Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

20 березня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позовна заява [PERSON] мотивована тим, що згідно Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 14.11.2015 року вона є власником житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] , в якому вона зареєстрована та фактично проживає. Разом з нею у даній квартирі зареєстрована її племінниця [PERSON] . Зазначає що близько двох років [PERSON] у даній квартирі не проживає та не з`являється. Факт реєстрації відповідачки у даній квартирі створює позивачці перешкоди у користуванні та розпорядженні своєю власністю на власний розсуд. Посилаючись на викладені обставини, позивач просила суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком, що за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 23 квітня 2019 року відкрито провадження в указаній справі. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Прийдун В.М. позовні вимоги підтримали з мотивів, наведених у позовній заяві, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позові обставинам та просили суд їх задовольнити. Подали заяви згідно яких не заперечують проти заочного розгляду справи та судові витрати просили залишити за позивачем. Відповідачка [PERSON] будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, повторно до суду не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, заяв та клопотань від останньої не надходило. Відзив на позов суду не подано. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін та враховуючи те, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача та її представника, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу № 47639326 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.11.2015 року Відповідно до довідки про склад сім`ї № 1714/516, виданої 05 червня 2019 року Козівською селищною радою Козівського району Тернопільської області, за адресою [ADDRESS] зареєстрованими значаться [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Встановлено, що [PERSON] є племінницею [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 02.11.1959 року, серії [NUMBER] від 30.07.1983 року, копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 14.07.1979 року та копією свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 22.09.2016 року. Факт відсутності відповідачки в житловому будинку за адресою [ADDRESS] близько трьох років підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] , показання яких не були спростовані у судовому засіданні. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожна особа має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається на підставах не заборонених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом положень частини першої статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК Українського РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, за змістом якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається власником. Відповідно до частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом не здобуто жодних доказів про поважність причин відсутності [PERSON] у спірному приміщенні понад один рік. За вказаних обставин судом встановлено, що відповідач [PERSON] відсутня у житловому будинку, по [ADDRESS] понад один рік без поважних на це причин, тому відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України втратила право на користування спірним житлом. З цих підстав вимоги позивача щодо визнання відповідачки такою, що втратила право користування зазначеним житлом, є обгрунтованими і їх слід задовольнити. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР,

Outcome: approved