Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

21 листопада 2007 року ВАТ (нині ПАТ) «Райффайзен банк Аваль» уклало з [PERSON] кредитний договір № 014/02-44/1678-07, згідно з яким надало кредит в сумі 1350000 грн. на споживчі цілі строком до 20 листопада 2013 року зі сплатою 12,75% річних. За порушення зобов'язання позичальник повинен був сплачувати пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. 30 липня 2008 року сторони збільшили розмір річних до 17%. 21 листопада 2007 року ВАТ «Райффайзен банк Аваль» уклало з ТОВ фірмою «Славутич» договір поруки № 014/02-44/1678-07оп, за яким це товариство зобов'язалось солідарно відповідати за виконання [PERSON] зобов'язань за наведеним кредитним договором та всіма додатковими угодами до договору. Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 22 лютого 2010 року по справі № 2-66/2010 з відповідачів солідарно достроково стягнуто 1196376 грн. 65 коп. кредиту, а також заборгованість за відсотками і пеню станом на 27 жовтня 2009 року. Оскільки ці суми відповідачі сплатили лише 21 липня 2015 року, 28 липня банк звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з [PERSON] і ТОВ фірми «Славутич» заборгованості за кредитним договором, що малась станом на 24 липня 2015 року: 464407 грн. 70 коп. відсотків, а також пеню за період часу з 24 липня 2014 року по 24 липня 2015 року - 108015 грн. 18 коп. за порушення строків сплати кредиту і 179649 грн. 22 коп. за порушення строків сплати відсотків. Під час розгляду справи позивач змінив розмір позовних вимог і просив стягнути заборгованість за кредитом станом на 21 січня 2016 року: за відсотками в сумі 464405 грн. 98 коп., пеню за порушення строків сплати кредиту в сумі 106723 грн. 04 коп. і за порушення сплати відсотків в сумі 284276 грн. 55 коп. (Суд відмовив у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог в частині стягнення боргу за тілом кредиту з урахуванням індексу інфляції в сумі 200240 грн. 42 коп.). Відповідачі в судове засідання не з'явились. Їх представник визнала позов частково, просила застосувати позовну давність до вимог про стягнення відсотків, оскільки востаннє [PERSON] внесла кошти на погашення відсотків 29 листопада 2011 року. Банк звернувся до неї з позовом 28 липня 2015 року, тому суд повинен стягнути відсотки за період часу з 28 липня 2012 року в сумі 136849 грн. 27 коп. Відповідно, представник відповідачів просила відмовити у стягненні пені на відсотки, які були нараховані до 28 липня 2012 року. В межах строку позовної давності з 28 липня 2014 року пеня за прострочення сплати відсотків складає 63802 грн. 17 коп., за прострочення сплати кредиту - 105984 грн. 68 коп. Оскільки сумарно розмір пені за тілом кредиту і відсотками становить 169786 грн. 85 коп., а розмір заборгованості за відсотками становить 136849 грн. 27 коп., представник просила врахувати майновий стан відповідачів і застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір неустойки до розміру збитків, стягнувши пеню в сумі, що відповідає розміру заборгованості за відсотками. Суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. 21 листопада 2007 року ВАТ «Райффайзен банк Аваль» уклало з [PERSON] кредитний договір № 014/02-44/1678-07, згідно з пунктом 2 якого надало кредит в сумі 1350000 грн. на споживчі цілі строком до 20 листопада 2013 року включно зі сплатою 12,75% річних. На підставі п. 4.1.1 частини № 2 кредитного договору за порушення зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати відсотків позичальник зобов'язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення. Згідно з п. 2.2 договору поруки № 014/02-44/1678-07оп від 21 листопада 2007 року, ТОВ фірма «Славутич» зобов'язалось перед ВАТ «Райффайзен банк Аваль» солідарно відповідати за виконання [PERSON] зобов'язань за наведеним кредитним договором та всіма додатковими угодами до договору. 30 липня 2008 року [PERSON] підписала з банком договір про зміни № 1 до кредитного договору № 014/02-44/1678-07, пунктом 1 якого розмір відсотків було збільшено до 17% річних. Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 22 лютого 2010 року по справі № 2-66/2010 з відповідачів солідарно достроково стягнуто кредит, а також заборгованість за відсотками (в т.ч. збільшеними) і пеню станом на 27 жовтня 2009 року. Отже, після винесення рішення поручителю було відомо, що з 30 липня 2008 року відсоткова ставка за кредитом нараховувалась у збільшеному розмірі. Оскільки ТОВ фірма «Славутич» поручилось за виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором та всіма додатковими угодами до нього, то збільшений розмір відсотків є обов'язковим і для поручителя. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України на підставі п. 2.2 договору поруки № 014/02-44/1678-07оп від 21 листопада 2007 року [PERSON] і ТОВ фірма «Славутич» солідарно в повному обсязі відповідають за кредитним договором № 014/02-44/1678-07. Оскільки представник відповідачів заявила про застосування позовної давності, на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України належить відмовити в вимогах про стягнення сум, нарахованих поза межами цих строків. Позов подано 28 липня 2015 року, а вимоги про стягнення відсотків і пені нараховано з 24 липня (2012 і 2014 років відповідно), тому суми, нараховані поза 3-річним на 1-річним строками позовної давності, не підлягають стягненню. Сторони визнали, що кредит за договором № 014/02-44/1678-07 повністю погашено 21 липня 2015 року. Згідно з вимогами ст. 257 ЦК України з відповідачів належить стягнути відсотки за період часу з 28 липня 2012 року по 21 липня 2015 року в сумі 136849 грн. 27 коп. При цьому суд не погоджується з твердженням представника позивача, що відповідачі перервали строк позовної давності, здійснивши виплати за кредитом 18 і 25 червня 2013 року та 8 січня 2014 року. В платіжному дорученні № 4160 від 8 січня 2014 року призначенням платежу зазначено сплату боргу за виконавчим листом № 2-66 від 22.07.10. Заявою про переказ готівки № К52/268-12 від 18 червня 2013 року [PERSON] погашала борг по кредитному договору, а заявою про переказ готівки № К 52/268-1 від 25 червня 2013 року - погашала позику. Згідно з розрахунком заборгованості, наданим банком, саме на погашення кредиту були зараховані наведені кошти, причому не як планові платежі, а як прострочена заборгованість. Платежі відповідачки, здійснені на виконання рішення суду від 22 лютого 2010 року, не переривають строк позовної давності. Оскільки позов подано 28 липня 2015 року, відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України з відповідачів на користь позивача належить стягнути пеню за прострочення сплати кредиту з 28 липня 2014 року по 21 липня 2015 року в сумі 105984 грн. 68 коп. Суд погоджується з твердженням представника відповідача, що пеню на прострочені відсотки належить стягнути відповідно до вимог ст. 266 ЦК України з урахуванням, що зі спливом позовної давності на відсотки спливла також позовна давність і щодо пені на відсотки. Тому належить відмовити у стягненні пені на суму відсотків, нараховану до 28 липня 2012 року. З відповідачів належить стягнути 63802 грн. 17 коп. пені на відсотки, які було нараховано і не сплачено з 28 липня 2012 року по 21 січня 2016 року. Суд не вбачає підстав для застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України і зменшення розміру неустойки, оскільки розмір пені за порушення строків сплати відсотків (63802 грн. 17 коп.) не перевищує розміру заборгованості за відсотками (136849 грн. 27 коп.), а розмір пені за порушення строків сплати кредиту (105984 грн. 68 коп.) не перевищує суми кредиту, на яку нараховано пеню (269502 грн. 59 коп.). Суд також не погоджується з твердженням представника відповідачів, що розмір пені належить зменшити з урахуванням матеріального стану відповідачів. [PERSON] є приватним підприємством, підприємницьку діяльність здійснює і ТОВ фірма «Славутич». Підприємництво - це безпосередня самостійна, систематична, на власний ризик діяльність з метою отримання прибутку (ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про підприємництво»). Суд вважає, що відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України низька прибутковість підприємницької діяльності за відсутності виняткових обставин, що стосуються лише відповідачів, не може бути підставою для зменшення розміру неустойки за невиконання кредитного договору. Згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача належить стягнути судові витрати пропорційно до задоволеної частини позову. На підставі ст.ст. 530, 553, 610, 611, 629, 1054 ЦК України,

Outcome: approved