Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

20.08.2020р. [PERSON] звернулася із позовною заявою до [PERSON] про встановлення строкового сервітуту на житло до набуття дитиною повноліття та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні житлом, визначивши третьою особою без самостійних вимог на предмет спорту Управління - служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради (а.с. 2-6). Ухвалою судді Наумової О.С. від 25.08.2020р. позовну заяву [PERSON] залишено без руху та запропоновано позивачці усунути виявлені судом недоліки (а.с. 32). Після усунення позивачкою недоліків ухвалою судді від 21.09.2020р. відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 42). Ухвалою судді від 21.10.2020р. за заявою [PERSON] забезпечено позов шляхом заборони будь - яким особам (приватним та державним нотаріусам, а також державним реєстраторам прав на нерухоме майно) вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо кв. [ADDRESS] , до набрання законної сили рішенням у даній справі (а.с. 63-64). В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 08.09.2012р. У вересні 2012 року позивачка вселилася до квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка належить відповідачеві на праві власності, як член сім`ї останнього і з того часу постійно проживає у квартирі. У 2013 році за згодою з відповідача була зареєстрована в квартирі. Від шлюбу з відповідачем народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка також зареєстрована у цій квартирі (за місцем проживання батьків) і продовжує проживати у квартирі разом із позивачкою. Квартира є єдиним і постійним місцем проживання позивачки і дитини. Іншого житла вони не мають. Мешкають в одній кімнаті квартири, друга кімната використовується відповідачем. Позивачка несе витрати по утриманню квартири. Донька за місцем проживання відвідує школу. Відповідач тривалий час не мав постійного місця роботи, не забезпечував сім`ю, не сплачував аліменти на утримання дитини, в пошуках роботи виїжджав за кордон. Сторони не мешкають разом з травня 2020 року, відповідач виїхав із квартири, забрав особисті речі. З серпня 2020 року з відповідача стягуються аліменти на утримання дитини за рішенням суду. Як з`ясувалось влітку 2020 року, відповідач має іншу сім`ю і проживає з іншою жінкою в іншому місті. У липні 2020 року відповідач телефоном повідомив, що має намір продати квартиру та попередив про виселенні до вересня 2020 року, направляв позивачці повідомлення про виселення з квартири, у зв`язку з наміром продати квартиру, а у серпні 2020 року позивачка отримала поштою листа від відповідача, яким він попередив про намір продати квартиру. Оскільки позивачка не має іншого житла, є членом сім`ї власника, з метою захисту права малолітньої дитини на житло, просила встановити безоплатний сервітут строком на 12 років до набуття донькою [PERSON] , [INFO] , повноліття, на користування квартирою, що на праві власності належить відповідачеві [PERSON] , зобов`язати останнього не чинити перешкод у користуванні квартирою. Представник позивача - адвокат Берус Н.В. (діє на підставі ордеру від 14.09.2020р. і договору від 14.09.2020р. - а.с. 34а - 34б) 18.01.2020р. і 02.03.2021р. надала до суду заяви, в яких просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував, на фіксуванні судового процесу технічними засобами не наполягала, також надала квитанція про сплату за послуги адвоката (а.с. 73-75, 99). Відповідач - [PERSON] в судові засідання, призначені на 21.10.2020р., 20.11.2020р., 18.01.2021р. і на 02.03.2021р. не з`явився, про дату, час та місце слухання повідомлявся шляхом направлення судових повісток на адресу його реєстрації. Судова повістка на 21.102020р. отримана (а.с. 14). Конверти із іншими судовими повістками повернуті до суду з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 60-61, 76-77, 100). Отже, належним чином повідомлений про розгляд справи судом, відповідач в судові засідання повторно не з`явилась, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, а також не скористався правом надання заперечень проти позову. Представник третьої особи в судові засідання, не з`явився, про дату, час та місце слухання повідомлявся шляхом направлення судових повісток на адресу його реєстрації (а.с. 45, 59), заяв про відкладення розгляду справи про розгляду справи без його участі не надав. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що відповідач, виходячи з положень ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, згідно зі ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між позивачкою [PERSON] і відповідачем [PERSON] 08.09.2012р. зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 8). Від цього шлюбу народилась донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 9). З 29.11.2013р. позивачка зареєстрована у квартирі (а.с. 7 зв.бік). Як видно із довідки про склад сім`ї станом на 20.07.2020р. зареєстрованими у квартирі за адресою: [ADDRESS] , значиться сторони - [PERSON] і [PERSON] та їх донька - [PERSON] , [INFO] (а.с. 73). Як вказує позивачка, у вересні 2012 року вона вселилася до квартири як дружина відповідача, з того часу постійно проживала. Донька [PERSON] була зареєстрована у квартирі після народження і вони досі проживають у квартирі, яка є їх єдиним житлом. Іншого житла позивачка не має, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 17.08.2020р. (а.с. 22). Квартира за адресою [ADDRESS] , загальною площею 55,8 кв.м., житловою площею 31.2 кв.м. належить відповідачеві [PERSON] , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 19.08.2011р., набута ним у спадщину на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 15.06.2011р. (а.с. 19). Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 16.11.2016р. у справі № 6-709цс16. Згідно із ч.ч 4, 5 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v. Ukraine») заява № 30856/03). За змістом статті 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Згідно із ч.ч. 2, 3 ЖК Української РСР осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу - дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (надання жилого приміщення в зв`язку з виселенням з службового жилого приміщення). Судом установлено, що позивачка на даний час є членом сім`ї власника, була вселена у квартиру як член сім`ї власника - дружина і зі згоди відповідача (після реєстрації шлюбу) й досі проживає у квартирі, була зареєстрована 29.11.2013р., з реєстрації не занята. А донька відповідача вселена з моменту народження - [INFO] і на її вселення згоди власника не потрібно. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020р. у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначено таке. У частині 1 ст. 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до ч. 1 і 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Отже, з наведеної позиції слідує, що сервітут для колишнього члена сім`ї власника і взагалі для члена сім`ї власника презюмується, якщо він не був припинений, як у даному випадку. З огляду на викладене, не може бути виселений із житла член сім`ї власника без надання йому іншого жилого приміщення в зв`язку з виселенням. Що стосується дитини, то дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч. 2 ст. 3 СК України). Малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Тому відсутні правові підстави визнавати дитину такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки дитина зареєстрована у спірному будинку зі згоди батька (відповідача). До того ж, само по собі непроживання батька дитини у спірній квартирі не є підставою і для зняття з реєстрації у вказаній квартирі його дитини, а право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надасть їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Як вказувала позивачка, вона з донькою мешкають в кімнаті площею 12,0 кв.м., у цієї кімнаті знаходиться ліжко, шафа та інші речі доньки та її речі. Друга кімната, площею 19,2 кв.м використовується для проживання відповідача. Такий порядок користування житловими приміщеннями склався після народження доньки. З урахуванням установлених судом обставин, суд, розглядаючи спір у межах позовних вимог, вважає за можливе з метою захисту права позивачки як члена сім`ї власника і дитини як члена сім`ї власника, задовольни вимоги позивачки і встановити сервітут строком до набуття повноліття [PERSON] , 1984 року народження, а саме, до [INFO] та малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] , квартирою [ADDRESS] , яка на праві власності належить [PERSON] . Вимоги позивачки про зобов`язання відповідача [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні квартирою не обґрунтовані у позову, оскілки позивачкою не вказано, які конкретно перешкоди у проживанні чинить відповідач і не доведено наявність таких перешкод. Наміри останнього про виселення позивачки з дитиною, про які він повідомляє позивачці, не є перешкодами у проживанні, вони не створюють для позивачки і дитини фактичних перешкоди для проживання у квартирі. З урахуванням викладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення оплати за отримання правничої допомоги з відповідача на користь позивача у розмірі 1500,00 грн. (а.с. 74), суд дійшов такого висновку. Частина 3 ст. 137 ЦПК передбачає, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В такому описі слід зазначати перелік конкретних послуг та вартість кожної послуги, або, в разі погодинної тарифікації послуг адвоката - кількість годин, витрачених на надання кожної послуги. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 141 ЦПК). Більш широкого переліку документів, що підтверджують розмір витрат кодекс не містить, однак з даного приводу є чимало правових висновків Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20.09.2018р. суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. За змістом норм ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. При цьому згідно зі статтею 30 згаданого Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Сума заявлених позивачем до відшкодування відповідачем судових витрат на правничу допомогу адвоката співмірна із складністю справи, кваліфікацією і досвідом адвоката, узгоджується з умовами укладеного між адвокатом (адвокатським об`єднанням) та клієнтом договором про надання правничої допомоги № 10 від 14.09.2020р., попереднім (орієнтованим) розрахунком витрт, розрахунком вартості винагороди адвоката на суму 5 300,00 грн. (а.с. 39 - 41). Сам факт надання правової допомоги адвокатом та отримання її клієнтом підтверджується квитанцією на оплату правничої допомоги від 11.01.2021р. на суму 1500,00 грн. з відповідним призначенням платежу «правнича допомога за договором», отримувач - ОА «Правова ініціатива» (а.с. 74). Тому, суд вважає, що позивач позивачка належними доказами довела понесені нею витрати на професійну правничу допомогу адвоката, тому вказана сума підлягає до стягнення з відповідача. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати на правничу допомогу відлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: у сумі 750,00 грн. (1500,00 грн. /2), оскільки задоволена одна немайнова вимога позову. В силу ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1 051,00 грн. (1681,60 грн. (судовий збір за дві немайнові вимоги) + 420,40 грн. (судовий збір за забезпечення позову) + 2102,00/2) (а.с. 1, 52). На підставі викладеного,

Outcome: partial