Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

21 лютого 2018 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду із позовом до Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно. В позовній заяві зазначає, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть. Після смерті спадкодавця залишилося спадкове майно. Зокрема, земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,8686 га, яка знаходиться на території Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області. Право власності спадкодавця на дану земельну ділянку підтверджується відповідним державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER] , зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2164. За життя спадкодавець на випадок своєї смерті склав особисте розпорядження у вигляді заповіту. Згідно даного заповіту [PERSON] своє майно, де б воно не було із чого не складалось і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті за законом заповів дочці [PERSON] . Даний заповіт посвідчений 26 жовтня 2001 року секретарем Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області Гайдук Р.М. Слід зазначити, що спадкового договору на будь-яке своє майно [PERSON] не укладав. Даний заповіт не був предметом оскарження, не був визнаний недійсним як односторонній правочин за рішенням суду, яке набрало законної сили. Також даний заповіт не скасовувався заповідачем шляхом видачі нового заповіту. 26 липня 2016 року [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Даний факт підтверджується свідоцтвом про зміну імені,серії [NUMBER] від 26.07.2016 року. Позивач заяви нотаріусу про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку з моменту її відкриття не подавала. Однак позивач фактично вступила в управління та володіння спадковим майном та таким способом прийняла спадщину. Підтвердженням даного факту є довідка видана Стоянівською сільською радою Радехівського району Львівської області №3047 від 20.11.2017 року. Згідно даної довідки [PERSON] , який помер [INFO] , на день смерті проживав та був зареєстрований в [ADDRESS] . Також зазначено, що на час відкриття спадщини разом з ним проживала без реєстрації [PERSON] . Крім того факт вступу в управління та володіння спадковим майном підтверджується наявністю у позивача державного акту на право приватної власності на землю. Однак, наразі позивач не може оформити за собою право власності на вищезазначене спадкове майно в нотаріуса шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину. Причиною відмови нотаріуса у вчиненні відповідних нотаріальних дій є відсутність документів, що підтверджують реєстрацію місця проживання позивача разом із спадкодавцем на час смерті останнього, за адресою [ADDRESS] . За таких обставин позивач не вбачає іншого дієвого виходу з ситуації, що наразі склалася, не інакше як звернутися до суду з даним позовом з метою захисту свого невизнаного майнового права. Просить ухвалити рішення, яким визнати за [PERSON] в порядку спадкування після смерті [INFO] [PERSON] право власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 1,8686 га, які розташовані на території Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області. 22 березня 2018 року надійшла заява представника позивача про збільшення позовних вимог, зокрема, окрім іншого, просить встановити факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [INFO] [PERSON] . Представник позивача в підготовче судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області в підготовче судове засідання не з`явився, однак подав в адресу суду заяву, в який позов визнає та просить розглядати справу без його участі (а.с.28). У відповідності до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. Суд встановив, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого повторно Радехівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 01 серпня 2017 року (а.с.5). Із копії Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії IV- [NUMBER] , виданого 18.09.1998 року Радехівською райдержадміністрацією на підставі розпорядження голови Радехівської райдержадміністрації від 16.09.1998 року №532, та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2164, вбачається, що земельна ділянка, площею 1,8686 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка складається з трьох земельних ділянок, площею 1,2389 га, 0,3759 га та 0,2538 га, які розташовані на території Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області, належала [PERSON] (а.с.6-6 зворот). Родинні відносини зі спадкодавцем підтверджуються копіями свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , свідоцтва про зміну імені, серії [NUMBER] (а.с.8). За життя спадкодавець розпорядився належним йому майном на користь своєї дочки [PERSON] , склавши заповіт, який був посвідчений секретарем виконкому Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області 26.10.2001 року (а.с.9). Як вбачається з довідки, виданої виконкомом Стоянівської сільської ради 20.11.2017 року №3047, [PERSON] , який помер [INFO] на день смерті проживав та був зареєстрований в [ADDRESS] . На день його смерті разом із ним проживала [PERSON] , 1959 р.н. (дочка) (а.с.12). [PERSON] відмовилася від видачі свідоцтва на право на спадщину на спадкове майно, що належить її чоловікові [PERSON] (а.с.10). Із заяви [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, засвідченої секретарем Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області 27.11.2017 року, вбачається, що вона фактично прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] (а.с.11). Із інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №51589889 від 16.04.2018 року вбачається, що спадкова справа після смерті [PERSON] 28.10.2001 року не заведена (а.с.39). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Нормами п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За змістом ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст.549 ЦК УРСР). Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Перешкодою в реалізації позивача її законних прав та інтересів, є те, що вона позбавлена у позасудовому порядку оформити спадщину, після смерті [PERSON] . У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент смерті. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а відтак підлягають до задоволення. Узагальнюючи вищенаведене,оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи те, що у позивача немає іншого способу захисту порушених прав, суд робить висновки, що позовні вимоги необхідно задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved