Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-10 00:00:00

21.08.14 року представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов обґрунтовано тим, що 24.10.06 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договор, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Підписана відповідачем заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною картою» та «Тарифами банку» складають між відповідачем та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобов'язання за даним договором виконав в повному обсязі, відповідач свої зобов'язання виконував неналежним чином, внаслідок чого станом на 30.07.14 року виникла заборгованість за кредитом 7074,31 грн., яка складається з заборгованості по тілу кредиту 1508,26 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 4752,99 грн., а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг 500,00 грн. (фіксована складова), 313,06 грн. (процентна складова). Тому просив суд позов задовольнити, стягнути з відповідача на користь позивача вказану заборгованість, судові витрати. Відповідачем [PERSON] надано заперечення проти позову, згідно яких просив в позові відмовити, оскільки сплинув річний строк дії договору, сплинув трирічний строк позовної давності (а.с.23). У судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» Метлюх Н.С. позов підтримала в повному обсязі, просила задовольнити, оскільки між сторонами укладено кредитний договір, відповідач зобов'язання виконує неналежним чином, внаслідок чого виникла заборгованість, згідно вимог укладеного кредитного договору банк має право списувати кошти з картрахунку, що і було останній раз здійснено 18.05.2011 року, останнє погашення заборгованості здійснено 26.12.08 року, проте, строк позовної давності починає спливати з дати списання коштів з рахунку, оскільки відповідач дав на це згоду. Тому просила суд задовольнити позов, оскільки право банку порушено відповідачем, строк позовної давності не порушено. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши докази, надані сторонами, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 24.10.06 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № б/н, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, підписавши відповідну заяву(а.с.9). Підписана відповідачем заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною картою» (а.с. 10-15) та «Тарифами банку», розміщеними на офіційному сайті позивача складають між відповідачем та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Однак відповідач свої зобов'язання за кредитним договором виконав не в повному обсязі, 26.12.08 року здійснив останнє погашення заборгованості, після чого маючи заборгованість за тілом кредиту 1508,26 грн. припинив внесення коштів на погашення заборгованості, після чого з 01.02.09 року мав прострочку платежів що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.7-8). При вирішенню спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 631 ЦК України строком договору саме є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. За ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 5 ст.261 ЦК України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Норми ст. 256 Цивільного кодексу України визначають, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до норм ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Як убачається з Заяви [PERSON] від 24.10.06 року (а.с.9) строк дії кредитного договору становить 1 рік, тобто кінцевий термін повернення кредитних грошів, становить 24.10.07 року. Таким чином у позивача виникло право вимагати повернення кредитних коштів згідно умов договору 24.10.07 року. Проте, як вбачається з розрахунку заборгованості відповідач вчиняв дії, спрямовані на погашення заборгованості і остання операція за спірним договором була проведена відповідачем 26.12.08 року (а.с.8). З матеріалів справи видно, позивач звернувся до суду із відповідним позовом про захист свого порушеного права лише в серпні 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вимогу про застосування строку позовної давності відповідача було направлено в письмовій заяві (а.с.36). Суд не може взяти до уваги посилання представника позивача в судовому засідання на те, що відповідно до п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до умов якого, договір автоматично лонгується на такий же термін, з огляду на наступне. Згідно Умов та правил надання банківських послуг, мінімальний обов'язковий платіж це розмір боргових зобов'язань позичальника, які щомісячно підлягають сплаті позичальником на протязі строку дії картки. Зі змісту Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що строк погашення кредиту у повному обсязі здійснюється протягом 360 днів, кількість платежів 12. Отже, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі (кінцевий строк повного погашення кредиту за договором) починається зі спливом останнього дня для погашення заборгованості (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, який може продовжуватися, як це передбачено п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до яких договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання та автоматично лонгується на такий же термін. Таким чином, суд приходить до висновку, що перебіг строку позовної давності щодо повернення кредитних коштів починається після настання кінцевого терміну повернення грошів і становить 26.12.09 року. Крім того, договором не передбачено, що він логується біль ніж один раз. Таким чином 26.12.09 року договір було пролонговано до 26.12.2010 року, подальша його лонгація договором не передбачена, у зв'язку із чим строк позовної давності спливає 26.12.2013 року, а звернення в суд мало місце в серпні 2014 року. Також суд не може прийняти до уваги доводи позивача про те, що строк дії платіжної карти не припинено, оскільки позивачем, відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів надання відповідачу вказаної карти та строку її дії. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: - визнання пред'явленої претензії; - зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; - письмове прохання відстрочити сплату боргу; - підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; - письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; - часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Бездіяльність боржника (наприклад, неоспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається за законом або договором) не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій. Визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами. Тому не свідчать про переривання строку позовної давності вчинені позивачем самостійне списання15.12.2010 року 3,40 грн.. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з вказаних підстав. Оскільки в задоволенні позову слід відмовити, не підлягають стягненню понесені судові витрати.

Outcome: dismissed