Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-10 00:00:00

20 липня 2020 року позивачка звернулась до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до Дніпровської митниці Держмитслужби, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтували тим, що 18 жовтня 2019 року відносно неї було складено протокол про порушення митних правил № 0119/110000/19 за ст. 485 Митного кодексу України. 14 квітня 2020 року Дніпровською митницею Держмитслужби було винесено постанову про визнання позивачки винною у відповідному правопорушенні та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 297 496 грн. 86 коп. 22 травня 2020 року постановою Державної митної служби України задоволено скаргу позивачки на постанову від 14 квітня 2020 року про притягнення її до відповідальності за порушення митних правил, оскаржувану постанову було скасовано, а провадження у справі - закрито. У зв`язку з цим позивачка просить стягнути на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 33 670 грн. 42 коп. з розрахунку один мінімальний розмір заробітної плати за час перебування під судом. Такий розмір був визначений позивачкою на підставі ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», при цьому вона вважає, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини вона перебувала під «кримінальним обвинуваченням» в розумінні Конвенції (а.с. а.с. 1 - 3). 22 липня 2020 року ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська відкрито провадження у справі та на згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України підставі п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з викликом представників сторін (а.с. а.с. 20 - 2). 12 серпня 2020 року через канцелярію Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від представника Державної казначейської служби України надійшов відзив на позов, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки є неналежним відповідачем. Рахунки Державної казначейської служби України не уособлюють собою Державний бюджет України, тому навіть у разі стягнення коштів з бюджету це не свідчить про стягнення їх саме з Казначейства, як відповідного державного органу. Також у відзиві зазначено, що закриття відносно позивачки адміністративної справи не є підставою для відшкодування їй моральної шкоди згідно Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ст. 1176 Цивільного кодексу України. Додатково відповідач зазначав, що позивачкою не доведений сам факт заподіяння їй моральної шкоди та її розмір, не доведено неправомірність дій Дніпровської митниці Держмитслужби (а.с. а.с. 24 - 29). 13 серпня 2020 року через канцелярію Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від Дніпровської митниці Держмитслужби України надійшов відзив на позов, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Свої заперечення відповідач обґрунтовував тим, що позивачка притягувалась до адміністративної, а не до кримінальної відповідальності, у зв`язку з чим відносно неї не можуть застосовуватись норми щодо відшкодування моральної шкоди, передбачені саме у випадках незаконного притягнення особи до кримінальної відповідальності. Твердження позивачки, що вона перебувала «під судом у справі кримінального обвинувачення» є недостовірними, а посилання у цьому зв`язку на практику Європейського Суду з прав людини - помилковою. Положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» на спірні правовідносини не розповсюджується. Протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням уповноваженого суб`єкта, сам по собі не породжує для особи негативних наслідків та не порушує її права, що підтверджується постановою Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року. Крім того, щодо позивачки було складено протокол про порушення митних правил у зв`язку з невірним визначенням коду товару, що підтверджене судовим рішенням. Ні факт заподіяння моральної шкоди, ні її розмір позивачкою не доведений (а.с. а.с. 34 - 38). 17 серпня 2020 року через канцелярію Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від позивачки надійшла відповідь на відзив Дніпровської митниці Держмитслужби. В ньому позивачка зазначає, що при застосування Конвенції про захист прав та основоположних свобод поняття «кримінального обвинувачення» є автономним і має розумітись згідно практики Європейського Суду з прав людини, а не згідно приписів національного законодавства, тому відповідні конвенційні гарантії мають розповсюджуватись при її притягненні до відповідальності за порушення митних правил. На підтвердження обґрунтованості своїх позовних вимог зроблено посилання на постанову Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 лютого 2020 року. Також було надано докази щодо порушення умов її життя та роботи за час після винесення оскаржуваної постанови про притягнення позивачки до відповідальності за порушення митних правил (а.с. а.с. 46 - 47). В судове засідання 18 серпня 2020 року з`явилась всі учасники справи. Розгляд справи було відкладено на 11 вересня 2020 року за клопотанням представника позивачки. 07 вересня 2020 р. через канцелярію суду від позивачки надійшла відповідь на відзив Державної казначейської служби України, в якому вона зазначає, що згідно практики Верховного Суду визначення суб`єктів з яких має бути стягнута шкода, що підлягає відшкодуванню за рахунок держави, може бути здійснене судом, який повинен сам визначитись з відповідними нормами матеріального права (а.с. 62). В судовому засіданні 11 вересня 2020 року за участю представників сторін проведено розгляд справи по суті. Представник позивачки підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з мотивів, зазначених в позовній заяві та відповідях на відзиви відповідачів. Представники відповідачів проти задоволення позову заперечували з мотивів, зазначених у їх відзивах на позов. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав. 16 квітня 2019 року згідно наказу № 14-к - 0000000068 позивачка була прийнята в Товариство з обмеженою відповідальністю «Міротранс» на посаду агента з митного оформлення вантажів та товарів (а.с. 51). У зв`язку зі здійсненням позивачкою діяльності щодо декларування товару відносно неї було складено протокол про порушення митних правил № 0119/11000/19 від 18 жовтня 2019 року за статтею 485 Митного кодексу України (а.с. а.с. 4 - 5). 14 квітня 2020 року в.о. начальника Дніпровської митниці Держмитслужби Шалай К.М. було винесено постанову в справі про порушення митних правил № 0119/11000/19, якою визнав позивачку винною у вчиненні порушення митних правил за статтею 485 Митного кодексу України та наклав на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі трьохсот відсотків несплаченої суми митних платежів, що складає 297 496 грн. 86 коп. (а.с. а.с. 6 - 7). Фактично штраф не сплачувався, що не заперечується усіма учасниками справи. Не погодившись з постановою від 14 квітня 2020 року позивачка подала скаргу до митного органу вищого рівня (а.с. а.с. 8 - 12). Постановою заступника начальника відділу провадження у справах про порушення митних правил управління боротьби з порушеннями митних правил та міжнародної взаємодії Департаменту запобігання та протидії контрабанді та порушенням митних правил Державної митної служби України Ніколаєвої В.П. від 22 травня 2020 року скаргу позивачки було задоволено, постанову у справі про порушення митних правил від 14 квітня 2020 року скасовано, а провадження у справі закрито (а.с. а.с. 13 на зв. - 16). В судовому порядку постанова від 22 травня 2020 року не оскаржувалась. Оцінюючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного. Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в порядку, визначеному цим законом підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 2 цього закону право на відшкодування шкоди виникає у разі закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються моральна шкода. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 13 цього Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно правової позиції колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 05 лютого 2020 року у цивільній справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18) здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Разом з тим, як вбачається з постанови Державної митної служби України від 22 травня 2020 року провадження у справі про порушення митних правил № 0119/11000/19 закрито не за відсутністю складу адміністративного правопорушення, а через закінчення строків притягнення до відповідальності. В мотивувальній частині постанови прямо зазначено: «Оскільки факт порушення митних правил в справі № 0119/11000/19 виявлено Дніпропетровською митницею ДФС 18.10.2019, то строк накладення стягнення закінчився 18.04.2020.» (а.с. 16). В ході розгляду цивільної справи законність дій позивачки при декларуванні товару та дій Дніпровської митниці ДФС при притягненні її до відповідальності за порушення митних правил не розглядалась і не оцінювалась, оскільки підставами позову були лише факти складання відносно позивачки протоколу та постанови про порушення митних правил та подальше скасування цієї постанови в порядку адміністративного оскарження. Щодо доводів позивачки про те, що вона згідно ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини перебувала під «кримінальним обвинуваченням» треба зауважити наступне. Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини у справах «Енгель та інші проти Нідерландів» від 08 червня 1976 року, «Адальф проти Австрії» (рішення від 26 березня 1982 року, заява № 8269/78) та інших поняття «кримінального обвинувачення», що застосоване у Конвенції має автономне значення. Разом з тим, це не означає, що всі положення національного законодавства, які регулюють порядок та наслідки розгляду кримінальних проваджень мають застосовуватись до будь-яких видів юридичної відповідальності, які можуть підпадати під ознаки «кримінального обвинувачення» в розумінні Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Автономність поняття «кримінального обвинувачення» означає лише, що у випадках притягнення особи до відповідальності, яка за національним законодавством не є кримінальною але яка має ознаки «кримінальної відповідальності» в розумінні Конвенції особі в будь-якому разі мають бути забезпечені гарантії, встановлені Конвенцією. Статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та інші положення Конвенції не передбачають права особи на компенсацію шкоди, заподіяної фактом притягнення її до відповідальності та не покладають на державу обов`язок сплачувати особі грошову компенсацію у разі закриття відносно неї справи про юридичне правопорушення. При цьому положення ст. 41 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод можуть бути застосовані лише Європейським Судом з прав людини і не є самостійною підставою для ухвалення рішень національними судами про стягнення компенсацій. Суд також не враховує доводи позивачки про те, що під час вирішення питання про її притягнення до відповідальності за порушення митних правил були порушені процедурні гарантії, визначені ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Як зазначено в рішеннях Європейського Суду з прав людини надання адміністративним органам функцій обвинувачення та покарання не суперечить Конвенцій за умов, що рішення, ухвалене в такому порядку, може бути оскаржене відповідною особою в суді, який забезпечить гарантії, передбачені в ст. 6 Конвенції (Озтюрк проти Німеччини (Ozturk v. Germany), пункт 56; А. Менаріні Діагностикс С.Р.Л. проти Італії (A. Menarini Diagnostics S.R.L. v. Italy). Позивачка не була позбавлена можливості оскаржити рішення про її притягнення до відповідальності за порушення митних правил в порядку адміністративного судочинства і таким чином повною мірою реалізувати конвенційна гарантії своїх прав. При таких обставинах, позовні вимоги задоволенню не підлягають. У зв`язку з повною відмовою в позові на підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору, від сплати якого позивачка звільнена, підлягають віднесенню на рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed