Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-10 00:00:00

20.05.2014р. до суду звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON], за змістом якого ставиться питання щодо примусу відповідача виконати зобов'язання у додаткових витратах позивача та відшкодувати витрати, які останній поніс на лікування у розмірі 1776,95грн. Крім того, в силу ст. 205 СК України, суд має визначити розмір аліментів, якщо при розгляді справи з'ясується, що у відповідача на банківському рахунку відсутні кошти на утримання в разі хвороби. В обґрунтування цих вимог зазначено, що позивач вніс на банківських рахунок відповідачу грошові кошти у розмірі 45 000грн. зі застереженням, що ці кошти на випадок його смерті, лікування, а отримані відсотки, на оплату за комунальні послуги. Через появу проблем зі здоров*єм, він пройшов курс профілактики та витратив значну суму коштів, яку відповідачка має можливість відшкодувати. Всі куплені лікувальні засоби, є профілактичними засобами. Сама операція дуже коштовна, її вартість лікарі йому не кажуть. Свої зобов'язання щодо утримання доньки він виконав, виховав, надав освіту, одягнув та обув. Вона працює та має кошти на своє існування /а.с. 1/. Ухвалою судді від 18.06.2014р. вказану позовну заяву було залишено без руху, заявнику наданий строк для усунення її недоліків, а саме для надання позовної заяви, за формою та змістом оформленої згідно вимогам ст.ст. 119, 120 ЦПК України, зокрема із конкретизацією позовних вимог, а саме предмету та підстав позову /а.с. 9/. Заявою та запереченням від 23.06.2014р., представник позивача [PERSON] фактично відмовився усувати недоліки позовної заяви та конкретизувати предмет і підстави позову /а.с. 10-13/. Виходячи з позицій недопущення відмови на звернення до суду, що передбачено у ст. 55 Конституції України, ст.ст. 7, 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. 3 ЦПК України, п.п. 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», ухвалою судді від 23.06.2014р. по справі було відкрите провадження та відстрочено [PERSON] сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі /а.с. 16/. Заявою від 07.07.2014р. за вх. № 3090/14-Вх, позивач [PERSON] та його представник [PERSON], заявили про зменшення розміру позовних вимог (кількісно) в частині вимог щодо стягнення аліментів, та залишають, як основну вимогу, стягнення коштів на покриття витрат, пов'язаних з лікуванням /а.с. 39/. На пропозицію суду, визначитись із розпорядчою дією щодо частини позовних вимог про стягнення аліментів, передбаченою п.3 ч.1 ст.205 ЦПК України (відмови від позову у цій частині) або п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України (залишення без розгляду позову у цій частині), позивач [PERSON] та його представник [PERSON] відмовились в категоричній формі. Отже, предмет та підстава позову в передбаченому законом порядку позивачем не змінені, позовні вимоги не збільшені. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, з підстав, зазначених у поданому позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, направивши електронною поштою заяву, де просить справу розглянути за її відсутності через знаходження за межами території України, позовні вимоги не визнає, оскільки обставини викладені в позові не відповідають дійсності. Так, грошові кошти які були покладені на її банківський рахунок, належали не позивачу, а дідусеві [PERSON], який їх просив витратити на випадок його смерті, для організації поховання, встановлення пам'ятнику та інше. На теперішній час, позивач без її згоди, проживає у належній їй квартирі, із співмешканкою, комунальні послуги не оплачує, в результаті чого виникла велика сума заборгованості. Позивач не є інвалідом чи немічним, згідно медичним випискам, його стан здоров'я задовільний. Він отримує достатній розмір пенсії, за допомогою якої може утримувати себе та оплачувати за квартиру, натомість їх витрачає на інші цілі /а.с. 27/. Вислухавши пояснення позивача та його представника, з'ясувавши позицію відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову позивачу необхідно відмовити у повному обсязі, виходячи з наступних підстав: Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до частини 1 статті 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. При вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов'язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов'язку утримувати матір, батька та обов'язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків, що передбачено ч.1 ст.204 СК України. Судом достовірно встановлено, що відповідачка [PERSON] є дочкою позивача [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження за серією [NUMBER], виданим 28.01.1992р. відділом РАГС м. Тинда Амурської області Росії /а.с. 31/. Інших дітей, зі слів позивача, він не має. Позивач [PERSON] знаходиться у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], про що свідчить Свідоцтво про укладення шлюбу за серією [NUMBER], видане 28.01.1992р. відділом РАГС м. Тинда Амурської області Росії /а.с. 31/ та штамп на сторінці 10 паспорту громадянина України за серією [NUMBER], виданого 02.12.2003р. Докучаєвським МВ УМВС України в Донецькій області /а.с. 2-3/, який зі слів останнього на момент ухвалення цього рішення в передбаченому законом порядку не розірваний. Відповідно до статті 75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Позивачем позов до своєї дружини про стягнення аліментів не заявлявся. Він же, зареєстрований та фактично проживає у належній на праві приватної власності квартирі відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав, виданим 12.09.2011р. КП «Волноваське бюро технічної інвентаризації» /а.с. 28-30/ та Відомостями з адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Донецькій області від 06.06.2014р. /а.с. 8/. Позивач є пенсіонером, знаходиться на обліку в УПФУ в м. Докучаєвську Донецької області, де отримує пенсію за віком, про що свідчить довідка № 508 від 04.07.2014р., видана управлінням Пенсійного фонду України в м. Докучаєвську Донецької області /а.с. 33/, тобто є непрацездатним. Виходячи з наданих медичних документів, має задовільний стан здоров'я. Відповідно до частини 2 статті 27 та частини 1 статті 131 ЦПК України, сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Дану норму закону, суд на виконання частини 4 статті 10 ЦПК України, роз'яснював позивачу та його представнику, як у направленій копії ухвали суду від 23.06.2014р. про відкриття провадження у справі, так і під час попереднього судового засідання та початкової стадії судового її розгляду, що зафіксовано у відповідному журналі судового засідання. Не дивлячись на це, позивачем [PERSON] та його представником [PERSON] на підтвердження своїх доводів щодо працевлаштування відповідача [PERSON] та можливості надання нею відповідної матеріальної допомоги, не надано суду жодних належних та допустимих доказів з цього проводу. Як зазначено у частині 1 статті 133 та частини 1 статті 137 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів. … У випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази. Жодних клопотань з приводу забезпечення або витребування доказів позивачем та його представником не заявлялось. Таким чином, інформації щодо стану здоров'я, сімейного та матеріального становища відповідача [PERSON], наявності у неї на утриманні інших осіб, матеріали справи не містять. Статтею 201 СК України визначено обов'язкові умови та підстави покладення на дітей обов'язку утримувати своїх батьків: діти досягли вісімнадцяти років; батьки є непрацездатними за віком або станом здоров'я; батьки потребують матеріальної допомоги; відсутні обставини для звільнення дітей від обов'язку утримувати своїх батьків. Слід зазначити, що моментом виникнення обов'язку утримувати своїх батьків є наявність усіх перерахованих умов. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Таким чином сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Тобто, батьків слід визнавати такими, що потребують матеріальної допомоги. Свідченням такої потреби є отримання матір'ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому суди при постановленні рішень мають зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом. Згідно статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. За статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», у 2014 році прожитковий мінімум осіб, які втратили працездатність встановлено у розмірі 949 гривень. Відповідно до довідки № 508 від 04.07.2014р., що видана управлінням Пенсійного фонду України в м. Докучаєвську Донецької області /а.с. 33/, розмір пенсії позивача за останні 6 місяців становив понад 2000грн., а саме лютий 2014р. - 2029,19грн., березень 2014р. - 2029,19грн., квітень 2014р. - 2029,19грн., травень 2014р. - 2057,66грн., червень 2014р. - 2089,93грн., липень 2014р. - 2127,89грн., тобто він отримує дохід більший ніж встановлені Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» суму прожиткового мінімуму, яка у 2014 році становить 949грн. Таким чином, позивача слід визнати таким, що не потребує матеріальної допомоги, оскільки його доходи забезпечують йому прожитковий мінімум, встановлений законом. Враховуючи наведене, підстави для стягнення аліментів на його утримання відсутні. Відповідно до статті 203 СК України, дочка, син крім сплати аліментів зобов'язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю. Такі додаткові витрати можуть мати місце, коли батьки страждають на тяжку хворобу, отримали каліцтво та в результаті останнього інвалідність або є немічними через вік. Доказів тому, що позивач страждає на тяжку хворобу, є інвалідом внаслідок каліцтва або є немічним через вік, суду не надано. Туму суд вважає, що підстав для участі відповідача у додаткових витратах на позивача не має. Слід також зазначити, що відповідно до частин 3, 4 статті 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За статтею 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до частини 1 статті 58 та частини 1 статті 64 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. … Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяг із них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Згідно з роз'ясненнями, які викладені в підпункті «в» пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість. У даному випадку, позивач [PERSON] просив відшкодувати витрати, які він поніс на лікування у розмірі 1776,95грн. Частиною 2 статті 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Тобто, доводячи свої вимоги про відшкодування витрат, понесених на лікування, позивач повинен був подати суду докази, що підтверджують необхідність лікування (призначення лікаря), та довести, яка сума була витрачена у зв'язку з цим, а саме надати суду довідки або рахунки про вартість медичних препаратів. Натомість надано ряд квитанцій та товарних чеків на придбання різного роду лікарських препаратів на загальну суму 1776,95грн. /а.с. 4/, датованих різними датами та виданих у різних містах Донецької області, з яких не вбачається на підставі яких лікарських рецептів вони видавались, видача яких передбачена Правилами виписування рецептів та вимог-замовлень на лікарські засоби і вироби медичного призначення, затверджених наказом МОЗ України 19.07.2005р. № 360 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20.07.2005р. № 782/11062; та на ім'я кого вони видавались (хто за них сплачував). Ряд препаратів та їх кількість, зазначених в цих платіжних документах, не призначались лікарем, перелік яких викладений у Виписному епікризі із медичної картки стаціонарного хворого № 1007/191 /а.с. 6/. Самі товарні чеки оформлені з грубим порушенням встановленого порядку, оскільки не містять інформації щодо кожного лікарського засобу, його кількості та вартості. Крім того, ці витрати не перевищують розміру отримуваної пенсії. Відносно твердження позивача про переказ на банківський рахунок відповідача 45 000грн. із застереженням щодо їх використання зокрема на його лікування, то дана обставина не підтверджена жодними доказами. Більше того, встановлення цієї обставини із прив'язкою до визначення розміру аліментів, про що заявляє позивач у поданому позові, не кореспондується із вимогою закону. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно частин 1, 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Ухвалою судді від 23.06.2014р. відстрочено [PERSON] сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі /а.с. 16/. За квитанцією 11429.1237.1, виданою відділенням ПАТ КБ ПриватБанк, [PERSON] сплатив при зверненні до суду із позовною заявою 121,80грн. Оскільки в задоволенні позовної заяви позивачу [PERSON] відмовлено у повному обсязі, то недоплачений ним судовий збір при зверненні до суду із позовом у розмірі 121,80коп., відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», підлягає стягненню на користь держави.

Outcome: approved