Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-18 00:00:00

19 січня 2016 року позивач звернулась до суду з позовом, у якому, з урахуванням змін та доповнень від 07.06.2016 року, просить припинити правовідносини за кредитним договором № 861/27/39-19/8-35; визнати незаконними вимоги відповідача про виплату пені в сумі 203\~290, 38 грн. та зменшити суму виплати по пені до суми 14\~535, 36 грн. та розстрочити виплату заборгованості по пені в сумі 14\~535, 36 грн. рівними частинами щомісячно по 2 422, 56 грн. В обґрунтуванні своїх вимог позивач, посилаючись на Закон України «Про захист прав споживачів» зазначає, що 20.08.2008 року між нею та відповідачем був укладений кредитний договір № 861/27/39-19/8-29, за умовами якого вона отримувала кошти на споживчі потреби та зобовязалася повернути кошти відповідно графіку погашення заборгованості по тілу кредиту та відсоткам до 10.02.2021 року. В подальшому між ними була укладена Додаткова угода до договору кредиту № 3 від 01.10.2014 року, за умовами якої нею була повністю погашена заборгованість по тілу кредиту та частково по відсоткам, натомість банком списана заборгованість по відсоткам за користування кредитними коштами в сумі 164\~609, 32 грн. Заборгованість по сплаті по відсоткам на день розгляду справи складає 19\~947,16 грн. Проте, не зважаючи на те, що умови договору були фактично змінені, відповідач продовжує нараховувати пеню за невідомі їй порушення кредитного договору за строки, які перевищують встановлені законодавством терміни для стягнення пені. Виходячи з норм цивільного Кодексу України, відповідач має право на відшкодування заборгованості по пені (неустойці) , яка виникла в період з 11.09.2015 року та по 30.09.2015 року на загальну суму 33\~933, 32 грн. Однак, враховуючи виплату нею пені по відсоткам на суму 18\~404, 21 грн. та 908, 46 грн. пені по кредиту, сплачених під тиском відповідача за рішенням Третейського суду від 04.12.2013 року, які були нараховані двічі, а також суму інфляційних виплат 993,75 грн., що суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», загальна сума боргу перед відповідачем, на її думку, становить 14\~535, 36 грн., яку вона не проти сплатити, проте просить розстрочити на шість місяців рівними частинами по 2\~422, 56 грн. При цьому, позивач посилається виключно на норми закону України «Про захист прав споживачів», визначаючи себе як споживача банківських послуг, а укладений договір є договором споживчого кредиту, виконання якого забезпечене іпотекою, а не є іпотечним боргом. Відповідач, на її думку, грубо порушив норми Закону України «Про захист прав споживачів», звернувшись до Третейського суду та отримавши виконавчий лист за цим рішенням, оскільки відповідно ч. 14 ст. 6 Закону Третейські суду не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, банком з моменту списання відсотків безпідставно збільшувалась пеня, тобто банк зловживав своїм правом сильної сторони у відносинах з нею, як споживачем. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], посилаючись на зазначені норми, повністю підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання зявився, позовні вимоги не визнав та пояснив, що дійсно між ними та позивачем 21 лютого 2008 року був укладений Договір кредиту № 861/27/39-18/8-29, за умовами якого банк надав позивачці у тимчасове користування на умовах строковості, платності та цільового характеру використання кредит на споживчі цілі. Відповідно до п.4.6 цього Договору передбачено, що за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами, у визначені кредитним договором строки, Позивальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості за кожен день прострочення від суми несвоєчасно виконаного зобовязання. У звязку з несплатою кредиту та відсотків за користування ним, зі їх позовом Третейським судом 04.12.2013 року було винесено рішення про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором. Це рішення набрало законної сили та повинно бути виконано. Крім того, посилання на Закон України «Про захист прав споживачів» як на підставу позову вважають безпідставним, оскільки прав позивачки, як споживача, вони не порушували договір був укладений добровільно, з його умовами позивач була ознайомлена, жодних неправдивих умов чи порушень, передбачених ст..ст.11,18 та 21 цього Законну, при укладенні договору не було. Ними всі умови кредитного договору були виконані в повному обсязі, кредитні кошти надані, питань щодо визнання Договору недійсним із вказаних підстав чи то будь-яких інших підстав позивачем не ставилось. Тож, на її думку, позивач зловживає своїми процесуальними правами та не сплачуючи судовий збір намагається уникнути виконання зобовязань за кредитним договором. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, приходить до наступного. Як вказує ст.. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статті 10, 60 ЦПК України вказують, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 21 лютого 2008 року між [PERSON] та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» був укладений Договір кредиту № 861/27/39-18/8-29, за умовами якого банк надав позивачці у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти 277\~750, 00 грн. зі сплатою 14% річних (п.1.1. Договору). Відповідно до п.4.6 цього Договору передбачено, що за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами, у визначені кредитним договором строки, Позивальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості за кожен день прострочення від суми несвоєчасно виконаного зобовязання. Внаслідок невиконання позивачем обовязків по кредитному договору та прострочення платежів, рішенням Третейського суду при Асоціації українських банків по справі № 1152/13 від 04 грудня 2013 року задоволений позов ПАТ «Укрсоцбанк» та стягнуто з [PERSON] заборгованість по договору кредиту в сумі 347\~198, 18 грн. та третейський збір в сумі 3\~871, 98 грн. Це рішення набрало законної сили. Відповідно додаткової угоди до договору кредиту № 3 від 01.10.2014 року, позивачем була повністю погашена заборгованість по тілу кредиту та частково по відсоткам, натомість банком списана заборгованість по відсоткам за користування кредитними коштами в сумі 164\~609, 32 грн. Заборгованість по сплаті по відсоткам на день розгляду справи складає 19\~947,16 грн. При цьому, відповідач вимагає від позивача сплати пені за прострочення виплат по кредитному договору на загальну суму 203 290, 38 грн. за весь час прострочення. У ст. 627 ЦК України\~закріплено принцип свободи договору, а саме відповідно до ст..6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, а також можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України). Стаття 1054 ч. 1 ЦК України вказує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ч.2 ст. 1054 ЦК України\~о відносин за кредитним договором застосовуються положення норм про позику. Частиною 2 ст.1050 ЦК України\~визначено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно дост.1048 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.ст.\~525-526, 530, 1050 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається, тому позичальник зобовязаний своєчасно вносити плату за користування грошима. Згідно ч.3ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Частиною 2 ст.551 ЦК України\~передбачено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Доводи позивача про несправедливість умов п.4.6 кредитного договору в частині визначення розміру пені є безпідставними, оскільки нарахування пені за умовами договору встановлено у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості за кожен день прострочення від суми несвоєчасно виконаного зобовязання, тобто лише із тієї частини суми боргу, сплату якого прострочена позичальником. Сторони в договорі домовились саме про такий розмір пені, що не суперечить положенням цивільного законодавства. Крім того, на підставі ч. 3 ст.551 ЦК України\~розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Статтею 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. При цьому, заявляючи вимогу про припинення правовідносин за кредитним договором, позивачем не ставиться питання щодо істотного порушення вимог договору з боку відповідача або визнання договору цілком або частково недійсним відповідно до норм ЦК України. Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оскільки відповідно до умов вказаного кредитного договору Банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, що підтверджується п. 1.1 Договору, то особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України Про захист прав споживачів . За положеннями ч. 5 ст.11, ст.18 Закону України Про захист прав споживачів до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах,\~зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту\~та плати за дострокове його погашення. Закон України Про захист прав споживачів застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення закону України Про захист прав споживачів» не застосовуються (постанова Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-511цс15, від 02.12.2015 року у справі №6-1341цс15). Крім того, дана обставина не впливає на чинність правочину, оскільки договір був укладеним, сторони виконували його умови і відповідно до зазначеного договору позивач отримав кредит. Крім того, позивач [PERSON] відповідно до п. 6 ст.11 Закону України Про захист прав споживачів \~не скористався своїм правом протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини, не відмовився від його виконання, а тривалий час користувався кредитними коштами, укладала додаткові угоди до кредиту,що свідчить про те, що вона була згодна з умовами даного договору. Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав вважати, вважити вказані позивачем пункти договору несправедливим, та такими, що порушують принцип добросовісності або призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, тож підстав для визнання недійсним оспорюваного пункту договору суд не вбачає. Крім того, на переконання суду, позивачем, який в силу ст..11 ЦПК України вільний у формулюванні своїх вимог та визначенні підстав звернення з позовом, обрано спосіб захисту своїх прав, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів», за яким, на думку суду, права позивача з боку відповідача не поручені та який не дає змогу зменшити розмір неустойки на підставі ст. 551 ЦК України. Підсумовуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності підстав для задоволення позовних вимог, а також заявлено про застосування захисту свого права у спосіб, який не передбачений законом, тож позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. На підставі викладеного ст. ст.\~10,\~11,\~88,\~209,\~212,\~214,\~215,\~217,\~218 ЦПК України,\~\~ст. 525-526,530,551, 527,1050, 1054 ЦК України, суд -

Outcome: dismissed