Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

21 листопада 2019 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , третя особа: Управління-служба у справах дітей Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, з урахуванням уточненої позовної заяви від 02 січня 2020 року, про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позову позивач зазначив, що від спільного подружнього життя без реєстрації шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . З початку 2019 року дитина проживає з батьком, відповідач проживає окремо. Відповідач уклала шлюб з іншим чоловіком, не працює, хворіє на туберкульоз, допомоги у вихованні та розвитку дитини не надає, злісно нехтує своїми батьківськими обов`язками. Позивач має на праві власності домоволодіння, в якому проживає з дитиною, працює та має стабільну зарплату, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, спиртними напоями не зловживає, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває. Сину батько приділяє час та прагне забезпечити нормальний розвиток дитини. На підставі викладеного просить визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Від відповідача [PERSON] надійшов відзив на уточнений позов, в якому вона заперечувала проти вимог позивача. В обґрунтування заперечень зазначила, що позивач чинить їй перешкоди в спілкування з дитиною, проте, [PERSON] турбується про розвиток та здоров`я дитини, водила сина на секції, до дитячого садочка, лікаря. Відповідач намагалась забрати сина проживати до себе, однак, позивач не надає їй такої можливості. Також відповідач зазначила, що винаймає квартиру разом зі своїм чоловіком, працює неофіційно фрілансером, її чоловік працює за наймом, загальний прибуток сім`ї складає 58 000 грн. Від позивача надійшла відповідь на відзив на позов, в якій зазначив, що не заперечує проти спілкування дитини з матір`ю, однак, місце зустрічі та час обирає він на свіжому повітрі, враховуючи хворобу відповідача та у зручний для нього час, оскільки, син матері не довіряє, бо вона його покинула та проживає окремо, а позивач працює, тому в робочий час не може забезпечувати їх зустрічі. 13 січня 2020 року від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] , третя особа: Управління-служба у справах дітей Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позову зазначила, що [PERSON] , який є батьком її дитини [PERSON] , під час сумісного проживання сторін застосовував до [PERSON] фізичну силу при дитині. Після розірвання їх подружніх стосунків, [PERSON] вирішив, що дитина буде проживати з ним, з чим мати дитини не згодна. Батько дитини перешкоджає в спілкуванні матері з сином. У позові також зазначає, що [PERSON] з народження до теперішнього часу турбується та піклується про розвиток і здоров`я дитини. [PERSON] бажає, щоб дитина проживала з нею, зазначає, що має роботу, самостійний дохід, житло, спиртними напоями не зловживає, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку нарколога та психіатра не перебуває, бажає проживати разом з сином, виховувати та піклуватися про нього. На підставі викладеного просить визначити місце проживання [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2020 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, суд прийняв до розгляду зустрічний позов [PERSON] 25 лютого 2020 року від [PERSON] надійшов відзив на позов [PERSON] в якому заперечував проти задоволення її позову, оскільки не надано доказів, що дитині буде краще проживати з матір`ю. Відповідач за зустрічним позовом зазначив, що у його будинку дитина має свою кімнату, облаштовану всім необхідним для розвитку, власних домашніх улюбленців, у районі, де знаходиться їх житло, син відвідує дошкільні заклади, спортивні секції, має друзів та не бажає залишати зону комфорту та постійного проживання. Тому просить відмовити у зустрічному позові. 19 березня 2020 року від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій зазначила, що головним аргументом [PERSON] є те, що вона хворіє, однак позивач за зустрічним позовом зазначає, що має закриту форму туберкульозу, яка не є заразною, а залишення дитини проживати разом з батьком обмежить спілкування сина з матір`ю. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2020 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, суд ухвалив закінчити підготовче засідання та призначити справу до розгляду по суті. У судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] первісний позов підтримали, просили його задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечували, просили відмовити в його задоволенні. У судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] зустрічний позов підтримали, просили його задовольнити. Проти первісного позову заперечували, просили відмовити в його задоволенні. Від представника третьої особи: Управління-служби у справах дітей Новокодацької районної у місті Дніпрі Нікіфорової Ю.В. надійшла заява, в якій просила справу розглянути без її участі. Суд, заслухавши представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в матеріалах справи доказів, доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст.ст. 79,80 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У судовому засіданні встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.7). Батьки у зареєстрованому шлюбі не перебували. Відповідно до довідок про склад сім`ї № 11503 та 11510 від 14 листопада 2019 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] значаться зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] (а.с.8-9). Судом встановлено, що з жовтня 2019 року дитина фактично проживає з батьком за адресою: [ADDRESS] , окремо від матері. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування домоволодіння, посвідченого 29 січня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кошляк Н.Е., зареєстрованого в реєстрі за № 66, належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.11-12). Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав комунального підприємства «Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] . [PERSON] не проживає за адресою реєстрації, мешкає окремо від [PERSON] та сина. Як зазначено в зустрічному позові, [PERSON] проживає зі своїм чоловіком [PERSON] у квартирі на підставі договору оренди (а.с.90, 91). Як вбачається з матеріалів справи, дитина [PERSON] здоровий, фізичний розвиток середній, відвідує спортивні секції (а.с. 149-153, 167). Згідно з висновком дипломованого психолога [PERSON] , з дитиною [PERSON] проведено психологічне діагностування, за результатами якого встановлено, що дитина має дружні та довірливі стосунки з батьком, категорично відмовляється проживати без нього (а.с.154-163). Відповідно до характеристики учня 1-А класу [PERSON] , [INFO] , наданої комунальним закладом освіти «середня загальноосвітня школа № 97 імені П.І.Шкідченка» ДМР, дитина прийшла добре підготовленою до школи, активна, вихована, дисциплінована. Батько [PERSON] прикладає багато зусиль для навчання та виховання сина. Мати успіхами дитини не цікавиться (а.с.222). Батько дитини [PERSON] працює в ТОВ «Дніпролюксбуд», має стабільну заробітну плату (а.с.29), житло, відповідно до медичної документації психіатричних та наркологічних протипоказань до опіки та піклування не має (а.с.121). З показань свідків встановлено, що [PERSON] за місцем проживання характеризується позитивно, як хороший батько. Мати дитини [PERSON] , як встановлено в судовому засіданні, офіційно не працює, відповідно до медичної документації: психіатричних та наркологічних протипоказань до опіки та піклування не має (а.с. 93,94), проходить лікування від туберкульозу, епідеміологічно безпечна (а.с.218). Відповідно до договору оренди № 001 від 17 жовтня 2019 року позивач за зустрічним позовом орендувала квартиру разом з чоловіком (а.с.91). Строк дії наданого договору оренди закінчився 17 жовтня 2020 року. Оскільки доказів оренди квартири після 17 жовтня 2020 року не надано, суд не приймає до уваги акт обстеження умов проживання [PERSON] за адресою, вказаною в договору оренди, строк дії якого закінчився. Як вбачається з матеріалів справи, що до травня 2019 року на спортивні секції та заняття з дошкільної підготовки приводила дитину [PERSON] (а.с.49-51), до дитячого садочку, який відвідував [PERSON] з жовтня 2016 року, супроводжували та забирали з дошкільного закладу мати та батько дитини (а.с.52). Згідно з висновком органу опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради № 1/14-90 від 20 серпня 2020 року комісія з питань захисту прав дитини при органі опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради вважає за доцільне в інтересах малолітнього визначити місце проживання [PERSON] разом з батьком [PERSON] (а.с.223,224). З зазначеного висновку вбачається, що за адресою проживання батька: [ADDRESS] , є всі необхідні умови для виховання, проживання та розвитку дитини. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Дана позиція узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»). Таким чином, батько і мати мають рівнозначні права при визначенні місця проживання дитини. Пріоритет мають лише інтереси самої дитини. Отже, вирішуючи спір між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них залишається дитина, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про сина, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Суд, врахував, що дитина має стійкі соціальні зв`язки, відвідує школу та спортивні секції в районі фактичного проживання за адресою: [ADDRESS] , має дружні та довірливі стосунки з батьком [PERSON] , матеріалами справи підтверджено, що за вищевказаною адресою проживання дитини створені всі умови для проживання та розвитку [PERSON] . Також суд звертає увагу, що наявність на дату розгляду справи у [PERSON] житла з задовільними умовами для проживання дитини доказами не підтверджено. Враховуючи викладене, виходячи, насамперед, з інтересів дитини, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів доходить висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову та визначення місця проживання малолітнього сина сторін [PERSON] з батьком. Задоволення первісного позову виключає задоволення вимоги зустрічного. Щодо доводів, викладених в зустрічному позові [PERSON] про застосування [PERSON] до неї фізичної сили в присутності дитини, суд зазначає, що вказане не знайшло підтвердження в матеріалах справи та в судовому засіданні. З наданих висновків Ленінського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, ДОП Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області (а.с.66-68) вбачається, що між сторонами наявний спір про місце проживання дитини. Також у висновку Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 22 грудня 2019 року вказано, що в ході перевірки за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що дитина перебуває зі своїм батьком, її життю та здоров`ю нічого не загрожує (а.с.68). Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення від 21 січня 1999 року у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року у справі «Красуля проти Росії», від 05 травня 2011 року у справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року у справі «Трофимчук проти України», від 09 грудня 1994 року у справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003 року у справі «Суомінен проти Фінляндії»), згідно з якими право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Разом із тим, суд бере до уваги, що за змістом перелічених рішень вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Враховуючи, що первісний позов судом задоволено, а в задоволенні зустрічного позову відмовлено, у відповідності до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з [PERSON] підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати [PERSON] , а саме судовий збір у розмірі 768,40 грн.(а.с.1) На підставі викладеного,

Outcome: approved