Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

19 травня 2014 року, позивачка [PERSON], звернулася до суду з позовом, який в подальшому неодноразово збільшувала, та в остаточній редакції якого від 16.02.2015 р. просила суд, визнати за нею право власності на ? частини земельної ділянки, площею 0,1004 га, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) кадастровий № 5123755800:02:006:0259, яка знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, Таїровська селищна рада, с. Мізікевича, ж/м «Дружний», вул. Квіткова, 14/2, яка належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 911840 від 09.10.2006 р. виданого на підставі нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.05.2002 р. (реєстр. № 846) та стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь грошову компенсацію у вигляді ? частини вартості майна придбаного під час їхнього шлюбу з відповідачем у сумі 75677,50 грн., мотивуючи це вкрай неприязними стосунками з відповідачем, батьком їх спільних дітей неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] та малолітнього сина [PERSON], [INFO], з якими вона проживає окремо від відповідача внаслідок негативного ставлення один до одного, і який в свою чергу, не бажає мирним шляхом поділити спільне майно подружжя, набутого за час шлюбу, обґрунтовуючи збільшену з ? частини до ? частин земельної ділянки негативним ставленням відповідача до неї та дітей, з якими вона вимушено проживає окремо від відповідача, а для придбання нею іншого житла їй потрібні кошти від реалізації ? частин спірної ділянки. В судовому засіданні позивачка та її представниця повністю підтримали вищевказані збільшені позовні вимоги. Відповідач та його представник позов не визнали повністю, мотивуючи його безпідставністю та звернулися до суду з зустрічним позовом, в якому просили суд, визнати за позивачем [PERSON] право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1004 га, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) кадастровий № 5123755800:02:006:0259, яка знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, Таїровська селищна рада, с. Мізікевича, ж/м «Дружний», вул. Квіткова, 14/2, як особисту приватну власність одного з подружжя, який вони підтримали в судовому засіданні та просили суд його задовольнити. Відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] та її представниця повністю не визнали вимоги за зустрічним позовом [PERSON] Заслухавши доводи сторін, їхніх представників та пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та дослідивши матеріали справи і додатково надані письмові докази, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя слід задовольнити частково, а в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права приватної власності на землю, як особистої власності одного з подружжя слід відмовити з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Приписами статті 61 ЦПК України передбачено обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно із ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинний на момент набуття спірної земельної ділянки, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ч. 1 ст. 28 КоПШС, у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України передбачено обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При чому, ч. 2 ст. 65 СК України передбачає, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обовязки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України. Частиною 1 статті 218 ЦК України передбачено недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсності, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитись письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися не свідченнях свідків. Пунктом 12 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтями 368,372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Також, стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до п.п. 22,23,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути : квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК ( 2947-14 ) в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Суд встановив і підтверджено сторонами, що 22.08.1998 р. між сторонами був укладений шлюб, в якому у сторін народилися діти : сини [PERSON], [INFO] та Андрій, [INFO], і який в процесі слухання даної справи був розірваний рішенням Овідіопольського р/с від 09.12.2014 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області (а.с. 31-32 т. 2). Під час шлюбу, 15.05.2002 р., відповідач [PERSON] за нотаріально-посвідченим договором купівлі-продажу (реєстр. № 846) придбав земельну ділянку площею 0,1004 га, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) кадастровий № 5123755800:02:006:0259, яка знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, Таїровська селищна рада, с. Мізікевича, ж/м «Дружний», вул. Квіткова, 14/2, зареєструвавши право власності на неї, отримавши державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 911840 від 09.10.2006 р. виданого на ім`я [PERSON] підставі нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.05.2002 р. (реєстр. № 846) (а.с. 7,50,51 т. 1). Судом встановлено, починаючи з липня 2009 р., після того, як мати відповідача [PERSON] [PERSON] за нотаріально-посвідченим договором подарувала йому ? частину будинку № 14/1 по вул. Квітковій і с. Мізікевича, ж/м «Дружний» Овідіопольського району Одеської області, вони разом із своїми дітьми стали проживати разом у вказаному будинку. Крім іншого, судом з`ясовано, що вищевказана земельна ділянка була придбана у шлюбі та за спільні кошти та в інтересах подружжя відповідачем [PERSON], у звязку з чим, в порядку ст.ст. 22,28 КоПШС та ст.ст. 60,63,65,69-71 СК України та ст.ст. 368,372 ЦК України є спільним майном подружжя, набутим під час шлюбу. Суд не приймає до уваги показання свідків батьків відповідача [PERSON] та [PERSON] про те, що вони нібито подарували своєму сину кошти у сумі 5000 дол. США на придбання спірної земельної ділянки, адже вказані свідчення були надані суду зацікавленими у розгляді спору особами в інтересах і на користь свого сина позивача за зустрічним позовом [PERSON] та без належних допустимих та документальних доказів укладенні угоди щодо передачі відповідачу вказаних грошей, що вони підтвердили суду та з урахуванням вимог ст. 218 ЦК України та Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». При чому, як було встановлено судом, вказані свідки батьки відповідача знаходяться у неприязних стосунках з як з позивачкою, колишньою невісткою, так і з її матір`ю. У звязку з чим, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] визнання права приватної власності на спірну земельну ділянку, як особистої власності одного з подружжя. В той же час, вимоги позивачки [PERSON] про поділ земельної ділянки підлягають частковому задоволенню з визнанням за нею права власності на ? частину спірної земельної ділянки з урахуванням вищевказаних норм Закону у звязку з недоведеністю суду її доводів про збільшення її частки у праві власності на спірну ділянку до ? частин. В даному випадку, суд не вважає необхідним відступати від засад рівності часток сторін, так як під час слухання справи, суду не було доведено позивачкою, і нею не надано жодних належних та допустимих доказів того, що відповідач [PERSON] будь-яким чином здійснив відчуження спірного майна чи використав його на свій розсуд проти волі дружини [PERSON] і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, а також судом не встановлено будь-яких інших обставини, що мають істотне значення для вирішення справи, а також порушення інтересів неповнолітніх дітей, враховуючи той факт, що відповідач [PERSON], працюючи на посаді доцента вищого навчального закладу, утримував сім`ю в силу своїх доходів та в міру своїх фінансових можливостей дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, паралельно займаючись науковою та викладацькою роботою, не приховував, не знищував та не пошкоджував спільне майно подружжя, не витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Доказів зворотного позивачкою та її представницею суду не надано. На думку суду, однобічні і упереджені показання свідків з боку позивачки [PERSON] [PERSON], яка знаходиться з нею у дружніх стосунках, [PERSON], який знаходиться з позивачкою в робочих стосунках та матері позивачки [PERSON] - [PERSON], суд до уваги не приймає, вважаючи їх зацікавленими особами у вирішенні спору на користь позивачки, як і не приймаються судом показання сина сторін [PERSON], [INFO], допитаного в судовому засіданні за його згодою та у присутності своїх батьків, вважаючи його показання необєктивними та враховуючи, що останній, після фактичного припинення батьками шлюбних відносин, добровільно залишився проживати зі своєю матір`ю [PERSON], підтримує її думку у всьому, що стосується негативних відносин з батьком і знаходиться з ним в неприязних стосунках і не бажає спілкуватися з ним, що він підтвердив в судовому засіданні. На думу суду, слід також відмовити у задоволенні первісного позову [PERSON] в частині стягнення з відповідача грошової компенсації у вигляді ? вартості придбаного під час шлюбу майна на суму 75677,50 грн., які є її особистими коштами і нібито були витрачені позивачкою для облаштування будинку з урахуванням того, що по-перше, суду не надано належних та допустимих доказів того, що вказані кошти були особистими коштами позивачки, які вона витратила саме в інтересах сім`ї, по-друге, відповідач та його представник не заперечували, що ними спільно з позивачкою дійсно придбалось деяке майно для потреб сім`ї за кошти подружжя, а не за особисті кошти позивачки, однак не погодився із переліком майна позивачки і визначеною нею сумою грошової компенсації, вказаною позивачкою у позові, і не внесеною нею на депозитний рахунок суду, вважаючи її завищеною, без обґрунтування її нібито конвертації із іноземної валюти в гривню, пояснивши суду, що сторони не дійшли згоди між собою щодо вартості вказаного позивачкою майна, по-третє, позивачка та її представниця не заявляли суду клопотання про проведення оціночної експертизи про встановлення дійсної реальної вартості придбаного і вказаного у її позові переліку майна станом на сьогоднішній день і взагалі не довела суду факт наявності всього зазначеного нею майна в будинку, з урахуванням невизнання відповідачем суми компенсації (а.с. 161-178 т. 1).

Outcome: partial