Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

21 вересня 2018 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що шлюб між позивачем та відповідачем зареєстровано 28 липня 1990 року. Проте сімейні стосунки не склалися через несхожість характерів, що було причиною постійних сварок та фактичного припинення шлюбних відносин, внаслідок чого подружжя не проживає разом протягом останніх пяти років, а шлюб існує лише формально. Посилаючись на те, що подальше спільне життя з відповідачем суперечить інтересам позивача, представник останнього просить розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] Ухвалою від 25 вересня 2018 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та призначено її до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження (а. с. 18-19). Ухвалою від 23 жовтня 2018 року підготовче засідання закрито. Справу призначено до розгляду по суті (а. с. 26). У судове засідання позивач [PERSON] не зявився. Представник останнього за договором про надання правової допомоги адвокат [PERSON] подав заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивача [PERSON], позов підтримують (а. с. 38). Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, надіслала відзив на позовну заяву, згідно з яким позов визнає та просить його задовольнити, розглянувши справу в її відсутність. Примирюватися з позивачем не бажає, вважає, що відновити сімю не можливо (а. с. 28). У звязку з неявкою сторін, суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних доказів, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Судом встановлено, що сторони у справі зареєстрували шлюб 28 липня 1990 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Білопільського районного управління юстиції в Сумській області, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №101. Після укладення шлюбу подружжю присвоєно спільне прізвище [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження 1-БП № 068212 (а. с. 7). Від подружнього життя [PERSON] та [PERSON] мають повнолітню доньку, [PERSON], [INFO] (а. с. 7). Зі змісту позовної заяви вбачається, що шлюбні стосунки між подружжям припинені. Однією сімєю сторони у справі не проживають протягом останніх пяти років. Відповідно до вимог ст. 51 Конституції України, ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таким чином, враховуючи обставини, викладені позивачем в заяві до суду, та встановлені фактичні обставини, суд приходить до висновку, що намір [PERSON] розірвати шлюб з відповідачем є виваженим та свідомим. Причини, з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими та подальше спільне життя подружжя і збереження сімї не можливе. Сторони у справі не мають наміру поновлювати сімейно-шлюбні відносини. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. На підставі ст. 113 СК України, якою визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, зважаючи на відсутність заяви відповідача про відновлення дошлюбного прізвища, суд приходить до висновку про залишення останній шлюбного прізвища [PERSON]. Від стягнення з відповідача судових витрат позивач відмовився, про що зазначив у позовній заяві. На підставі викладеного,

Outcome: approved