Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

19 січня 2016 року позивачка [PERSON] звернулась до Костянтинівського міськрайонного суду з позовом до приватного підприємця [PERSON], третя особа Костянтинівський міський центр зайнятості про поновлення на роботі, стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 05 липня 2012 року вона через Костянтинівський міський центр зайнятості була прийнята на роботу продавцем магазину «[INFO]» відповідачки. 05 лютого 2015 року в магазині була виявлена крадіжка в якій відповідачка обвинуватила її та другу продавщицю. З того ж дня відповідачка не допускає її до роботи, трудову книжку та заробітну плату не віддає, примусила її віддати паспорт та золоті прикраси. 06 лютого 2015 року з цього приводу позивачка звернулась до прокуратури і було відкрите кримінальне провадження яке досі триває. Приблизно 18-20 грудня 2015 року вона звернулась до третьої особи - Костянтинівського міського центру зайнятості з питання отримання копії трудового договору за яким вона працювала у відповідачки. 24 грудня 2015 року вона отримала цей договір і дізналася, що він розірваний 05 лютого 2015 року. Вважає, що договір розірвано незаконно. Про це її ніхто не повідомляв, до відповідача та центру зайнятості ніхто не викликав. Відповідачка із застосуванням сили не допускає її до роботи з 05 лютого 2015 року до теперішнього часу, не розрахувалась з нею за січень 2015 року. У зв'язку з порушенням її Конституційного права на труд вона зазнала також тривалих моральних страждань. Тому просила поновити її на роботі в якості продавця магазину «[INFO]» у ПП [PERSON] з 05.02.2015 року, стягнути невиплачену заробітну плату за січень 2015 року в сумі 1521 грн., стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з вини роботодавця з лютого 2015 року по січень 2016 року включно в сумі 18252 грн., стягнути з ПП [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 18250,32 грн., стягнути індекс інфляції 26152,71 грн., моральну шкоду в розмірі 10000 грн. Також просила допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, та зобов'язати відповідачку надати суду її трудову книжку. До початку розгляду справи по суті позивачка [PERSON] двічі уточнювала позовні вимоги, посилаючись на попередньо заявлені доводи. Також заявила клопотання про поновлення їй строку звернення до суду з позовом про зміну формулювання причини звільнення, мотивуючи це тим, що про припинення дії трудового договору із відповідачкою з 05.02.2015 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України дізналася тільки 24 грудня 2015 року, коли отримала копію цього договору в центрі зайнятості. У зв'язку із порушенням кримінального провадження з приводу недопуску її відповідачкою до роботи, вважала, що при вирішенні питання по кримінальній справі вирішиться питання і з її працевлаштуванням чи оплатою вимушеного прогулу. Просила суд визнати її звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України незаконним, змінити формулювання причин звільнення із п. 4 ст. 40 КЗпП України на ст.. 36 КЗпП України - за угодою сторін, стягнути з відповідачки на її користь не виплачену заробітну плату за січень 2015 року в сумі 1521 грн., індекс інфляції 658,59 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненін в сумі 18250,32 грн. та моральну шкоду в сумі 10000 грн., допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць, зобов'язати відповідача надати у судове засідання її трудову книжку. Крім того, позивачкою [PERSON] була подана заява про поновлення їй строку звернення до суду із позовом, оскільки про розірвання трудового договору вона дізналася тільки у грудні 2015 року, коли отримала його примірним у Костянтинівському центрі зайнятості. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник підтримали позовні вимоги, посилаючись на наведені у позові доводи. Також [PERSON] пояснила, що результати розгляду кримінального провадження за її зверненням до правоохоронних органів їй не відомі. Вона ще зверталась до міліції з приводу не видачі їй відповідачкою трудової книжки. Після 05 лютого 2015 року вона більше на роботу не ходила, заяв про виплату їй заробітку та про звільнення не писала. Заробіток за січень 2015 року, які запропонували їй отримати безпосередньо у судовому засіданні відповідачка та її представник, вона відмовляється одержувати, а згодна це зробити після ухвалення судового рішення. Відповідачка [PERSON] та її представник у судовому засіданні проти позову заперечували у повному обсязі. [PERSON] пояснила суду, що з позивачкою [PERSON] 5 липня 2012 року дійсно був укладений трудовий договір який був зареєстрований у Костянтинівському міському центрі зайнятості про прийом позивачки на роботу у якості продавця магазину «[INFO]». 5 лютого 2015 року у цьому магазині було виявлено крупну нестачу. Вона запропонувала [PERSON] та її напарниці добровільно погасити виявлену нестачу, але [PERSON] категорично відмовилась і звернулась до прокуратури із заявою, що з неї начебто вимагають гроші. Після цього, з 6 лютого 2015 року [PERSON] на роботу не виходила жодного разу. Це було зафіксовано відповідними актами, які вона додає до матеріалів справи. 05 березня 2015 року [PERSON] прийшла на роботу і вона запропонувала їй дати письмові пояснення з приводу такої тривалої відсутності, на що [PERSON] категорично відмовилась. Після цього [PERSON] було запропоновано отримати наказ про її звільнення за прогули та розрахункові кошти, але і після цього [PERSON] відмовилась і пішла. Про це також було складено акт у присутності двох сторонніх чоловіків, які були свідками цієї розмови. Після цього вона намагалась знов викликати позивачку на роботу, направляла рекомендовані листи, які [PERSON] отримала, але ніяк на це не відреагувала. Восени 2015 року вона звернулась до Костянтинівського міського центру зайнятості для з'ясування питання про порядок розірвання договору з [PERSON] і які документи для цього необхідно надати. Їй було роз'яснено і після підготовки усіх необхідних матеріалів 30 листопада 2015 року до центру зайнятості нею була подана заява про розірвання договору, поштові повідомлення про направлення [PERSON] рекомендованих листів з відмітками про їх отримання, копії розрахункових відомостей про залишок коштів, які належали до виплати позивачці, після чого 02 грудня 2015 року Центр зайнятості зняв цей договір з реєстрації. Трудова книжка [PERSON] жодного дня у неї не знаходилась, оскільки вона зареєстрована як приватний підприємець і у орендованому нею магазині немає відділу кадрів та відсутні умови для зберігання трудових книжок. Тому, після укладення із [PERSON] трудового договору, нею була зроблена відповідна запис у трудовій книжці позивачки, а трудова книжка одразу повернута [PERSON]. За результатами розгляду заяви позивачки про відібрання у неї трудової книжки правоохоронними органами проведена перевірка і [PERSON] відмовлено в порушення кримінальної справи з цього приводу. Представник третьої особи - Костянтинівського міського центру зайнятості у судовому засіданні пояснив, що 05 липня 2012 року між позивачкою [PERSON], яка тоді носила прізвище Смелаш, та відповідачкою приватними підприємцем [PERSON] був укладений і зареєстрований у центрі трудовий договір. 30 листопада 2015 року до центру зайнятості звернулась підприємець [PERSON] із заявою про зняття цього договору з реєстрації. Нею були надані усі необхідні документи - її примірник трудового договору, заява із зазначенням підстав для звільнення, надіслання працівникові повідомлення про намір розірвати з ним трудовий договір, копія платіжної відомості із зазначенням суми депонованої заробітної плати. На підставі наданих документів трудовий договір був знятий з реєстрації, а [PERSON] направлено про це повідомлення. 11 грудня 2015 року остання звернулась до центру зайнятості про видачу їй копії цього договору. Також пояснила, що Костянтинівський центр зайнятості у відповідності до законодавства є лише реєструючим органом, не розглядає трудових спорів, не з'ясовує обставин звільнення працівників та не веде розслідувань цих обставин. Трудова книжка [PERSON] повинна була знаходитись на зберіганні тільки у неї, оскільки приватні підприємці не ведуть обліку кадрів та не займаються кадровою роботою, умови для постійного зберігання трудових книжок найманих працівників у них відсутні, тому пояснення відповідачки [PERSON] з цього приводу повністю відповідають дійсності та вимогам законодавства. З'ясувавши вищенаведену позицію сторін, допитавши свідків та дослідивши письмові докази у справі, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. В силу ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Сторонами визнано, що 5 липня 2012 року між позивачкою [PERSON] та відповідачкою приватними підприємцем [PERSON], був укладений трудовий договір, який був зареєстрований у Костянтинівському міському центрі зайнятості, про прийом позивачки на роботу у якості продавця продовольчими товарами магазину «[INFO]». Вказаний договір був розірваний з 05 лютого 2015 року за прогул, п. 4 ст. 40 КЗпП України, та знятий з реєстрації у Костянтинівському міському центрі зайнятості 02 грудня 2015 року (а.с. 9,59). Згідно п. 1 Трудового договору останній був укладений безстроково. Також сторонами визнано, що позивачка [PERSON] була відсутня на своєму робочому місці з 06 лютого 2015 року, але з різних, за їх твердженнями, причин. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із змінами та доповненнями) «При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Позивачкою [PERSON] не надано суду доказів поважності причин її відсутності на роботі з 06 лютого 2015 року. Її посилання на звернення до Костянтинівської міжрайонної прокуратури Донецької області та правоохоронних органів з приводу недопуску її відповідачкою [PERSON] до роботи, порушення з цього приводу кримінального провадження та її очікування, що за результатами проведеної перевірки вона буде, у тому числі, поновлена на роботі, є хибними, оскільки не ґрунтуються на законі та спростовуються наявними у справі доказами. Так, згідно долученої [PERSON] до позовної заяви постанови слідчого судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області Каліуш О.В. від 22.06.2015 року у справі №233/3578/15-к, за скаргою позивачки скасовано постанову слідчого СВ Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 22.05.2015 року про закриття кримінального провадження № 12015050380000239 від 14.02.2015 року за ст.ст. 186, 189, 355 КК України відносно [PERSON] та інших. Тобто мова у цих постанові, скарзі [PERSON] та її поясненнях у суді під час розгляду скарги, взагалі не ведеться про порушення її трудових прав, а лише про вимагання у неї грошових коштів з боку [PERSON] та інших осіб, передачу під примусом прикрас та особистих документів - паспорту, які мали місце із слів [PERSON] Посилання на примусове вилучення у позивачки [PERSON] трудової книжки вказана постанова також не містить (а.с. 7-8). Доказів завершення досудового слідства у цьому кримінальному провадженні та його результати, а саме: вирок (постанова) суду, який набув законної сили і тільки який, згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України, є обов'язковим для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії, та чи вчинені вони цією особою, - суду не надано. У той же час, доводи, наведені відповідачкою [PERSON] та ї представником у заперечення проти заявлених вимог, підтверджуються іншими належними та допустимими доказами, дослідженими судом під час розгляду справи. Так, свідки [PERSON] та [PERSON], які були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань та за відмову від дачі показань, та приведені до присяги, у судовому засіданні пояснили, що на початку березня 2015 року вони проходили по [ADDRESS] повз розташований на ній магазин «[INFO]». Біля входи до магазину голосно розмовляли дві жінки, одна з них, як вони пізніш дізналися це відповідачка [PERSON], попросила їх бути присутніми під час її розмови із другою жінкою, як їм стало відомо це була продавець цього магазину [PERSON] У їх присутності [PERSON] запропонувала [PERSON] дати письмові пояснення з приводу її відсутності на робочому місці з 06 лютого 2015 року, на що остання у грубій формі відмовилась. Після цього [PERSON] запропонувала [PERSON] зайти до магазину та отримати наказ про звільнення за прогули та розрахункові, на що та також відмовилась. Після цього [PERSON] пішла, а вони підписали складений [PERSON] акт про події, що відбулися у їх безпосередній присутності. Згідно акту від 06.02.2015 року, складеному [PERSON] за участю продавця магазину «[INFO]» [PERSON] та торгового представника [PERSON], продавець магазину «[INFO]» [PERSON] була відсутня на роботі 06 лютого 2015 року з 09.00 до 13.00 г. (а.с.45). Актом від 17.02.2015 року, складеному комісійно [PERSON] та продавців [PERSON] і [PERSON], зафіксована відсутність [PERSON] на робочому місці 16.02.2015 року, та направлення у зв'язку з цим рекомендованого листа на її домашню адресу із проханням пояснити її відсутність на роботі (а.с. 46). Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, цей лист був отриманий безпосередньо [PERSON] 05.03.2015 року (а.с. 44). Згідно акту від 05.03.2015 року, складеному у присутності свідків [PERSON] та [PERSON], у цей день [PERSON] було запропоновано [PERSON] надати письмові пояснення про причини відсутності на робочому місці з 06 лютого 2015 року, на що [PERSON] відмовилась. У зв'язку із цією відмовою позивачці було запропоновано отримати наказ про її звільнення за прогули та розрахункові, на що та також відмовилась (а.с. 47). Вказані обставини, зафіксовані у цьому акті, а також власні підписи, підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON], пояснення яких наведені вище. Відповідно до наказу № 1 від 05.03.2015 року приватного підприємця [PERSON], продавець [PERSON] звільнена з 05.02.2015 року за статтею 40 п. 4 КЗпП України за скоєний прогул, з 06.02.2015 року по 02.03.2015 року (а.с. 48). Порядок розірвання трудового договору, укладеного між фізичною особою-підприємцем та працівником регламентується Порядком реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08 червня 2001 року № 260, та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 червня 2001 року за №554/5745, з наступними змінами (далі Порядок №260). Згідно з положеннями п.п. 8-12 Порядку №260 у разі припинення трудового договору, укладеного до 1 січня 2015 року, фізична особа підприємець робить запис про підстави припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають центр зайнятості незалежно від місця реєстрації договору. Відповідальна особа центру протягом трьох робочих днів знімає трудовий договір з реєстрації, про що робить відповідний запис у книзі реєстрації трудових договорів. Якщо працівник до служби зайнятості не з'являється, роботодавець має право зняти договір з реєстрації самостійно, надавши інспектору служби примірник трудового договору; заяву про зняття договору з реєстрації із зазначенням дати звільнення з роботи працівника та підстав розірвання зазначеного договору; копії документів, що підтверджують надіслання працівникові повідомлення про розірвання трудового договору (рекомендованим листом з повідомленням про вручення, а у разі коли неможливо вручити повідомлення копії підтверджуючих документів) та проведення передбаченого законодавством розрахунку з працівником або копію платіжної відомості із зазначенням суми депонованої заробітної плати. У цьому випадку центр зайнятості повідомляє працівника про зняття з реєстрації трудового договору. Відповідальна особа центу зайнятості на підставі запису про зняття трудового договору з реєстрації, зробленого у книзі реєстрації трудових договорі, робить на трьох, а у разі відсутності працівника на двох примірниках трудового договору відповідний запис про зняття з реєстрації та інформує Пенсійний фонд у встановленому порядку про зняття договору з реєстрації не пізніше наступного робочого дня після її проведення. За зверненням працівника, який не був присутній під час зняття трудового договору з реєстрації, посадова особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів з дня такого звернення робить відповідну відмітку у виданому йому примірнику трудового договору та засвідчує у трудовій книжці запис про звільнення з роботи, внесений фізичною особою підприємцем. Вищенаведені вимоги Порядку були повністю виконані як відповідачкою [PERSON], так і Костянтинівським міським центром зайнятості під час зняття з реєстрації трудового договору від 05.07.2012 року, укладеному між приватним підприємцем [PERSON] та [PERSON] Так, згідно пояснень представника третьої особи Костянтинівського міського центру зайнятості, 30 листопада 2015 року до них надійшла заява від [PERSON] з проханням зняти з реєстрації трудовий договір із [PERSON] до якої були додані документи, відповідно до вимог законодавства. А саме: копії листів на адресу [PERSON] про необхідність її явки до Центру зайнятості з повідомленнями про їх вручення та описами вкладення від 26.10.2015 року та від 05.11.2015 року; ксерокопія табеля; докази повідомлення [PERSON] про можливість отримання нею залишку коштів (а.с. 59-66). 02.12.2015 року Центром зайнятості [PERSON] був направлений лист з повідомленням про зняття з реєстрації трудового договору, який був отриманий [PERSON] особисто згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 09.12.2015 року (а.с. 67-68). 11 грудня 2015 року [PERSON] звернулась до Центру зайнятості із заявою про видачу їй копії договору який був їй виданий (а.с. 69). Суд не враховує заперечення представника позивачки [PERSON] в частині порушення третьою особою - Костянтинівським міським центром зайнятості порядку зняття з реєстрації трудового договору - відсутність рішення суду про це за наявності трудового спору між сторонами, за відсутності однієї із сторін договору в центрі зайнятості, а також відсутність у центрі зайнятості документу про повний розрахунок між роботодавцем і працівником, оскільки вищенаведені положення п.п. 8-12 Порядку №260 не містять цих вимог до фізичної особи-підприємця та центру зайнятості під час зняття трудового договору з реєстрації. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання її звільнення за прогул за ч. 4 ст. 40 КЗоТ України незаконним, задоволенню не підлягають, оскільки факт її відсутності на роботі без поважних причин з 06 лютого 2015 року по дату зняття трудового договору з реєстрації знайшов своє підтвердження у судовому засіданні. Теж стосується вимог [PERSON] про зміну запису у трудовій книжці на п.1 ст.36 КЗпП України - за угодою сторін. В цій частині позову слід також відмовити, оскільки звільнення [PERSON] проведено з дотриманням вимог трудового законодавства, а позивачка з письмовою заявою до роботодавця [PERSON] про її звільнення з роботи за угодою сторін на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП України не зверталась. Твердження позивачки [PERSON] про те, що її трудова книжка знаходиться у відповідачки [PERSON] спростовані як поясненнями [PERSON] та представника третьої особи, так і висновком за результатами перевірки повідомлення [PERSON] до Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 05 листопада 2015 року. Згідно вказаного висновку [PERSON] звернулась до міліції з приводу не видачі їй трудової книжки [PERSON], але за результатами проведеної перевірки, ознак кримінального характеру не виявлено (а.с.54). Таким чином вимоги позивачки в частині надання її трудової книжки у судове засідання відповідачкою також не підлягають задоволенню. За вимогами ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Оскільки суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним звільнення [PERSON] за ч. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин, судом встановлено та визнано позивачкою, що вона залишила робоче місце з 06 лютого 2015 року, і до роботодавця із вимогою про розрахунок за цей час не зверталась, то підстав для застосування положень статті 117 КЗпП України в частині стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у суду немає. Оскільки вина власника - приватного підприємця [PERSON] у несвоєчасному розрахунку із звільненим працівником відсутня. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, власник або уповноважений ним органа повинні відшкодувати моральну шкоду, завдану працівнику у разі порушення його законних прав, в порядку, визначеному законодавством. Статтями 1166, 1167 ЦК України підставами відповідальності за завдану як матеріальну, так і моральну шкоду, є неправомірні рішення, дії, або бездіяльність фізичної або юридичної особи. Судом не встановлено з боку відповідача неправомірних рішень, дій або бездіяльності, інших порушень трудових прав позивачки [PERSON], що могли б бути підставою для задоволення позовних вимог останньої. Згідно з частиною 1 статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки (ст. 234 КЗпП України). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» з наступними змінами і доповненнями (п. 4), встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Дійсно, позивачка [PERSON] отримала копію трудового договору у третьої особи лише 11 грудня 2015 року та звернулась до суду вже 19 січня 2016 року. Але час, що минув з моменту залишення [PERSON] свого робочого місця - 06 лютого 2015 року, та дата отримання нею знятого з реєстрації трудового договору - 11 грудня 2015 року, тобто 10 повних місяців, а також надані відповідачкою та третьою особою докази належного повідомлення [PERSON] щодо розірвання з нею трудового договору, при повній відсутності будь-яких доказів зацікавленості у збереженні свого місця роботи з боку позивачки, свідчать про відсутність поважних причин для поновлення [PERSON] строку для звернення до суду за захистом порушених трудових прав. Відповідно, цю заяву [PERSON] слід залишити без задоволення. Якщо місячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов'язки сторін. Суд, з'ясувавши всі обставини справи, права і обов'язки сторін, вважає, що усі позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 117, 147-149, 237-1 КЗпП України,

Outcome: dismissed