Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

20 вересня 2017 року [PERSON] звернувсь із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та згідно позовних вимог просить суд : здійснити поділ майна подружжя та виділити у його власність 1/2 частину квартири [ADDRESS], загальною площею 40,5 кв.м., житловою площею 19,8 кв.м. 25.09.2017 року провадження у справі відкрито. Свої вимоги мотивує тим, що за час перебування у шлюбі з відповідачкою [PERSON], а саме в кінці 2012 року за їх спільні кошти ними було прибано квартиру [ADDRESS], загальною площею 40,5 кв.м., житловою площею 19,8 кв.м., яка була оформлена на відповідачку. Після того як, ними було придбано дану квартиру, вони облагородили її, купили меблі, техніку та усі необхідні речі побуту. Однак, після розрванян шлюбу з відповідачкою у лютому місяці 2015 року, відповідачка фактично вигнала його з їхньої квартири, забрала ключі та усі правовстановлюючі документи. Станом на сьогоднішній день [PERSON] проживає в спільній квартирі сама та взагалі не визнає його права на дану квартиру. Також вона відмовляється віддати будь-які речі та уникає спілкування з ним. На підставі наведеного позивач просить суд захистити його порушені майнові права шляхом задоволення позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON]. позовні вимоги підтримав та просить позов задоволити. В судове засідання відповідачка [PERSON] повторно не з'явилася, не повідомивши суд про причину своєї неявки, хоча про час та місце слухання справи була належним чином повідомлена. У зв'язку з повторною неявкою відповідача та відсутність заперечень з боку позивача, суд постановляє ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.280, 281 ЦПК України. Вислухавши сторону позивача, проаналізувавши матеріли справи та дослідивши докази представлені на підтвердження своїх вимог, суд приходить до переконання про необхідність задоволення позову виходячи з наступного: Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у шлюбі зареєстрованому Міським відділом реєстрації актів цивільного стану ЛМУЮ 19.05.2012 року, актовий запис № 629, який було розірвано 17.02.2015 року. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Судом встановлено, що 25.05.2012 року між забудовником ПП «Катерина» та позивачем, як інвестором [PERSON] було укладено інвестиційний договір № 4 про дольову участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку, об'ктом якого є квартира [ADDRESS], загальною площею 40,5 кв.м., житловою площею 19,8 кв.м. В подальшому 07.09.2012 року між забудовником ПП «Катерина» та позивачем, як інвестором [PERSON] було укладено укладено договір про розірвання інвестиційного договору № 4 про дольову участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку , згідно якого переукладено інвестиційний договір № 4 з [PERSON] Згідно довідки ПП «Катерина» інвестором повністю проведено розрахунок за квартиру [ADDRESS]. Рішенням виконкому Солонківської сільської ради від 25.10.2012 року відповідачці лещак Л.В. надано дозвіл на виготовлення свідоцтва про право власності на спірну квартиру.та доручено Львівському ОКП ЛОР БТІ та ЕО провести реєстрацію вказаного об'єкту та видати свідоцтво про право власності на [PERSON] На підставі рішення Солонківської сільської ради від 25.10.2012 року, відповідачці [PERSON] видано свідоцтво про право власності в цілому на квартиру [ADDRESS], загальною площею 40,5 кв.м., житловою площею 19,8 кв.м., комора в підвалі 6,3 кв.м. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеної усправі №6-1568цс16, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам, суд вважає доведеним факт придбання сторонами спірного майна за кошти, які відноситься до правового режиму спільної сумісної власності подружжя, а від так спірне майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що спірна квартира під [ADDRESS], загальною площею 40,5 кв.м., житловою площею 19,8 кв.м. є об'єктом спільної сумісною власністю подружжя, а тому відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, частки сторін у спірному майні є рівними. Таким чином, майнові права позивача підлягають захисту, шляхом визнання за ним права власності на ? частину спірного майно. Також з відповідача в користь позивач підлягають стягненню понесені останнім судові витрати.

Outcome: approved