Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

1. Стислий виклад позиції позивача та відповідача. Позивач Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулось до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. У своєму позові позивач зазначив, що 07 квітня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який перейменований в Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладений договір кредиту № 105/6-112-8, відповідно до якого відповідач отримала кошти в розмірі 130 000 грн. Але відповідач не повернув своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсоткам, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення кредитного договору відповідач свої зобов`язання за вказаним договором не виконав. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 21 вересня 2017 року має заборгованість у розмірі 98 996,59 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 36 877,96 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 45 411,70 грн., заборгованості за пенею за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 10 907,55 грн., інфляційних витрат за відсотками у розмірі 5 799,38 грн. В забезпечення виконання зобов`язань позичальника, яким є [PERSON] , із відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки № 105/29-17-8, відповідно до якого останній поручається за виконання позичальником обов`язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі його у майбутньому. На даний час відповідачі продовжують ухилятися від виконання зобов`язань і заборгованість за договором не погашають.\~\~ У своєму позові посилається на норми ст.ст.509, 525, 526, 549, 553, 554, 623, 624, 625 ЦК України. Тому просить суд стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] , [PERSON] заборгованість станом на 21 вересня 2017 року в сумі 98 996,59 грн., яка складається з суми заборгованості за кредитом у розмірі 36 877,96 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 45 411,70 грн., заборгованості за пенею за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 10 907,55 грн., інфляційних витрат за відсотками в розмірі 5 799,38 грн., а також солідарно стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 600 грн. У своєму запереченні на позов та відзиві відповідач [PERSON] зазначила, що у серпні 2014 року вона у повному обсязі сплатила борг за договором кредиту у сумі 36 877,96 грн. на підставі виконавчого провадження під час відбуття покарання в Качанівській виправній колонії № 54 м.Харків та з заробітної плати утримувались кошти на погашення боргу. Крім цього, 28 січня 2010 року ПАТ «Укрсоцбанк» реалізував квартиру, як предмет застави, за договором кредиту у досудовому порядку за довіреністю та сума продажу застави склала 115 000 грн. 05 серпня 2010 року ПАТ «УкрсоцБанк» звернувся до Третейського суду про стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] , тому договір кредиту № 105/6-112-8 від 07 квітня 2008 року та договір поруки № 105/29-12-8 від 07 квітня 2008 року є припиненими на підставі припинення зобов`язання. У зв`язку із зазначеним просить суд відмовити в задоволенні позову. У відзиві посилалась на вимоги ст. 559 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» не з`явився, надав суду клопотання, у якому просить суд розглянути справу за відсутність їх представника. Також надав суду відповідь на відзив відповідача, у якому просить суд залишити без розгляду відзив [PERSON] від 28 грудня 2018 року та задовольнити вимоги позивача в повному обсязі. Зазначив, що кошти від реалізації іпотечного майна, зараховані як погашення кредитної заборгованості виявились недостатніми для покриття всієї заборгованості по тілу кредиту. Окрім цього, здійснення оплати 26 квітня 2017 року є підставою для переривання позовної давності за зобов`язаннями відповідача за кредитним договором. В судовому засіданні представника відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнала, посилалась на обставини, викладені у відзиві на позов та просила суд відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечував щодо позовних вимог та просив суд відмовити в задоволені позову. 2. Заяви, клопотання учасників справи 20 лютого 2018 року відповідачем надане суду клопотання про приєднання доказів по справі та заперечення проти позову. 21 лютого 2018 року, 02 квітня 2018 року представником позивача надано заяву про розгляд справи у відсутності представника позивача. 28 грудня 2018 року представником відповідача наданий відзив на позов. 17 січня 2019 року представником позивача надана відповідь на відзив. 21 січня 2019 року представником відповідача надані заперечення на відповідь на відзив. 3.Процесуальні дії суду 02 січня 2018 року ухвалою суду відкрито провадження по справі. 4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин В судовому засіданні встановлено, що 07 квітня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який перейменовано в Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладений договір кредиту № 105/6-112-8, відповідно до якого відповідач отримала грошові кошти в розмірі 130 000 грн.\~ на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, що вбачається з наданого суду копії договору, додаткових угод про внесення змін до договору кредиту та не заперечується відповідачами (а.с.8-15, 19, 20, 21). В забезпечення виконання зобов`язань позичальника, яким є [PERSON] , 07 квітня 2008 року із відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки № 105/29-17-8, відповідно до якого останній поручається за виконання позичальником обов`язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі його у майбутньому (а.с.23-24). Окрім цього, між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який перейменовано в Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та [PERSON] в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором був укладений іпотечний договір № 105/23-76-8, відповідно до якого остання надала в іпотеку квартиру, яка належала їй на підставі договору купівлі-продажу. Судом встановлено, що в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором предмет іпотеки був реалізований, шляхом укладання договору купівлі-продажу квартири та отримані кошти були направлені в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 105/6-112-8 від 07 квітня 2008 року. Окрім цього, рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 15 листопада 2010 року було солідарно стягнуто з відповідачів [PERSON] , [PERSON] заборгованість за тілом кредиту у розмірі 36 877,96 грн., та з відповідача [PERSON] заборгованість у розмірі 9 158,36 грн., що вбачається з наданого рішення суду. На підставі вказаного рішення 04 червня 2014 року Заводським відділом державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження, яке 15 вересня 2014 року закінчено у зв`язку з погашенням боргу у розмірі 36877,96 грн. в повному обсязі. Як вбачається з наданих суду документів відповідачі належним чином договір не виконували, у зв`язку із чим станом на 21 вересня 2017 року останні мають заборгованість у розмірі 98 996,59 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 36 877,96 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 45 411,70 грн., заборгованості за пенею за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 10 907,55 грн., інфляційних витрат за відсотками в розмірі 5 799,38 грн., про що наданий розрахунок заборгованості (а.с.33-37). Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та предметом позову є заборгованість за кредитним договором. Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з цивільних правовідносин, до яких застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. 5. Оцінка суду Вислухавши відповідачів та представника відповідача, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши докази по справі, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до ст. 509 ЦК України,\~ зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст.549, 550 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ст.ст. 626, 627, 628, 629 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054, ст. 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до матеріалів справи вбачається, що сторони визначили строк дії кредитного договору № 105/6-112-8 від 07 квітня 2008 року до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за кредитом та процентами за користування ним, кінцевий строк повернення кредиту до квітня 2028 року, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів щомісячно, у розмірі та строки, визначені договором. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Сторони кредитного договору встановили як строк дії договору\~ до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов`язань, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів. Таким чином, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів умовами договору визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до складу зобов`язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 та 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК\~ України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту та процентів за його користування повинне здійснюватись позичальником щомісячно, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Аналогічні висновки сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-68цс15 та Верховним Судом у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Таким чином, у зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору щодо повернення кредиту банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право вимагати стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, надіславши відповідачу вимогу про дострокове погашення кредиту, після чого в 2010 році звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, що вбачається з рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 15 листопада 2010 року. Так, у зв`язку з виниклою у відповідачів за кредитним договором № 105/6-112-8 від 07 квітня 2008 року заборгованістю рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 15 листопада 2010 року було солідарно стягнуто з відповідачів [PERSON] , [PERSON] заборгованість за тілом кредиту у розмірі 36 877,96 грн., та з відповідача [PERSON] заборгованість у розмірі 9 158,36 грн., що складається із заборгованості за процентами, заборгованості за штрафом та пенею. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Тому суд зазначає, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, що є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)). У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Проте у зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору щодо повернення кредиту банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, звернувшись до суду із позовом в 2010 році про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором. Якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов`язання, позовна давність обчислюється від цієї дати. Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання. Також Європейський суд з прав людини зазначає, що механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 за заявою №\~\~ 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). Так, дійсно посилання представника позивача не те, що частково оплата заборгованості\~ у серпні 2014 року перериває строк позовної давності та він починається спочатку є обґрунтованим, але позивач звернувся до суду з позовом у листопаді 2017 року, тобто після спливу позовної давності та після останнього щомісячного платежу, який відбувся у серпні 2014 року. Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам, пені та інфляційних втрат. Таким чином, пред`явивши вимогу до боржника про погашення заборгованості за кредитом, процентів, пені та інфляційних втрат позивач звернувся до суду із зазначеним позовом з пропуском\~ строку позовної давності, тобто трьох років, а тому відповідно до вимог статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором не підлягають задоволенню. Суд також зазначає, що посилання представника позивача про залишення без розгляду наданий 28 грудня 2018 року представником відповідача відзив на позов не підлягає задоволенню, оскільки з урахуванням того, що сторона має право на отримання правової допомоги, відповідачем [PERSON] договір про надання правової допомоги був укладений лише 15 грудня 2018 року, а відзив наданий 28 грудня 2018 року, тобто в межах визначеного судом строку надання відзиву. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, а також те, що в задоволені позову відмовлено, вимоги позивача про стягнення судового збору також не підлягають задоволенню

Outcome: dismissed