Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

20.12.2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Матюші» (далі - Товариство) звернулося до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 14.01.2020 року, обґрунтовуючи тим, що 21.08.2014 року між Товариством та [PERSON] було укладено договір оренди землі № б/н, за яким остання передала в оренду строком на 10 років земельну ділянку площею 2,0903 га з кадастровим номером 3220483500:01:014:0028, що розташована у межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області. 09.02.2015 року державний реєстратор Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області Бурімська Н.І. прийняла рішення про державну реєстрацію прав за індексним номером 19199270, яким зареєструвала право оренди на земельну ділянку за ТОВ Агрофірма «Матюші». Протягом усього часу дії договору оренди, Товариство користувалося вказаною земельною ділянкою у своїй господарській діяльності і належним чином сплачувало орендну плату. Проте, починаючи з лютого 2018 року [PERSON] вчиняє дії спрямовані на позбавлення ТОВ Агрофірма «Матюші» права користування земельною ділянкою. Так, 14.02.2018 року вона направила Товариству повідомлення про розірвання Договору оренди в односторонньому порядку, в зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань щодо виплати орендної плати та в односторонньому порядку розірвала договір оренди на підставі п. 33, цього договору. На підставі вказаного повідомлення, 17.02.2018 року державний реєстратор провів державну реєстрацію припинення права оренди Товариства на вказану земельну ділянку. Після чого, 19.02.2018 року [PERSON] уклала з Товариством з додатковою відповідальністю «Шамраївський цукровий завод» інший договір оренди землі № б/н, за яким передала останньому в оренду ту ж земельну ділянку, що перебувала в оренді ТОВ Агрофірма «Матюші», а державний реєстратор Бартко Т.М. 24.02.2018 року здійснила державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку за ТДВ «Шамраївський цукровий завод». Вважаючи, що вказаний договір було укладено з порушенням норм законодавства та умов договору оренди, ТОВ Агрофірма «Матюші» звернулось до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом про визнання недійсним правочину, скасування рішення про державну реєстрацію припинення права оренди. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.04.2019 року у справі № 357/11296/18, що набрало законної сили 05.04.2019 року, позов ТОВ Агрофірма «Матюші» задоволено, визнано недійсним вчинений [PERSON] правочин щодо розірвання в односторонньому порядку Договору оренди та Договір оренди землі № б/н від 19.02.2018 року, укладений між [PERSON] та ТДВ «Шамраївський цукровий завод». В подальшому, з метою ускладнення виконання судового рішення між [PERSON] та ТДВ «Шамраївський цукровий завод» було укладено Договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) № б/н від 05.01.2019 року (оспорюваний договір), яким ТДВ «Шамраївський цукровий завод», фактично повторно отримав право використовувати спірною земельною ділянкою для здійснення сільськогосподарської діяльності. Позивач вважає, що оспорюваний Договір укладений з порушенням норм законодавства та умов договору оренди, укладеного між ТОВ Агрофірма «Матюші» та [PERSON] , а державна реєстрація права користування земельною ділянкою за ТДВ «Шамраївський цукровий завод» проведена з порушенням норм законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, тому, з урахуванням заяви від 04.03.2020 року просив: 1) визнати недійсним Договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) № б/н від 05.01.2019 року, укладений між [PERSON] та ТДВ «Шамраївський цукровий завод» щодо земельної ділянки площею 2,0903 га з кадастровим номером 3220483500:01:014:0028,, яка розташована у межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області; 2) скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) ТДВ «Шамраївський цукровий завод» щодо земельної ділянки площею 2,0903 га з кадастровим номером 3220483500:01:014:0028, яка розташована у межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, номер запису про інше речове право: 30582845, дата, час державної реєстрації: 04.03.2019 14:46:48, і припинити право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) ТДВ «Шамраївський цукровий завод» щодо земельної ділянки площею 2,0903 га з кадастровим номером 3220483500:01:014:0028, яка розташована у межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області; 3) стягнути з відповідачів на свою користь судові витрати. 17.01.2020 року судом постановлено ухвалу про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на земельну ділянку, площею 2,0903 га з кадастровим номером 3220483500:01:014:0028, що розташована в межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1493934032204. 30.01.2020 року судом прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 13.07.2020 року судом постановлено ухвалу, якою закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача, адвокат Цой Д.С., в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Також, підтримав письмові пояснення, викладені представником Товариства 31.03.2020 року, в яких зазначено, що твердження відповідача ТДВ «Шамраївський цукровий завод», що з припиненням речового права на оренду земельної ділянки у ТОВ Агрофірма «Матюші» відсутнє право оренди земельної ділянки, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до чинного законодавства підставою набуття права оренди земельної ділянки є укладений між власником земельної ділянки (орендодавцем) і орендарем договір оренди землі. Позивач, звертаючись до суду з позовом надав копію договору оренди землі № б/н укладеного 21.08.2014 року між [PERSON] та ТОВ Агрофірма «Матюші» щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3220483500:01:014:0028. Протягом дії цього договору останній ніким не оспорювався та недійсним не визнався. Тому, позивач довів факт набуття ним права оренди на спірну земельну ділянку. При цьому, рішення державного реєстратора про припинення державної реєстрації права оренди позивача на спірну земельну ділянку не припинило дію договору первинного договору оренди і жодним чином не вплинуло на його дійсність. Дійсність Договору оренди землі і права оренди Товариства, що виникло на його підставі, було підтверджено у межах судової справи № 357/11296/18. Крім того, підставою припинення права оренди Товариства на спірну земельну ділянку стало незаконне повідомлення [PERSON] про розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку, що дозволило в подальшому ТДВ «Шамраївський цукровий завод» зареєструвати за собою одночасно право оренди та право емфітевзису на спірну земельну ділянку. Отже, оскільки договір оренди від 21.08.2014 року був дійсним на момент укладення [PERSON] та ТДВ «Шамраївський цукровий завод» спірного договору, тому його укладення беззаперечно порушує права ТОВ Агрофірма «Матюші» як єдиного законного орендаря спірної земельної ділянки. Крім того, підтвердити викладені в позовній заяві твердження щодо незаконного проведення державної реєстрації права емфітевзису на земельну ділянку за наявності вже зареєстрованого права оренди щодо цієї ж земельної ділянки. Поведінка [PERSON] та ТДВ «Шамраївський цукровий завод» щодо укладення оспорюваного договору суперечить загальним засадам цивільного судочинства, таким як справедливість, добросовісність та розумність. Також, 19.11.2020 року представник ТОВ Агрофірма «Матюші» звернувся до суду з відповіддю на відзив відповідача - державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Євко В.В., в якій зазначив, що при проведенні державним реєстратором державної реєстрації права користування спірною земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) за ТДВ «Шамраївський цукровий завод» існували очевидні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами, відтак, державний реєстратор був зобов`язаний відмовити ТДВ «Шамраївський цукровий завод» у проведенні державної реєстрації на підставі п.5 ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно». Посилання державного реєстратора на те, що він являється неналежним відповідачем не можуть бути взяті до уваги, оскільки предметом спору у цій справі є визнання недійсним оспорюваного договору та скасування державної реєстрації права користування спірною земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) за ТДВ «Шамраївський цукровий завод». Спір у даній справі виник не лише між ТОВ Агрофірма «Матюші» та [PERSON] , ТДВ «Шамраївський цукровий завод», реєстраційні дії якого ТОВ Агрофірма «Матюші» вважає незаконними, що і зумовило залучення останнього до участі у справі як співвідповідача. Незалучення державного реєстратора до участі у справі зумовить те, як позивачеві, так і суду не буде надано пояснень щодо обставин проведення оскаржуваної державної реєстрації та її відповідності вимогам закону, що в кінцевому підсумку може зумовити прийняття незаконного та необґрунтованого рішення суду. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила, 05.05.2020 року подала заперечення проти позову обґрунтовуючи тим, що для визначення початку перебігу та закінчення строку дії Договору оренди землі, який укладався із ТОВ Агрофірма «Матюші» має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як єдиної державної інформаційної системи, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обтяжень, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна, з якими закон пов`язує набрання чинності договору, а саме можливість реалізації сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків. Крім того, вказаний правочин був спрямований на реальне настання правових висновків, що обумовленні ним, а саме за його умовами вона передала земельну ділянку в строкове платне користування, а ТДВ «Шамраївський цукровий завод» прийняло зазначену земельну ділянку, сторони правочину погодили розмір оплати за користування земельною ділянкою, погодили інші умови правочину. Разом з цим, в позовній заяві ТОВ Агрофірма «Матюші» не навело обставин, які б вказували на те, що зміст цього правочину суперечить ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Такої підстави у відмові в державній реєстрації прав та їх обмежень як «зареєстроване право на земельну ділянку за договором оренди» не передбачено положеннями ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». При цьому, ч. 5 ст. 23 вказаного Закону передбачає, що відмова у державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена. Отже, при реєстрації права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) державний реєстратор діяв у відповідно до вимог Закону. Аналіз чинного законодавства свідчить про те, до договори оренди землі та надання права користування чужою земельною ділянкою сільськогосподарських потреб (емфітевзис) є різними правочинами та їх одночасне укладення між тими ж самими сторонами та щодо однієї тієї ж земельної ділянки не суперечить чинному законодавству. Тому, просила відмовити у задоволені позову в повному обсязі. Представник відповідача - ТДВ «Шамраївський цукровий завод» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, 17.03.2020 року подав до суду заперечення проти позову, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог мотивуючи тим, що твердження позивача щодо порушених прав на земельну ділянку не відповідають дійсності, оскільки відповідно до законодавства право оренди виникає виключно з моменту державної реєстрації цих прав, а у ТОВ Агрофірма «Матюші» відсутнє право оренди земельної ділянки, тому і відсутнє порушення, оскаржуваним договором та рішенням державного реєстратора, прав ТОВ Агрофірма «Матюші» і як наслідок відсутній інтерес позивача, як заінтересованої особи, щодо оскарження правочину укладеного між [PERSON] та ТДВ «Шамраївський цукровий завод». ТДВ «Шамраївський цукровий завод» мало правомірні очікування щодо належного оформлення права оренди та/або емфітевзису на земельну ділянку, після припинення права оренди земельної ділянки за ТОВ Агрофірма «Матюші», тому потребують захисту з боку суду. В позовній заяві позивачем не наведено обставин, які б вказували на те, що зміст оскаржуваного правочину суперечить чинному законодавству, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Крім того, при реєстрації права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) державний реєстратор діяв у повній відповідності до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Правовий аналіз положень закону свідчить про те, що договори оренди землі та надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) є різними правочинами та їх одночасне укладення між тими самими сторонами та щодо однієї земельної ділянки не суперечить чинному законодавству. Також, 07.12.2020 року представник відповідача, адвокат Козачков В.Л., подав письмові пояснення, в яких зазначив, що позивач не надав оригінал договору оренди від 11.07.2014 року, який укладений між ТОВ Агрофірма «Матюші» та [PERSON] , тому у ТДВ «Шамраївський цукровий завод» є сумніви щодо наявності вказаного оригіналу договору, тому його копія являється недостовірним доказом та має бути визнана судом недопустимим доказом і не може бути прийнята до уваги. Крім того договори оренди землі та надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) є різними правочинами та їх одночасне укладення між тими самими сторонами та щодо однієї тієї ж земельної ділянки не суперечить чинному законодавству. В позовній заяві позивач взагалі не зазначив підстав невідповідності дій державного реєстратора вимогам Закону. Разом з тим, вказував, що в ході розгляду справи та для винесення законного та обґрунтованого рішення, слід встановити, коли саме набув чинності Договір оренди землі № б/н від 21.08.2014 року, укладений між ТОВ Агрофірма «Матюші» та [PERSON] та коли цей договір припинив свою дію. Також, слід встановити факт отримання позивачем земельної ділянки в користування. П. 16 Договору оренди землі на який посилається ТОВ Агрофірма «Матюші» передбачено, що передача земельної ділянки орендарю здійснюється у 5 денний строк після державної реєстрації права оренди за актом її приймання-передачі. Проте, між сторонами Договору оренди землі, який було укладено між власником земельної ділянки та ТОВ Агрофірма «Матюші», даний акт не укладався. Отже, не укладення (відсутність) даного акту приймання-передачі після проведення державної реєстрації договору оренди землі, дає підстави стверджувати, що позивач не прийняв у користування земельну ділянку [PERSON] . Речове право за ТОВ Агрофірма «Матюші» було припинено і воно не було поновлене, а ні станом на дату укладення оспорюваного правочину, а ні на дату звернення позивача до суду. Отже, позивач не мав речового права на нерухоме майно - права оренди на земельну ділянку [PERSON] , яке підлягає захисту. Із припиненням речового права на оренду земельної ділянки у ТОВ Агрофірма «Матюші» відсутнє право оренди земельної ділянки. А тому, оскільки у ТОВ Агрофірма «Матюші» відсутнє право оренди земельної ділянки, про що і вказує сам позивач в позовній заяві, то й відповідно відсутнє порушення, оскаржуваним договором та рішенням державного реєстратора, прав ТОВ Агрофірма «Матюші» і як наслідок відсутній власний інтерес позивача, як заінтересованої особи, щодо оскарження правочину укладеного між [PERSON] та ТДВ «Шамраївський цукровий завод», що в свою чергу є достатньою підставою для відмови в задоволенні позову. Враховуючи, підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві, а саме позивач вказує про те, що змушений звернутися до суду з даним позовом, з метою відновлення права користування земельною ділянкою [PERSON] , вважаючи, що ця земельна ділянка знаходиться у фактичному користуванні ТДВ «Шамраївський цукровий завод» без установлених законом підстав. Тож, у даному випадку ефективним способом захисту права користування земельною ділянкою, яке позивач, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, зокрема шляхом подання негаторного позову про повернення в користування (витребування) такої земельної ділянки, тому в позові слід відмовити з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. Також, подав клопотання про зменшення судових витрат позивача на правничу допомогу до 5 000 грн., мотивуючи тим, що заявлений розмір витрат є неспівмірним із розглядом справи. Відповідач - державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Євко В.В. та його представник - адвокат Василенко Н.С. в судове засідання не з`явились, про день, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили. 17.11.2020 року представник відповідача, адвокат Василенко Н.С., подала до суду відзив із запереченнями проти позову, посилаючись на те, що дійсно державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Євко В.В. прийнято щодо спірної земельної ділянки рішення про державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за ТДВ «Шамраївський цукровий завод», у зв`язку з чим до державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про інше речове право. Під час прийняття вказаного рішення державним реєстратором було виконано перевірку документів на наявність підстав такої реєстрації, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Під час прийняття рішення про реєстрацію права користування спірною земельною ділянкою за ТДВ «Шамраївський цукровий завод» в ДРРПНМ було зареєстровано інше речове право - право оренди за вказаним заводом. Державним реєстратором не встановлено суперечностей при реєстраційній дії, адже до нього звернулися ті самі сторони, право яких було зареєстроване в реєстрі. Крім того, державний реєстратор є неналежним відповідачем у справі, оскільки з матеріалів справи вбачається, що фактично спір виник саме з [PERSON] та ТДВ «Шамраївський цукровий завод» з приводу порушення ними права позивача на оренду спірної земельної ділянки внаслідок дій [PERSON] та ТДВ «Шамраївський цукровий завод» щодо реєстрації за останнім права користування спірною земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Фізична особа, яка досягла повноліття, у цивільному процесі може бути стороною саме як така особа, а не як державний реєстратор, тому позовні вимоги позивача не можуть бути зверненні до державного реєстратора, якого позивач визначив співвідповідачем. Тому, просила відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, ч.1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Власник порушеного права може скористатися не будь - яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 2,0903 га з кадастровим номером 3220483500:01:014:0028, що розташована в межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку серії ЯД № 716579 від 26.12.2006 року ( Том 1 - а.с.10-11). 21.08.2014 року [PERSON] уклала з Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Матюші» договір оренди землі № б/н, за умовами якого передала вказану земельну ділянку в оренду позивачу, строком на 10 років, що підтверджено копіями договору, акту приймання - передачі земельної ділянки від 21.08.2014 року, схеми розміщення земельної ділянки, кадастрового плану, акту визначення меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості ( Том 1 - а.с.8-9,12-14). 09.02.2015 року державний реєстратор Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області Бурімська Н.І. прийняла рішення про державну реєстрацію прав за індексним номером 19199270, яким зареєструвала право оренди на земельну ділянку за позивачем, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права оренди ( Том 1 - а.с.15). 14.02.2018 року [PERSON] направила ТОВ Агрофірма «Матюші» повідомлення про розірвання Договору оренди землі № б/н від 21.08.2014 року, мотивуючи тим, що останній не виконує зобов`язань за договором щодо сплати орендної плати за 2016 - 2017 роки ( Том 1 а.с.16). 19.02.2018 року [PERSON] уклала з Товариством з додатковою відповідальністю «Шамраївський цукровий завод» Договір оренди землі № б/н, яким передала останньому в оренду свою земельну ділянку площею 2,0903 га з кадастровим номером 3220483500:01:014:0028, що розташована в межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, після чого була здійснена державна реєстрація права оренди на земельну ділянку за ТДВ «Шамраївський цукровий завод». Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.03.2019 року, у справі № 357/11296/18, яке набрало законної сили 05.04.2019 року (Том1 - а.с.24-29), визнано недійсним вчинений [PERSON] односторонній правочин щодо розірвання в односторонньому порядку договору оренди, визнано недійсним договір оренди землі № б/н від 19.02.2018 року, укладений між [PERSON] та ТДВ «Шамраївський цукровий завод», скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію припинення іншого речового права - права оренди: індексний номер 39730733 від 17.02.2018 09:50:48, скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію іншого речового права - права оренди: індексний номер 39850590 від 24.02.2018 11:16:22. 05.01.2019 року між [PERSON] та ТДВ «Шамраївський цукровий завод» було укладено договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) № б/н (оспорюваний договір) ( Том1 а.с. 30 -31), згідно з яким ТДВ «Шамраївський цукровий завод» отримав право використовувати земельну ділянку, площею 2,0903 га з кадастровим номером 3220483500:01:014:0028, що розташована в межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, для здійснення сільськогосподарської діяльності. 06.03.2019 року державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Євко В.В. прийняв відносно земельної ділянки рішення про державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за ТДВ «Шамраївський цукровий завод», індексний номер: 45837157, у зв`язку з чим до ДРРПНМ внесений запис про інше речове право ( Том1 - а.с.32). Отже, встановлено, що відповідачем [PERSON] було передано в оренду іншого орендаря ту саму земельну ділянку, яка перебувала в користуванні позивача на підставі раніше укладеного договору оренди від 21.08.2014 року, строк дії якого не закінчився, та позивач в судовому порядку відновив своє право оренди землі, однак, власником земельної ділянки 05.01.2019 року було укладено Договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) відповідачу ТДВ «Шамраївський цукровий завод». Позивач вважає, що укладення [PERSON] оспорюваного договору з ТДВ «Шамраївський цукровий завод» суперечить нормам ч.6 ст.93, п. «б» ч.1 ст.95 ЗК України, ч.2 ст.24, ч.2 ст.25, ст.31 Закону № 161-ХІV та умовам договору оренди, адже перешкоджає ТОВ Агрофірма «Матюші» користуватися земельною ділянкою і тим самим позбавляє його права користуватися нею та самостійно господарювати на ній за відсутності підстав для припинення або розірвання укладеного договору оренди, що є підставою для визнання договору недійсним відповідно до ч.1 ст.203, ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У статті 11 ЦК України надано перелік підстав виникнення юридичних прав та обов`язків (юридичних фактів), які виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з дій, що не передбачені такими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з таких підстав є відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України договори та інші правочини. Частиною 2 ст. 792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законами. Зокрема Земельним кодексом України та Законом України «Про оренду землі». Аналогічні положення містить ст. 6 Закону України «Про оренду землі», згідно якої орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються Законом, зокрема Земельним Кодексом України, Законом України «Про оренду землі». Статтею 1 Закону України від 06.10.1998 року (№ 161-XIV) «Про оренду землі» визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно з ч. 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди. При цьому, ст. 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до абзацу першого частини першої ст. 792 ЦК України, статті 13 Закону України «Про оренду землі» за договором оренди землі орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 395, ст. 407 ЦК України, ст. 102-1 ЗК України право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) є речовим правом на чуже майно, яке надає землекористувачу право користуватися чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Таким чином, і право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), і право оренди землі є речовими правами, які за своєю правовою природою не можуть одночасно встановлюватись щодо однієї земельної ділянки. Відповідно до ч. 6 ст. 93 ЗК України орендована земельна ділянка або її частина може передаватися у володіння та користування іншій особі лише орендарем, лише за згодою орендодавця і лише на праві суборенди (крім випадків, визначених законом). Згідно ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки;ліквідації юридичної особи-орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства). Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом. Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Особа, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває в оренді, протягом одного місяця з дня державної реєстрації права власності на неї зобов`язана повідомити про це орендаря в порядку, визначеному статтею 148-1 Земельного кодексу України. За ст. 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Згідно ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, відповідно до положень п.«в» ст.152 ЗК України та ст.203, 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним оспорюваний договір від 05.01.2019 року, оскільки при його укладенні було порушено вимоги діючого законодавства, земельна ділянка правомірно перебувала в оренді ТОВ Агрофірма «Матюші», а правомірність оренди за договором від 21.08.2014 року підтверджено рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 05.03.2019 року, яке набрало законної сили. Відповідно до ч.1,ч.2 ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23.05.2018 року у справі № 379/672/16- ц та від 23.07.2018 року у справі № 390/1736/16-ц, підтверджено, що чинне законодавство України не передбачає право власника земельної ділянки, яка вже передана в оренду, передавати її у користування іншій особі, ніж орендарю, у тому числі на праві емфітевзису. Отже, договір оренди, укладений між ТОВ Агрофірма «Матюші» та [PERSON] є дійсним, у судовому порядку не скасований, строк оренди за ним не закінчився, а тому відповідно до положень ст. 629 ЦК України він підлягає виконанню сторонами. Підстав для його розірвання або припинення не наведено. Зазначені обставини були підтверджені судом при розгляді справи № 357/11296/18, у зв`язку з чим вони не підлягають доказуванню при розгляді судом цього спору відповідно до приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Таким чином, ТДВ «Шамраївський цукровий завод» та [PERSON] не мали права укладати оспорюваний договір, оскільки на момент його укладення був дійсним Договір оренди з ТОВ Агрофірма «Матюші». Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В ч.2 ст.16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів, а саме: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно з ч.3 ст.215 ЦК якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. В даному випадку, позивач не є стороною Договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) № б/н від 05.01.2019 року, але разом з тим, позивач, як користувач цієї ж земельної ділянки, має право на оспорювання цього договору, оскільки цей правочин порушує його переважне право на використання спірної земельної ділянки. Подібний правовий висновок було зроблено Верховним Судом України в постанові від 23.11.2016 року у справі № 6-2540цс16. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту його прав узгоджується з нормами діючого законодавства та встановленими у справі обставинами. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (реституція). Як наслідок недійсності правочину, позивач просить суд скасувати державну реєстрацію оспорюваного договору оренди. У відповідності до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Слід зазначити, що з 16.01.2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, на відміну від положень ч. 2 ст. 26 ЗУ № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення: про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, змінюючи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Наведена вище правова позиція викладена у постанові КГС ВС від 28.10.2020 року № 910/10963/19. Таким чином, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача про скасування в ДРРПНМ державної реєстрації права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) ТДВ «Шамраївський цукровий завод» відносно спірної земельної ділянки і припинити право користування вказаною земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) ТДВ «Шамраївський цукровий завод». Щодо вимог заявлених до державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Євко Володимира Володимировича суд виходить з наступного. Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано». Аналогічні правові висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19), постанові Верховного Суду від 30.07.2020 року у справі № 357/ 7734/18. Встановлено, що спір у даній справі виник між ТОВ Агрофірма «Матюші» з [PERSON] та ТДВ «Шамраївський цукровий завод», тому державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Євко В.В. є неналежним відповідачем у даній справі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України). Встановленим є те, що державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Євко В.В. є неналежним відповідачем у даній справі, а тому судові витрати в частині стягнення з останнього слід залишити за позивачем. Згідно із ст. 137, 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з [PERSON] та ТДВ «Шамраївський цукровий завод» на користь ТОВ Агрофірма «Матюші», а саме: сплачений судовий збір, по 1600,83 грн. з кожного та кошти за надану правову допомогу по 8637,65 грн. з кожного. Представник відповідача ТДВ «Шамраївський цукровий завод» подав клопотання про зменшення судових витрат на правничу допомогу, вказавши на необґрунтованість гонорару адвоката та порушення принципу співмірності. Згідно ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Не співмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. Разом з тим, представником відповідача не доведено підстави для зменшення судових витрат Так, Договором № 18/12-06 про надання правової допомоги від 22.12.2018 року, Додатковою угодою № 11/11/19-35, встановлено розмір винагороди адвоката та порядок здійснення оплати (Том 1 ст. 37-46). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування у справі. Стороною відповідача не надано жодного доказу в спростування розміру витрат на правничу допомогу сторони позивача, а викладено особисті суб`єктивні бачення розміру гонорару адвоката при розгляді такої справи. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору. За приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та\\або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та\\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Вказаний правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем надано: договір про надання правничої допомоги; додаткові угоди, платіжне доручення в підтвердження оплати юридичних послуг і правової допомоги, які оформлені у встановленому законом порядку. Розмір судових витрат, по 10238,49 грн., що підлягають стягненню з кожного відповідача, не можна вважати неспівмірним чи необґрунтованим. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: partial