Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

19 січня 2016 року позивач публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги наступним: 18 вересня 2008 року між закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] укладено кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 5 500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення,що відповідає строку дії картки. Позивач посилаючись на те, що внаслідок неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором за відповідачкою утворилася заборгованість за кредитним договором станом на 30 листопада 2015 року у розмірі 19 736,23 гривень, яка складається з: 5391,57 грн. - заборгованість за кредитом, 11 328,65 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитом, 1600,00 гривень заборгованість за пенею та комісією, 500,00 гривень - штраф (фіксована частина), 916,01 гривень - штраф (процентна складова). 17січня 2017 року, уточнюючи позовні вимоги, позивач зазначив, що заборгованість станом на 31грудня 2016 року складає 44 625,16 гривень з них: 5391,57 гривень заборгованість за кредитом, 36 155,17 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитом, 477,22 гривень заборгованості за пенею та комісією, 500,00 гривень - штраф (фіксована частина), 2101,20 гривень - штраф (процентна складова), тому ПАТ КБ «Приватбанк» просив стягнути з відповідачки зазначену заборгованість, та судові витрати у розмірі 1378,00 гривень. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 27 лютого 2017 року позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з [PERSON], [INFO], уродженки [INFO] на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 18 вересня 2008 року, яка виникла станом на 31 грудня 2016 року в сумі 3 773,28 грн. Вирішено питання про судові витрати. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду позивач ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Краматорського міського суду Донецької області від 27 лютого 2017 року в частині зменшення суми заборгованості за кредитом та нарахованих відсотків, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити в повному обсязі, стягнувши з [PERSON] 5 391,57 гривень (заборгованість за кредитом) та 36 155,17 гривень (заборгованість за відсотками за користування кредитом), в іншій частині рішення просив залишити без змін, мотивуючи тим, що суд першої інстанції допустився порушення судового слідства, що в подальшому і призвело до неналежної оцінки доказів по справі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає наступне: - неправомірним є висновок суду про те, що не можна посилатися на Умови та правила надання банківських послуг, які містяться у матеріалах справи; - у разі розгляду судом питання щодо підвищення банком відсоткової ставки, зясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки та дії позичальника щодо прийняття такої пропозиції кредитора тощо. Якщо боржник сплачує проценти за новою ставкою, то пропозицію банку слід вважати прийнятою і правочин вчиненим, оскільки фактичні дії свідчать про прийняття такої пропозиції; - у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню. В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсоткам скасувати на ухвалити нове про задоволення позовних вимог в цій частині у повному обсязі. В судове засідання не зявилась відповідачка [PERSON] та її представник, про час та місце розгляду справи був повідомлені належним чином, про що свідчить телефонограма в матеріалах справи, яка зареєстрована у журналі телефонограм за № 1434 (а.с.212). Крім того до суду представником відповідачки [PERSON] - [PERSON] були надіслані заперечення та клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с.206-207). Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю - доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Згідно апеляційної скарги позивачем рішення суду оскаржується лише в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками, тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині. В інший частині рішення суду сторонами не оскаржується. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови « Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК , вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитним договором за тілом кредиту та відсоткам виходив з того, що Умови та правила надання банківських послуг, на які посилається позивач, та які дають право банку змінювати розмір процентної ставки не підписані відповідачем та не можуть вважатися письмовим кредитом в розумінні ст..207 ЦК України. Крім того, суд прийшов до висновку що розмір відсоткової ставки був безпідставно та неправомірно збільшений банком до 43,20%. Але, повністю з таким висновком суду, апеляційний суд погодитися не може. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути грошові кошти та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобов'язання повинне виконуватись у строк, що встановлений у договорі. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ст. 525 ЦК України передбачено неможливість односторонньої відмови від виконання зобов'язання або його зміна, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 536 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядок, встановлені договором. У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. З матеріалів справи вбачається, що 18 вересня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 5 500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення,що відповідає строку дії картки. 18 вересня 2008 року [PERSON] підписала заяву, у якій, ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Приватбанку просила надати їй банківську послугу - оформити на її імя кредитку «Універсальну», кредитний ліміт в сумі 500 грн., базова процентна ставка 1,9% в місяць на залишок заборгованості. Своїм підписом відповідачка підтвердила, що вона ознайомилась і згодна з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Вона згодна з тим, що дійсна заява разом із памяткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Крім того, 21 вересня 2010 року [PERSON] підписала заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. В подальшому кредитний ліміт з 18 квітня 2011 року був збільшений до 5 500 гривень, що сторонами не оспорюється (а.с.95). Звернувшись із даним позовом позивач просив, посилаючись на невиконання відповідачкою умов кредитного договору, стягнути з неї заборгованість за кредитом в сумі 5 391,57 гривень, заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 36155,17 гривень. З розрахунку заборгованості вбачається, що під час укладення кредитного договору діяла процента ставка по кредиту в розмірі 22,80 % на рік, далі процентна ставка була змінена, а саме 01 січня 2013 року встановлена у розмірі 30%, 01 вересня 2014 року встановлена у розмірі 34,80% та 01 квітня 2015 року встановлена у розмірі 43,20%, це також підтверджується наказами банку та не оспорюється сторонами. Як у судовому засіданні суду першої інстанції, так і апеляційної інстанції представником позивача не надано доказів того, що відповідачка про збільшення процентної ставки була повідомлена. Згідно розрахунку заборгованості відповідачка на час дії відсоткової ставки: - 22,80% сплачувала у середньому 400 - 450 гривен, - на час дії 30% - сплачувала у середньому 400 гривень, - на час дії 34,80% та 43,20 % - погашення заборгованості взагалі не здійснювалися. Отже, позивачем нараховувались проценти у розмірі більшому, ніж було визначено умовами договору, всупереч статті 1056-1 ЦК України щодо заборони збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності, і не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують цивільну відповідальність особи. Згідно Закону України від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» Цивільний кодекс України доповнено ст. 1056-1, у якій встановлено заборону банку змінювати розмір процентів за користування кредитом в односторонньому порядку. [PERSON] набув чинності 10 січня 2009 року, та не має зворотної дії у часі. Кредитний договір між сторонами укладено 18 вересня 2008 року, тобто до набрання чинності Закону України від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» та ст. 1056-1 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно роз'яснень, викладених у п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» при підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням встановленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним, за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», тобто до 9 січня 2009 року, це узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним судом України в постанові від 19 грудня 2012 року (справа №6-144цс12), в постанові від 16 грудня 2015 (справи N 6-2355цс15). У заяві про надання кредитної послуги оформлення кредитки «Універсальної» від 18 вересня 2008 року обумовлено проценту ставку за користуванням кредитом 1,9% на місяць, тобто 22,80% річних на залишок заборгованості. Позивачем не надано доказів погодження з відповідачкою підвищення процентної ставки. Представником відповідачки наданий свій розрахунок заборгованості за кредитним договором стосовно нарахування відсотків (а.с.52-53, 177). Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 57 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Тому, позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині стягнення за тілом кредиту та відсотками необхідно задовольнити частково, стягнувши заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 28 квітня 2014 року (з часу виникнення простроченої заборгованості за тілом кредиту) по 31 грудня 2016 року (позовні вимоги) із розрахунку 1,9 % на місяць або 0,063% щоденні проценти у сумі 8 706,32 (5391,27 заборгованість за тілом кредиту + 3315,05 заборгованість за відсотками) гривень: - 5391,57 гривень (тіло кредиту) х 976 днів(період прострочки з 28 квітня 2014 року по 31 грудня 2016 року) х 0,063% (розмір щоденних процентів = 3 315,05 гривень заборгованість за відсотками). Крім того необхідно врахувати, що з відповідачки в порядку примусового виконання (відповідно до заочного рішення, яке в подальшому було скасоване) заборгованості за кредитним договором з заробітної плати були стягнути та перераховані такі суми: у серпні 2016 року 940,74 гривень, у вересні 2016 року 699,44 гривень, у жовтні 2016 року - 782,60 гривні, що підтверджується довідкою за місцем роботи та розрахунком заборгованості банку (а.с.168-172, 174). Проте, відрахування з заробітної плати відповідачки у липні 2016 року у сумі 445,03 гривень були зараховані банком лише у січні 2017 року, що є поза межами позовних вимог, тому зазначену суму апеляційний суд не враховує при розрахунку заборгованості за кредитним договором. Також, з розрахунку заборгованості позивача вбачається , що відповідачкою після початку простроченої заборгованості за тілом кредиту також добровільно проводилися погашення заборгованості за кредитним договором, а саме 271,81 грн., 6,6 грн., 150 грн.,100 гривень. Виходячи з наведеного, апеляційний суд прийшов до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитним договором (тіло кредиту та відсотки) необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення. Тому, з відповідачки [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ «Приватбанк» необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором б/н від 18 вересня 2008 року за період з 28 квітня 2014 року по 31 грудня 2016 року у сумі 5 755,13 гривень: з них тіло кредиту складає 5 391,27 гривень, відсотки 363,86 гривень: 5391,27 гривень + (3315,05 гривень відсотки 271,81 гривню 6,60 гривень 150 гривень 100 гривень 940,74 гривень 699,44 гривень 782,60 гривні) = 5391,27 гривень тіло кредиту + 363,86 гривні відсотки = 5 755,13 гривень. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Outcome: partial