Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

20 липня 2017р. позивач [PERSON], від імені якої діє представник [PERSON], в інтересах малолітнього [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON], за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Виконавчого комітету Новодністровської міської ради Чернівецької області як органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна та стягнення аліментів. В обґрунтування позову зазначає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є батьками дитини [PERSON], [INFO], однак, починаючи з 2009р. вони зловживали спиртними напоями, вели аморальний спосіб життя, часто залишаючи сина самого вдома на кілька днів без догляду, води та їжі. А з моменту розлучення, а саме з 21.06.2010р., дитина постійно проживає із позивачем, так як батько зник у невідомому напрямку, а мати покинула дитину у квартирі, не пояснивши причини своєї поведінки. Таким чином, батьки самоусунулись від виховання дитини, тобто ухиляються від виконання батьківських обов'язків. Натомість бабуся створила для дитини всі необхідні умови для нормального проживання, розвитку та навчання. Просить суд позов задоволити, позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно їх малолітнього сина [PERSON], призначити його опікуном бабусю [PERSON] та стягувати з відповідачів аліменти на його утримання. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю з підстав, зазначених в позовній заяві, просила позов задоволити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позицію свого довірителя. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], будучи належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, проте подали заяви про розгляд справи у їх відсутності, проти позовних вимог не заперечують (а.с. 53, 55). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Виконавчого комітету Новодністровської міської ради Чернівецької області як органу опіки та піклування Маркова Л.М. позов підтримала, зазначивши, що батьки, будучи повідомленими про дати засідань комісії з питань захисту прав дитини, не виявили бажання брати в них участь, проти позбавлення їх батьківських прав не заперечували, як і не заперечують проти заявленого позову. Заслухавши позивача, її представника та представника третьої особи, дослідивши письмові докази, суд встановив, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 20.12.2007р. Виконавчим комітетом Новодністровської міської ради Чернівецької області (а.с. 9). Шлюб між відповідачами розірвано 21.06.2010р., про що зроблено актовий запис № 02 у Відділі реєстрації актів цивільного стану Новодністровського міського управління юстиції Чернівецької області, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 10). На даний час малолітній [PERSON] проживає із бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] за адресою [ADDRESS], де створено належні умови для проживання дитини, що підтверджується актом обстеження сім'ї від 26.04.2017р. (а.с.13) та актом обстеження матеріально-побутових умов від 28.04.2017р. (а.с. 14). Згідно довідки ЛКК № 732 від 05.07.2017р. дитина здорова; згідно характеристики Новодністровської ЗОСШ І ступеня № 44 від 28.04.2017р. на учня 3-В класу [PERSON], 2007р.н., за місцем навчання останній характеризується позитивно, має достатній рівень знань: гарно читає, грамотно пише, самостійно переказує, має математичні здібності. При цьому, навчально-виховним процесом цікавиться та контролює бабуся [PERSON] (а.с. 12, 17). Батьки хлопчика проживають від дитини окремо. Зокрема, мати [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS], однак фактично проживає у Вінницькій області, Мурованокуриловецькому районі, [ADDRESS], куди повернулась, самовільно залишивши лікування в Вінницькому ОБФ «Оазис» для алко- та наркозалежних осіб; а батько [PERSON] зареєстрований за адресою Чернівецька область, Сокирянський район, с. Селище, проте фактично проживає в [ADDRESS] (а.с. 19, 26, 33, 55, 57) 16 травня 2017р. [PERSON] написала заяву, згідно якої дала згоду на позбавлення її батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON], [INFO], яка посвідчена державним нотаріусом Новодністровської державної нотаріальної контори Чернівецької області [PERSON], зареєстрована в реєстрі за № 122 (а.с. 22). Заяву аналогічного змісту також 06 червня 2017р. написав [PERSON], яка посвідчена приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Мірошниченко Л.М., зареєстрована в реєстрі за № 422 (а.с. 24). Аналогічні позиції відповідачі висловили суду шляхом подання відповідних письмових заяв після відкриття провадження у справі (а.с. 53, 55). Як зазначалось раніше, малолітній [PERSON], 2007р.н., проживає із бабусею [PERSON], [INFO], яка займається його вихованням, доглядом та утриманням. Остання зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS]; здорова; на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебувала та не перебуває; за місцем проживання характеризується позитивно; має постійний дохід у виді пенсії (а.с. 6-7, 11, 15-16 20-21). В матеріалах справи також знаходяться висновки органу опіки і піклування Новодністровської міської ради №1758 від 06.10.2016р. «Щодо виконання батьківських обов'язків [PERSON], 1984 р.н., щодо виховання та забезпечення малолітнього сина [PERSON], 2007 р.н.» та № 1151 від 14.06.2017р. «Щодо виконання батьківських обов'язків [PERSON], 1979 р.н., щодо виховання та забезпечення малолітнього сина [PERSON], 2007 р.н.», згідно яких комісія з питань захисту прав дитини прийняла рішення про позбавлення батьківських прав відповідачів відносно їх малолітнього сина та передачу дитини на виховання бабусі [PERSON] (а.с. 23, 25). Враховуючи положення ст.ст. 8-11 ЦПК України при вирішенні спору в межах заявлених вимог та відповідно до встановлених обставин справи на підставі доказів сторін суд застосовує закони України, міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Як зазначено у ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-12 від 27.02.1991р. та набрала чинності для України 27.09.1991р., (надалі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У 6 принципі Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної асамблеї ООН від 20.11.1959р., учасником якої є Україна, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Аналогічні норми закріплені у Сімейному кодексі України, зокрема, згідно ч.ч. 1-5 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому, у ч. 1 ст. 9 Конвенції вказано, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 165 СК України мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто права на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. При розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до ч. 6 ст. 164 СК України рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Встановлені дійсні обставини справи, досліджені письмові докази та пояснення осіб, які беруть участь у справі, а також фактичне визнання відповідачами позову, в сукупності свідчать про те, що [PERSON] та [PERSON] ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини [PERSON], [INFO], які суд вважає винятковими обставинами в розумінні 6 принципу Декларації прав дитини та які дають підстави для висновку про наявність реального порушення прав дитини, що є підставою для позбавлення відповідачів батьківських прав. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 20 Конвенції дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення або яка в її власних якнайкращих інтересах не може залишатися в такому оточенні, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою. Держави-учасниці відповідно до своїх національних законів забезпечують зміну догляду за дитиною. Відповідно до ч. 4 ст. 167 СК України якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Згідно ст. 243 СК України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Так, згідно ч. 3 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.244 СК України опікуном дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа, при призначенні якої органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність встановлення над малолітньою дитиною [PERSON], [INFO], опіки, призначивши опікуном його бабусю [PERSON], [INFO], щодо якої не встановлені обставини, передбачені ст. 212 СК України. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення із відповідачів аліментів на користь опікуна на утримання малолітньої дитини у твердій грошовій сумі, виходячи з розумності та достатності розміру аліментів, необхідних для задоволення потреб на утримання дитини, підставна та підлягає задоволенню. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, на користь позивача підлягає стягненню з відповідачів сплачений судовий збір за позовні вимоги немайнового характеру (про позбавлення батьківських прав та встановлення опіки) в розмірі по 640, 00 грн. з кожного. Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір за позовну вимогу майнового характеру (про стягнення аліментів) в розмірі по 640, 00 грн. з кожного. На підставі ст.ст. 3, 9, 18, 20, 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-12 від 27.02.1991р. та набрала чинності для України 27.09.1991р., Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної асамблеї ООН від 20.11.1959р., ст.ст. 19, 150, 155, 164-167, 180, 181, 212, 243-244 Сімейного кодексу України, ст. 60 Цивільного кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»,

Outcome: approved