітка, яка працювала лікарем неврологом, на підставі консультації якої вона покупала ліки. Позивачем не доведено в суді доцільність придбаних ліків, чи саме їй призначені були зазначені ліки, які вона придбала, згідно квитанцій, які знаходяться в матеріалах справи (а.с.11-14, 43-59). На підставі чого суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди, а саме затрати на ліки. Позивач звільнена від сплати судового збору, тому відповідно до вимог ст..88 ЦПК України відповідач повинен сплатити судовий збір на користь держави. Матеріальну, моральну та судовий збір на користь позивача необхідно стягнути з відповідача Комунальної лікувально-профілактичної установи Селидівської Центральної міської лікарні, так як згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Outcome: partial