Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

20.09.2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником житлового будинку за адресою пров. Донський, 4, м. Охтирка, Сумської області. В даному будинку зареєстровані позивач та відповідачі [PERSON] та [PERSON] Однак [PERSON] на початку 2006 року виїхав та з того часу в будинку не проживає, а [PERSON] з початку 2016 року фактично в зазначеному будинку не проживає. Позивач вказує, що на даний час у нього виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг та оформлення субсидії, у звязку з тим, що в будинку зареєстровані відповідачі. Тому звернувся до суду з вказаним позовом, яким просить визнати [PERSON] та [PERSON]такими, що втратили право користування будинком № 4 по пров. Донському, м. Охтирка, Сумської області. Позивач в судове засідання не зявився, подав заяву, якою просив справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги підтримав повністю. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про дату час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причину неявки суду не повідомили, будь-яких клопотань, відзиву на позовну заяву суду не надавали. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про дату час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. За таких обставин відповідно до положень ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до норм ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі матеріалів. Ухвалою суду від 26.09.2018 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на 22.10.2018 року з повідомленням сторін. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку за адресою пров. Донському,4, м. Охтирка, Сумської області на підставі договору купівлі-продажу від 13.02.2002 року (а.с.6). Відповідно до довідки виконавчого комітету Охтирської міської ради від 19.09.2018 року [PERSON] фактично за адресою пров. Донському,4, м. Охтирка, Сумської області не проживає з 01.01.2016 року, а [PERSON] - з 2005 року (а.с.10). Згідно довідки відділу з питань державної реєстрації Охтирської міської ради № 15-11/4339 від 24.09.2018 року, вбачається, що [PERSON] дійсно зареєстрована за адресою [INFO] (а.с.15). Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (пункт другий вказаної статті). Право приватної власності, згідно частини четвертої наведеної статті Основного закону України, є непорушним. Зазначені положення кореспондуються з вимогами статті 319 ЦК України, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 вказаного кодексу визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції»\~\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України\~передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до пункту 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сімї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним судом України у постановах від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16, 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а, від 30.06.2015 року у справі №21-1438а15, від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом на підставі досліджених доказів встановлено, що право позивача порушено, оскільки реєстрація місця проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] за даною адресою тягне додаткові витрати з боку позивача по сплаті за комунальні послуги, він позбавлений можливості оформити субсидію в опалювальний період, не має змоги розпоряджатися будинком в повній мірі. Встановлено також, що відповідачі не є власниками будинку, і не є на даний час наймачем будинку, [PERSON] з 2005 та [PERSON] з 2016 року відповідно не проживають у вказаному будинку, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України члени сімї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік. Згідно ст.163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і межах строків, встановлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої та частиною четвертою ст.71 цього Кодексу. Згідно із ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а у разі спору - судом. Статтею 72 ЖК України, встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Окрім того, відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України\~власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. З огляду на встановлені обставини, аналізуючи докази та даючи їм оцінку, вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення\~ст. 13 ЦПК України\~щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами і не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов в цій частині є обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved