Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

21.07.2020 року до суду надійшла вказана заява про госпіталізацію [PERSON] до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку з тих підстав, що остання, 20.07.2020 року у зв`язку з неадекватною поведінкою доставлена машиною швидкої медичної допомоги та у супроводі сестри до Комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради «Обласна клінічна спеціалізована лікарня», де госпіталізована до другого психіатричного відділення за рішенням лікаря - психіатра в примусовому порядку. Комісією лікарів-психіатрів встановлено, що [PERSON] виявляє ознаки тяжкого психічного захворювання у вигляді шизофренії, параноїдної форми, епізодичного типу перебігу зі стабільним дефектом, вираженого ступеню, внаслідок чого вчиняє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї та оточуючих, неспроможна самостійно задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, її обстеження та лікування можливе лише в стаціонарних умовах, потребує госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку. У судовому засіданні лікар-психіатр заяву підтримав в повному обсязі, вказавши, що [PERSON] була доставлена до психіатричного закладу в зв`язку з погіршенням психічного стану, потребує госпіталізації в примусовому порядку. Представник [PERSON] адвокат Єфіменко Л. І. заперечувала проти примусової госпіталізацію до психіатричного закладу [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення заяви, так як не вважає себе хворою. В судовому засіданні сестра [PERSON] - [PERSON] , за заявою якої [PERSON] доставлена до психіатричного закладу, суду пояснила, що [PERSON] поводить себе агресивно, через що у них постійно виникають конфлікти. Прокурор не вбачає підстав для задоволення заяви. 21.07.2020 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по даній справі та призначено судове засідання на 21.07.2020 року. Суд проаналізував матеріали справи, вислухавши думку прокурора, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку. Відповідно до вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачає підстави для госпіталізації особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку. Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Судом встановлено, що [INFO] сестра [PERSON] , [PERSON] звернулась із заявою до Комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради «Обласна клінічна спеціалізована лікарня» з проханням про прийняття на лікування [PERSON] у зв`язку з погіршенням її психічного стану: знаходиться в дуже збудженому стані, весь час перебуває на вулиці і тільки, як стемніє заходить до будинку, ночує вдома, розмовляє сама з собою, боїться, щоб її не завезли бандити і погрожує самогубством, вигадує дивні історії, звинувачує сторонніх людей, на зауваження реагує агресивно. Проходила лікування та була виписана з лікарні у січні 2019 року (а. с. 4). З висновку комісії лікарів-психіатрів від 20.07.2020 року № 54 вбачається, що [PERSON] виявляє ознаки тяжкого психічного захворювання, внаслідок чого вчиняє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї та оточуючих, неспроможна самостійно задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, її обстеження та лікування можливе лише в стаціонарних умовах, потребує госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку (а. с. 2). Однак, вказаний висновок комісії лікарів -психіатрів, суд оцінює критично, не може погодитись в тій частині, що [PERSON] виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї та оточуючих, оскільки, такі факти не знайшли свого підтвердження в суді. З висновку вбачається, що психічний стан [PERSON] погіршився у 2014 році, коли почала себе неадекватно поводити, конфліктувати з оточуючими була агресивною по відношенню до сестри. На « Д » обліку з 2016 року, проходила лікування в примусовому порядку з 15.08.2018 року по 30.01.2019 року. Однак, з пояснень [PERSON] та її сестри [PERSON] встановлено, що три сестри проживають за однією адресою, разом із 86-річною матір`ю, яка потребує стороннього догляду, отримує пенсію. Іноді між [PERSON] та [PERSON] виникають конфлікти, у зв`язку з чим, [PERSON] насторожено відноситься до своєї сестри, так як переконана, що сестра намагається помістити її на примусове лікування до психіатричного закладу. Аргументованих, достовірних доказів у підтвердження заяви та висновку суду не надано, не доведено належними доказами, що [PERSON] створює небезпеку для себе чи оточуючих, чи неспроможна самостійно задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, тому такі доводи представника закладу у суду викликають сумнів. На думку суду, така госпіталізація буде не співмірною з її психічним станом в даному випадку. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно ч.2 ст.28 Конституції України жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Правова позиція щодо презумпції психічного здоров`я людини та неможливості незаконного втручання держави в її особисту свободу внаслідок нічим не підтвердженого припущення щодо наявності у неї психічного захворювання викладена у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є обов`язковою для застосування національними судами. Так, прикладом реалізації права на здоров`я в контексті положень п.п. «е» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення у справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічнохворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком. Такі ж висновки містяться й в інших рішеннях ЄСПЛ, а саме рішення від 28 жовтня 2003 року у справі Ракевич проти Російської Федерації, рішенні від 27 березня 2008 року у справі Штукатуров проти Російської Федерації. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини наголошував, що у відповідних витягах з «Принципів захисту осіб з психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги», схвалених Резолюцією Генеральної Асамблеї № 46/119 від 17 грудня 1991 року зазначено, що будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в якості пацієнта у примусовому порядку, або особа, вже госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку, може триматися як пацієнт у психіатричному закладі у примусовому порядку тоді й тільки тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, який працює в області психіатрії, встановить, що ця особа страждає на психічне захворювання і визначить, що внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам, або у випадку особи, чи є психічне захворювання тяжким, а розумові здібності - ослабленими, відмова від госпіталізації або тримання даної особи в психіатричному закладі може призвести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути здійснене лише за умови госпіталізації до психіатричного закладу відповідно до принципу найменш обмежувальної альтернативи. У своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (справа «Анатолій Руденко проти України») від 17.04.2014 року зазначив, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися психічнохворою та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (рішення від 24 жовтня 1979 року у справі «Вінтерверп проти Нідерландів». Підсумовуючи викладене, з урахуванням принципів законності, розумності, виваженості, пропорційності (співмірності), справедливого балансу, суд приходить до висновку, що матеріали даної справи не містять, а в судовому засіданні не добуто належних та допустимих та достовірних доказів, які б у своїй достатності та взаємозв`язку свідчили про наявність підстав для надання [PERSON] психіатричної допомоги у примусовому порядку, що встановлені законом (ст. 340 ЦПК України», тобто, відсутні ознаки того, що психічні розлади [PERSON] досягли такого рівня, які б виправдовували примусову госпіталізацію її до психіатричного закладу, а тому суд вважає, що заява необґрунтована та не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed