Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

21.03.2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу і поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що з вересня 2000 року він перебуває в шлюбі з відповідачкою. За твердженням позивача, спільне життя з відповідачкою не склалося через відсутність спільних інтересів між ними окрім дитини. Через це з квітня 2012 року їх родина фактично розпалася і вони проживають окремо. Крім того, позивач зазначив, що 27.07.2006 року за сумісним рішенням з відповідачкою та за спільні кошти вони за 30000 грн. придбали квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. З огляду на це, окрім розірвання шлюбу, позивач також просив здійснити поділ вище зазначеної квартири визнавши, за ним право власності на 1/2 частки у спірній квартирі. Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися. При цьому представник позивача подав письмову заяву про підтримання позову, в якій клопотав про розгляд справи за його відсутності. Відповідачка позовні вимоги визнала частково і одночасно подала письмові заперечення на позов. Так, в своїх поясненнях даних в судовому засіданні, а також в запереченнях відповідачка зазначила, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнає і також просить розірвати її шлюб з позивачем. Що стосується вимог позивача про поділ квартири, то в цій частині відповідачка позов не визнала. При цьому вона зазначила, що спірна квартира була придбана нею на кошти, які були отримані в кредит в установі банку її матір'ю [PERSON], а після цього подаровані останньою їй. Позивач же, за твердженням відповідачки, коштів на придбання квартири та погашення в подальшому кредиту не надавав. Тому відповідачка просила визнати право власності на всю спірну квартиру за нею. Заслухавши в судовому засіданні пояснення присутніх сторін та їх представників, допитавши свідка та дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного. 23.09.2000 року сторони уклали шлюб, від якого мають дочку [PERSON], [INFO]. (а.с. 10, 11) Через розбіжності у поглядах на характер сімейних стосунків і життя в цілому сторони шлюбні стосунки припинили у квітні 2012 року. З цього часу вони проживають роздільно і спільне господарство ними не ведеться. Примирення та поновлення сімейних стосунків між сторонами не можливе, а подальше збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам та інтересам малолітньої дитини. Спору про місце проживання дитини між сторонами немає. У зв'язку з викладеним та на підставі ст. ст. 110, 112 СК України позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню і шлюб між сторонами належить розірвати. Судом також встановлено, що в період перебування в шлюбі з позивачем згідно договору купівлі-продажу від 27.07.2006 року відповідачка за 30000 грн. придбала у [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Проаналізувавши встановлені по справі обставини і визначені відповідно до них правовідносини суд виходить з такого. Так ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. При цьому вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін. Ст. 70 ч. 1 СК України визначає, що у разі поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При розгляді позову суд встановив, що сторони хоча і зареєстровані за однією адресою (а.с. 9), фактично проживають окремо. При цьому дитина проживає разом із відповідачкою. З огляду на цю обставину суд виходить із засад ст. 70 ч. 3 СК України, відповідно до якої за рішенням суду частка майна дружини може бути збільшена, якщо з нею, проживає дитина. Враховуючи викладене суд вважає необхідним визнати за позивачем право власності на 1/3 частки у спірній квартирі, а за відповідачкою, відповідно, право власності на 2/3 частки у спірній квартирі. Що стосується доводів відповідачки, про придбання спірної квартири на кошти подаровані їй її матір'ю [PERSON], то суд не бере їх до уваги з таких підстав. Так, виходячи з вимог ст.ст. 208, 719 ЦК України такий договір (дарування) мав укладатися в письмовій формі. Відтак, згідно ст. 218 ч. 1 ЦК України на підтвердження доводів відповідачки не можуть бути взяті до уваги показання свідка [PERSON] в цій частині. До того ж цей свідок підтвердила, що певну участь у фінансуванні витрат на придбання спірної квартири брала матір позивача, але розмір цих сум на даний час вона визначити не може. Таким чином посилання відповідачки при вирішенні спору на ст. 57 ч. 3 СК України є необґрунтованим. З огляду на викладене позов в частині поділу спільного майна подружжя підлягає частковому задоволенню. Судові витрати слід розподілити між сторонами пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial