Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

1. Описова частина Стислий виклад позицій учасників справи [PERSON] (далі - позивачка), діючи через свого представника [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради, про позбавлення його батьківських прав відносно їхньої доньки [PERSON] . Свої позовні вимоги мотивує тим, вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу у них народилася спільна дитина - [PERSON] , [INFO] . У подальшому їхній шлюб було розірвано. Відповідач ніяким чином про спільну дитину не піклується, не проявляє заінтересованості щодо її подальшої долі, не цікавиться навчанням та успіхами дитини, станом її здоров`я, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не займається підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного огляду та лікування дитини, не спілкується з дитиною, не надає їй доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, жодної допомоги у вихованні та утриманні дитини відповідач також не надає. Усі питання щодо виховання дитини вона вирішує разом зі своїм нинішнім чоловіком. При цьому з відповідача на утримання дитини стягнуто аліменти у розмірі 1 000 грн. на місяць, однак у відкритті виконавчого провадження щодо їх стягнення було відмовлено. Дитина називає батьком не відповідача, а нинішнього чоловіка позивачки, який хоче усиновити дитину. Сам відповідач неодноразово влаштовував сімейні сварки, застосовував насильство, брав без погодження позивачки кредити. Відповідно, на думку позивачки, вказані факти свідчать про ухилення відповідача від виховання їхньої спільної дитини. У зв`язку з цим, посилаючись на положенням статей 6, 27 Конвенції про захист права дитини, статті 19, 150, 157, 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) позивачка просить позбавити відповідача батьківських прав відносно їхньої спільної дитини. Позивачка у судовому засіданні в режимі відеоконференції свої позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх повністю, з підстав, наведених у позовній заяві, також пояснила, що спільну з відповідачем дитину вона виховує разом зі своїм нинішнім чоловіком, з яким вони проживають останні чотири роки. Відповідач допомоги не надає, при цьому йому жодних перешкод у спілкуванні з дитиною не створювалося. Представник позивачки у судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, пояснила, що спільну дитину позивачки та відповідача утримує позивачка і її нинішній чоловік, якого дитина називає татом. У них є ще одна спільна дитина. Нинішній чоловік позивачки хоче всиновити дитину позивачки та відповідача. При цьому доводи відповідача про створення йому перешкод у спілкуванні з дитиною вважає безпідставними, оскільки останній жодного разу з цього приводу до органів опіки та піклування, а також до правоохоронних органів з цього приводу не звертався. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, у задоволенні позову просив відмовити повністю та пояснив, що він є батьком [PERSON] . З позивачкою вони розлучилися, з 2016 року проживають окремо, спільна дитина залишилася проживати з позивачкою. Він від своєї дитини не відмовляється і бажає з нею спілкуватися, однак всі його намагання поспілкуватися з дитиною не дали результату, оскільки позивачка та її нинішній чоловік перешкоджали йому та погрожували аби він не підходив до дитини. Також він намагався прийти до дитини у дитячий садок, але його туди не пустили. З приводу вказаних перешкод він до правоохоронних органів не звертався, також не звертався до суду з приводу визначення порядку спілкування з дитиною. Щодо несплати аліментів пояснив, що він намагався передати гроші позивачці, але остання відмовлялася їх брати. Також загалом біля двох років він перебував за кордоном на заробітках. Заробленими грошима він допомагав своїй матері, яка є пенсіонеркою, утримувати його брата, який є недієздатним у зв`язку з інвалідністю. На даний час він винаймає неподалік від місця проживання позивачки житло, для того, що бачити доньку хоча б здалеку, спілкуватися з нею йому забороняє позивачка, а сам він не намагається з нею поговорити, щоб не налякати дитину, а також щоб з цього приводу між ним і позивачкою не виникали сварки. Щодо заяв позивачки про застосування до неї насильства пояснив, що між ним і позивачкою виникали сварки з приводу того, що йому не давали поспілкуватися з дитиною, одного разу, коли він прийшов поспілкуватися з донькою, позивачка почала втікати від нього, а він намагався її зупинити і тоді позивачка впала. Жодного іншого насильства він до неї не застосовував. Також заявив, що він дійсно недостатньо приділяв своїй дитині уваги як батьком, але на даний час виправився і бажає з нею спілкуватися та дбати про неї. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, при цьому подав заяву про розгляд справи без його участі в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Заяви та клопотання учасників справи Відповідачем подано письмові пояснення щодо позову відповідно до яких він позовні вимоги не визнає і просить у задоволенні позову відмовити. Інших заяв та клопотань від учасників справи до суду не надходило. Процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 17 листопада 2020 року у справі відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання, визначено відповідачу строки для подання відзиву на позов та зустрічного позову, а також визначено третій особі строк для подання пояснень щодо позову. Ухвалою суду від 05 січня 2021 року у справі закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд. 2. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин та оцінка аргументів і доказів учасників справи Заслухавши вступне слова сторін у справі, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено, позивачка та відповідач перебували у шлюбі з 22 травня 2014 року (а.с. 6). У шлюбі в них народилася дитина - [PERSON] , [INFO] (а.с. 5). Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 березня 2016 року, яке набрало законної сили 22 березня 2016 року шлюб позивачки та відповідача було розірвано, стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання їхньої спільної дитини у твердій грошовій сумі, у розмірі 1 000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с.6-7). Після розірвання шлюбу спільна дитина позивачки та відповідача за взаємною згодою батьків залишилася проживати разом з позивачкою, що визнається сторонами у справі. 07 квітня 2016 року позивачка отримала виконавчий лист про стягнення з відповідача аліментів, однак у відкритті виконавчого провадження 11 травня 2016 року їй було відмовлено у зв`язку з невідповідністю виконавчого листа вимогам Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 10-11). За зверненням позивачки щодо ухилення відповідача від сплати аліментів, поданого 24 січня 2017 року, було розпочато кримінальне провадження №12017270010000652, яке 31 березня 2020 року закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України (а.с. 19). Будь-яких інших дій щодо стягнення з відповідача аліментів, зокрема спрямованих на усунення недоліків виконавчого листа чи оскарження постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження позивачка не вживала. 21 жовтня 2016 року позивачка змінила своє прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 8). 07 червня 2019 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] та взяла прізвище чоловіка « [PERSON] » (а.с. 9). Згідно довідки Чернігівського дошкільного навчального закладу №53 від 11 серпня 2020 року [PERSON] дійсно відвідувала даний дошкільний навчальний заклад, куди її приводила матір, при цьому батько дитини у дитячому садку не з`являвся (а.с. 12). З довідки Чернігівської ЗОШ №33 від 14 вересня 2020 року вбачається, що [PERSON] навчається у 1а класі даної ЗОШ і її батько контакту зі школою не підтримує та з 01 по 15 вересня 2020 року на батьківських зборах не з`являвся (а.с. 13). Згідно повідомлення КНП «Дитяча поліклініка №2» від 16 жовтня 2020 року дитина [PERSON] знаходиться під наглядом лікаря-педіатра [PERSON] , дитина відвідує поліклініку з матір`ю, при цьому щодо участі батька у фізичному розвитку дитини та її оздоровленні інформації немає (а.с. 14). Також в матеріалах справи містяться два витяги з реєстру кримінальних проваджень, зареєстрованих за зверненням позивачки від 16 травня 2016 року про її побиття та побиття [PERSON] , та від 24 січня 2017 року про ухилення відповідача від сплати аліментів, яке закрито 31 березня 2020 року на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України (а.с. 18-19), і два висновки про результати перевірки звернень позивачки від 20 грудня 2015 року щодо проведення профілактичної бесіди з відповідачем,та від 24 січня 2017 року про телефонні дзвінки невідомих осіб з «Приватбанку» з приводу кредиту її колишнього чоловіка (а.с. 15-16). Як вбачається за результатами розгляду даних звернень проведення перевірок було припинено. Водночас, в матеріалах справи відсутні належні докази того, що відповідач притягувався до адміністративної чи кримінальної відповідальності, зокрема за вчинення неправомірних дій по відношенню до позивачки чи їхньої спільної дитини. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] дала показання про те, що позивачка є її онукою. Відповідач був чоловіком її онуки, під час шлюбу він ніде не працював, між ним та онукою виникали конфлікти у зв`язку з чим викликали поліцію. Вона давала відповідачу гроші на оформлення паспорта та виїзду за кордон на заробітки, однак відповідач після виїзду невдовзі повернувся. Після розлучення відповідач чіплявся до онуки та її куми, побив їх і з цього приводу було звернення до поліції. Допомоги на дитину відповідач не надавав і участі у вихованні дитини не приймав. Дитина називає батьком нинішнього чоловіка її онуки. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] дав показання про те, що позивачка є його онукою. Свідок пригадав, що з приводу поведінки відповідача неодноразово викликали поліції, було що останній пошкодив двері квартири його онуки, оскільки хотів, щоб онука його впустила, також був випадок коли відповідач побив свою куму. З нього було присуджено аліменти, але він їх не платить. Також йому відомо, що відповідач хотів поговорити з нинішнім чоловіком його онуки, але той відмовився. Вони давали свого часу відповідачу гроші на оформлення закордонного паспорта для виїзду на заробітки, але останній після виїзду невдовзі повернувся додому. На думку свідка відповідача доцільно позбавити батьківських прав, оскільки останній участі у вихованні та утриманні своєї дитини не приймає і цим займається нинішній чоловік його онуки. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] дав показання про те, що позивачка є його донькою. Відповідача він характеризує як безвідповідального, після розлучення з його донькою відповідач участь у вихованні своєї доньки не приймав і допомоги їй не надавав. Сама дитина називає батьком нинішнього чоловіка доньки, який у свою чергу хоче вдочерити цю дитину. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] дав показання про те, що він є чоловіком позивачки. У них є спільна дитина. З позивачкою він почав зустрічатися, коли її донці, батьком якої є відповідач, було два роки. Він займається вихованням дитини позивачки та відповідача. Остання називає його батьком. У подальшому він хотів би усиновити дану дитину. При ньому відповідач зустрітися зі своєю донькою не намагався. З останнім він зустрічався лише один раз, щоб дізнатися місце його проживання. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] дала показання про те, що вона є матір`ю відповідача, після розлучення її сина та позивачки вона намагалася поспілкуватися з онукою, однак позивачка її не підпускала, по телефону казала більше не дзвонити, від допомоги, яку хотів надавати її син позивачка відмовлялася, і саме у зв`язку з цим останній допомоги не надавав. Від сина їй відомо, що позивачка забороняла йому зустрічатися з донькою. Її син неодноразово виїздив за кордон на заробітки. Сама вона утримує іншого сина який є недієздатним в чому допомагає відповідач. Допитана у судому засіданні в якості свідка [PERSON] дала показання про те, що з позивачкою вона не знайома, при цьому є співмешканкою відповідача. Останній працює неофіційно на будівництві, його дохід є мінливим. Їй відомо, що у відповідача є донька, яку він любить та з якою хоче спілкуватися і допомагати їй. При цьому їй також відомо, що відповідачу не дають спілкуватися зі своєю донькою. Свідок пригадала, що одного разу, коли вони йшли по вулиці, то відповідач вказав на дитину та сказав, що то його донька. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] дав показання про те, що він є товаришем відповідача. Свідок зазначив, що відповідач хотів спілкуватися зі своєю донькою, однак відповідачка йому не давала цього зробити. Одного разу вони разом з відповідачем приходили до позивачки з приводу дитини. Він залишився чекати біля будинку, а відповідач пішов до позивачки. Невдовзі він повернувся та сказав, що позивачка не пустила його до дитини. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] дав показання про те, що він є товаришем відповідача. Йому відомо, що відповідач намагався побачитися зі своєю донькою, але його колишня дружина не давала цього зробити. Про це йому розповідав сам відповідач. Позивачку він знає як особу, що навчалася в тій самій школі, що й він. З дослідженої у судовому засіданні копії паспорта відповідача для виїзду за кордон вбачається, що у ньому містяться відмітки про виїзд відповідача за межі України у періоди часу з 25 травня по 18 серпня 2019 року та з 02 листопада 2019 року по 17 травня 2020 року (а.с. 100). З поданих відповідачем доказів також вбачається, що його матір є пенсіонером за віком, її син [PERSON] , тобто брат відповідача, є інвалідок першої А групи з дитинства, потребує постійного стороннього догляду та нагляду і у зв`язку з цим рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 14 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили 25 жовтня 2014 року, [PERSON] визнано недієздатним, над ним встановлено опіку та призначено опікуном [PERSON] (а.с. 68-76). За зверненням суду органом опіки та піклування - виконавчим комітетом Чернігівської міської ради рішенням №64 від 04 лютого 2021 року затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача по відношенню до його малолітньої доньки [PERSON] (а.с. 85-87). Відповідно до частин першої, другої, третьої та п`ятої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Відповідно до статті 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної ради Української РСР від 27 лютого 1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 9 Конвенції ООН «Про права дитини» держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Зважаючи на викладене вище, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. Саме такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19, який відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України має враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Крім того суд зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. Як вбачається, після розлучення позивачки та відповідача у 2016 році їхня спільна дитина за взаємною згодою її батьків залишилася проживати з позивачкою, при цьому відповідач проживає окремо. Позивачка створила нову сім`ю. Відповідачу з боку позивачки створювалися певні перешкоди щодо спілкування з дитиною, що підтверджується поясненнями відповідача, показаннями його матері [PERSON] та свідків [PERSON] і [PERSON] , у зв`язку з чим у між позивачкою та відповідачем виникали конфлікти, які підтвердила сама позивачка, свідки [PERSON] та [PERSON] . Водночас належних доказів вчинення відповідачем по відношенню до позивачки чи їхньої спільної дитини будь-яких неправомірних дій, зокрема й застосування насильства, суду не надано, сам відповідач їх вчинення заперечує. Також у ході судового розгляду встановлено, що позивачка бажає аби її нинішній чоловік, у разі позбавлення відповідача батьківських прав, всиновив їхню спільну з відповідачем дитину, що вбачається з пояснень позивачки, показань свідків [PERSON] та [PERSON] . Сама позивачка, отримавши рішення про стягнення з відповідача аліментів після відмови у відкритті виконавчого провадження через недоліки виконавчого листа жодних дій щодо стягнення аліментів не вживала, що свідчить про відсутність у неї будь-якої зацікавленості в тому, щоб домогтися участі відповідача в утриманні їхньої спільної доньки. Суд частково погоджується з доводами позивачки про неналежне виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків щодо участі вихованні своєї доньки, що частково визнав і сам відповідач, оскільки останній мав змогу за наявності відповідних перешкод у спілкуванні з дитиною звернутися з цього приводу до органів опіки та піклування, правоохоронних органів чи суду, водночас відсутність таких звернень жодним чином не спростовує наведених вище висновків суду щодо наявність відповідних перешкод у спілкуванні з дитиною, а лише свідчить про пасивність відповідача в усуненні таких перешкод. При цьому суд також враховує, що відповідач періодично виїздив за межі України на заробітки, підтвердженням чого є відповідні відмітки про перетинання кордону у паспорті відповідача для виїзду за кордон, також він допомагав своїй матері у догляді та утриманні свого недієздатного брата, що підтверджується крім пояснень відповідача показаннями його матері [PERSON] , допитаної в якості свідка. Дані обставини додатково свідчать на наявність поважних причин, через які відповідач час від часу не міг спілкуватися та дбати про свою малолітню доньку. З приводу висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 04 лютого 2021 року про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітньої доньки [PERSON] суд зазначає, що даний висновок не є обов`язковим для суду (частини п`ята, шоста статті 19 СК України), такий висновок є лише одним з доказів у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом разом з іншими доказами. Аналізуючи все викладене вище суд зазначає, що позбавлення батьківських прав, як зазначено вище, є крайнім заходом, застосування кого допускається лише тоді, коли змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в його діях. У даному випадку хоча відповідач не виконував належно свої батьківські обов`язки по відношенню до своєї малолітньої доньки, причиною чого були зокрема перешкоди з боку позивачки, з приводу чого між ними виникали конфлікти, виїзди відповідача на заробітки за межі України, його участь в догляді та утриманні недієздатного брата, а також досить пасивна поведінка відповідача, який не вживав заходів для усунення перешкод в спілкуванні зі своєю донькою, однак останній на час розгляду справи виявляє бажання брати участь у вихованні своєї дитини, піклуванні про неї, готовий надавати допомогу на її утримання, проти задоволення позову заперечує, що у свою чергу в цілому вказує на відсутність підстав для застосування до нього такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. При цьому будь-яких обставин, які б унеможливлювали реалізацію відповідачем як батьком свого права на спілкування з донькою судом на підставі поданих позивачкою доказів не встановлено. Суд зазначає, що право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування дитини з батьком відповідає її найкращим інтересам. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітньої доньки [PERSON] є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Судові витрати Позивачкою здійснено судові витрати на сплату судового збору та на оплату надання правової допомоги, відповідачем витрати у справі не здійснювалися. Оскільки позов задоволенню не підлягає, згідно статті 141 ЦПК України підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed