Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

21 грудня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив: стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на його користь заборгованість по заробітній платі за серпень, жовтень - грудень 2019 року, січень - травень, вересень - листопад 2020 року у розмірі 85 423,57 грн., компенсацію за невикористану відпустку за 2019-2020 р.р. у розмірі 6 450,48 грн. за період з листопада 2019 року по листопад 2020 року, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 листопада по 18 грудня 2020 року у розмірі 6 762,42 грн., здійснивши при цьому відрахування всіх обов`язкових платежів. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що з 12 січня 2017 року він працював у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод». Починаючи з лютого 2019 року були припинені регулярні виплати заробітної плати, почались затримки в середньому на 2-3 місяці, заробітну плату ділили на 3-4 виплати. Гроші отримувались через касу, де працівникам повідомляли, за який місяць здійснюється виплата. З листопада виплати повністю припинились. Фіксуючи виплати, наприкінці 2019 року ним було з`ясовано, що йому не виплачено заробітну плату за наступні місяці: серпень 2019 року - 5 029,94 грн., жовтень 2019 року - 8 854,55 грн., листопад 2019 року - 9 400,90 грн., грудень 2019 року - 5 692,77 грн., січень 2020 року - 6 556,80 грн., лютий 2020 року - 4 723,00 грн., березень 2020 року - 6 524,80 грн., квітень 2020 року - 9 479,60 грн., травень 2020 року - 10 787,98 грн. Про розмір невиплаченої заробітної плати він дізнався завдяки даним ресурсу Пенсійного фонду України. При цьому, згідно інформації зазначено, що за лютий 2020 року йому було нараховано 3 328,00 грн., однак відповідно до ч.1 ст. 31 Закону України «Про оплату праці» розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати; а у ч. 3 цієї ж статті зазначено, що якщо нарахована заробітна плата працівника, який виконав місячну норму праці, є нижчою за законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, роботодавець проводить доплату до рівня мінімальної заробітної плати, яка виплачується щомісячно одночасно з виплатою заробітної плати. Мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 01 січня становить 4 723,00 грн. Враховуючи, що ним у лютому був відпрацьований повний місяць, розмір його заробітної плати не може бути меншим встановленого мінімуму. Починаючи з липня 2020 року виплати відновились, за чотири рази була виплачена заробітна плата за червень, у вересні - заробітна плата за липень та серпень. З даних електронного реєстру Пенсійного фонду України він дізнався, що заводом не був переданий розмір нарахованої заробітної плати за повний відпрацьований вересень 2020 року, а за жовтень 2020 року йому було нараховано 19,93 грн., хоча ним був відпрацьований повний місяць. У зв`язку з цим, 02 листопада 2020 року ним була написана заява про звільнення за угодою сторін. Його було звільнено 19 листопада 2020 року та було видану трудову книжку. Однак, при цьому йому не було нараховано заробітну плату за 13 відпрацьованих робочих днів. Таким чином, йому не було нараховано заробітну плату за два з половиною місяці, про що він також дізнався з електронного реєстру. У зв`язку з цим йому довелось самостійно обрахувати виплати за останні два місяці роботи шляхом вирахування середньої заробітної плати за останні два місяці відповідно до даних за липень та серпень 2020 року. За розрахунками позивача розмір заробітної плати за вересень та жовтень становить 7 084,55 грн. за вересень та 6 972,42 грн. за жовтень 2020 року, а за листопад - 4 316,26 грн. Загальна сума заборгованості по заробітній платі становить 85 423,57 грн. Крім того, при звільненні йому не була виплачена компенсація за невикористані дні відпустки відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», що за розрахункам позивача становить 6 450,48 грн. Станом на 18 грудня 2020 року всупереч приписам ст.ст. 116, 117 КЗпП України розрахунок не проведений, тому позивач заявляє про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 6 762, 42 грн. Крім того, з травня 2020 року відповідач також не надає інформації та не здійснює перерахування обов`язкових платежів до Пенсійного фонду України, що може суттєво вплинути на розмір його майбутньої пенсії. Вимога зобов 'язати відповідача здійснити сплату єдиного внеску виходить з вимоги здійснити виплату заборгованості по заробітній платі, тож за своєю сутністю є однією вимогою. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом. Виклик сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України у порядку спрощеного провадження не здійснювався, справа розглядалася за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 12 січня 2017 року [PERSON] , [INFO] , працював у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод», що підтверджується копією його трудової книжки серії [NUMBER] (а.с. 18-20). 19 листопада 2020 року [PERSON] на підставі наказу № 1160К від 19 листопада 2020 року був звільнений з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України. У позовній заяві [PERSON] наполягав на тому, що з лютого 2019 року Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» не регулярно виплачувало нараховану позивачу заробітну плату та у відповідача виникла перед позивачем заборгованість по заробітній платі. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» заборгованості по заробітній платі за серпень, жовтень - грудень 2019 року, січень - травень, вересень - листопад 2020 року у розмірі 85 423,57 грн. слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Разом з тим, відповідач не в повному обсязі виплачував позивачу нараховану йому заробітну плату. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з інформацією з веб-порталу Пенсійного фонду України (portal.pfu.gov.ua), вбачається, що відповідачем позивачу було нараховано заробітну плату у таких розмірах (з урахуванням періодів, про які зазначає позивач у позовній заяві): серпень 2019 року - 5 029,94 грн., жовтень 2019 року - 8 854,55 грн., листопад 2019 року - 9 400,90 грн., грудень 2019 року - 5 692,77 грн., січень 2020 року - 6 556,80 грн., лютий 2020 року - 3 328,00 грн., березень 2020 року - 6 524,80 грн., квітень 2020 року - 9 479,60 грн., травень 2020 року - 10 787,98 грн., вересень 2020 року - 0,00 грн., жовтень 2020 року - 19,93 грн., листопад 2020 року - 0,00 грн. (а.с. 21-22). Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі за серпень 2019 року, жовтень - грудень 2019 року, січень - травень 2020 року, вересень - листопад 2020 року становить 65 675,27 грн. (5 029,94 грн. + 8 854,55 грн. + 9 400,90 грн. + 5 692,77 грн. + 6 556,80 грн. + 3 328,00 грн. + 6 524,80 грн. + 9 479,60 грн. + 10 787,98 грн. + 19,93 грн. = 65 675,27 грн.). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У статті 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Однак, твердження позивача про те, що оскільки мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з січня 2020 року становила 4 723,00 грн., та у лютому 2020 року позивач відпрацював повний місяць, то за лютий 2020 року розмір заробітної плати позивача не може бути менше встановленого мінімуму та має становити 4 723,00 грн., а не 3 328,00 грн., є недоведеними жодними доказами, а тому судом до уваги не приймаються. Жодних доказів того, що у лютому 2020 року позивач працював повний місяць матеріали справи не містять. При цьому, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, про що зазначено у ч. 7 ст. 81 ЦПК України. Клопотань про витребування судом доказів стороною позивача у встановленому законом порядку подано не було. Тому при визначенні розміру заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі судом враховується заробітна плата позивача за лютий у розмірі, зазначеному у Інформації з веб-порталу Пенсійного фонду України (portal.pfu.gov.ua), а саме 3 328,00 грн. Також, суд не приймає до уваги розрахунки позивача розміру заробітної плати за вересень, жовтень та частину листопада 2020 року, оскільки вони є помилковими, а зазначений позивачем розмір заробітної плати за цей період не доведений жодними доказами та є виключно припущеннями позивача, відомостей про кількість відпрацьованих днів за цей період матеріали справи не містять та як вже було зазначено вище, клопотань про витребування судом доказів стороною позивача у встановленому законом порядку подано не було. Крім того, слід враховувати роз`яснення наведені у абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року у відповідності до яких, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. За таких обставин суд вважає необхідним стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату за серпень 2019 року, жовтень - грудень 2019 року, січень - травень 2020 року, вересень - листопад 2020 року у розмірі 65 675,27 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають частковому задоволенню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Вирішуючи питання щодо розміру заробітної плати, яка повинна бути стягнута за рішенням суду шляхом негайного виконання, суд виходить з наступних розрахунків: розмір заборгованості по заробітній платі, який стягнуто судом - 65 675,27 грн.; період стягнення - серпень, жовтень, листопад, грудень 2019 року, січень, лютий, березень, квітень, травень, вересень, жовтень 2020 року, тобто дорівнює 11 повних місяців (без врахування листопада 2020 року, оскільки позивач був звільнений 19 листопада 2020 року та за інформацією з веб-порталу Пенсійного фонду України заробітна плата за листопад 2020 року позивачу не нараховувалась). Отже, розмір заробітної плати який підлягає стягненню шляхом негайного виконання за один місяць становить: 65 675,27 грн. / 11 = 5 970,48 грн. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід зазначити наступне. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно з пунктом 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 визначено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Оскільки згідно інформації з веб-порталу Пенсійного фонду України у вересні 2020 року та листопаді 2020 року позивачу заробітна плата не нараховувалась, а у жовтні нарахована всього на суму 19,93 грн., то середня заробітна плата має обчислюватись виходячи з виплат за липень та серпень 2020 року. Середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до заробітної плати за останні два відпрацьованих місяці становить: липень 2020 року - 9 048,20 грн., серпень 5 012,96 грн., що разом складає (9 048,20 грн. + 5 012,96 грн. = 14 061,16 грн.) поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці (23 + 20 = 43 дні) = 327,00 грн. Враховуючи наведене суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 20 листопада 2020 року і по 18 грудня 2020 року включно, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог, оскільки суд розглядає справу виключно в межах заявлених позовних вимог. Кількість робочих днів за період з 20 листопада 2020 року по 18 грудня 2020 року включно складає 21 день, а саме: листопад 2020 року - 7 днів, грудень 2020 року - 14 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 20 листопада 2020 року по 18 грудня 2020 року складає 6 867,00 грн. Але, оскільки позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 6 762,42 грн., враховуючи, що відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справу виключно в межах заявлених позивачем позовних вимог, суд приходить до переконливого висновку, що з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 6 762,42 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, тобто в межах заявлених позовних вимог, а тому позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану відпустку за період з листопада 2019 року по листопад 2020 року у розмірі 6 450,48 грн. суд виходить з наступного. Дійсно, відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. У позовній заяві позивачем зазначено, що за час роботи на підприємстві відповідача позивач має 24 дні невикористаної відпустки. Однак, матеріали справи не містять жодних доказів та документів на підтвердження того, що позивач має 24 дні невикористаної відпустки. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). У зв`язку з цим, за відсутності доказів наявності у позивача 24 днів невикористаної відпустки суд позбавлений можливості встановити точний розмір компенсації за невикористані позивачем дні щорічної відпустки, а тому на теперішній час позовні вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають за їх недоведеністю. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги майнового характеру про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволені частково та позивач був звільнений від сплати судового збору за цими позовними вимогами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 840,80 грн. Крім того, оскільки позовні вимоги майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за які позивачем було сплачено судовий збір, задоволені на загальну суму 6 450,48 грн., то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір за позовними вимогами майнового характеру у розмірі 840,80 грн. Також, оскільки у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку, за якими позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивачу відмовлено, то вказані судові витрати підлягають віднесенню на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial