Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

21 вересня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з вказаною заявою. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 09 вересня 2020 року заявнику було встановлено першу групу інвалідності, підгрупа Б, інвалідність армії. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок воєнних дій громадянської та Другої світової воєн або стали особами з інвалідністю із зазначених причин у неповнолітньому віці у воєнні та повоєнні роки. Детально проаналізувавши свої спогади з дитинства та пройшовши ряд медичних обстежень, у заявника є всі підстави вважати, що під час Другої світової війни їм було отримано ряд поранень (поранення голови, правої руки та правої ноги), що в поєднанні з пережитими негативними впливами в ранньому віці (постійне голодування, хронічний стрес у зв`язку із жорстоким поводженням під час окупації), призвели до низки тяжких захворювань, в результаті яких їм було отримано інвалідність. З приводу отримання документів, що підтверджували б отримання їм поранень під час Другої світової війни, заявник звернувся до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації за місцем, станом на листопад 2020 року, свого проживання. Проте, Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація усно повідомила заявнику, що вказана документація у них не зберігається та направила відповідні запити до Комунального некомерційного підприємства Козелецької районної ради «Козелецька центральна районна лікарня» та Комунального некомерційного підприємства Козелецької районної ради «Козелецький районний центр первинної медико-санітарної допомоги». За інформацією Козелецької центральної районної лікарні та Козелецького районного центру первинної медико-санітарної допомоги, медична документація щодо стану здоров`я заявника не збереглася у зв`язку із чим, останній змушений звернутися до суду із заявою про встановлення юридичного факту отримання поранень у період Другої світової війни. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] просив встановити факт отримання останнім поранень у період Другої світової війни. [PERSON] в судовому засіданні свої вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, пояснивши, що порання отримав перебуваючи у фашистській тюрмі та під час бомбардування партизанських загонів. Події мали місце у 1942-1943 роках. На той час йому було 2-3 роки. Представники заінтересованих осіб до суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, причин неявки суду не повідомили, письмових пояснень на заяву про встановлення факту до суду не подали. Суд, заслухавши пояснення заявника, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України регламентовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають справи в порядку позовного (загального або спрощеного), наказного та окремого провадження. Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи (ч. 1 ст. 294 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи зокрема про встановлення факту каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Зі змісту зазначених норм права, а також роз`яснень, наданих судам у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» випливає, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки, і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. Відповідно п. 4 ст. 7 Закону України про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» інвалідами війни є особи, які стали інвалідами внаслідок поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних у районах бонових дій у період Великої Вітчизняної війни та від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння у повоєнний період, а також під час виконання робіт, пов`язаних з розмінуванням боєприпасів часів Великої Вітчизняної війни незалежно від часу їх виконання. Відповідно п. 15 Положення про порядок, умови й критерії встановлення інвалідності, затвердженого Постановою КМУ № 1371 від 03.12.2009 року інвалідність, що наступила в осіб до 18-літнього віку в наслідок поранення (контузії, травми, каліцтва) пов`язаного з бойовими діями в період ВВВ або їхніми наслідками, установлюється відповідно до документів, які підтверджують факт поранення або захворювання або за рішенням суду. Відповідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 № 5, для встановлення факту необхідна наявність певних умов, серед яких: встановлений факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документів, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану, тощо). [PERSON] звернувся до суду в порядку окремого провадження з метою встановлення факту, що має юридичне значення, у порядку, передбаченому ст. 315 ЦПК України. Проте, заявником не вказана мета встановлення вищевказаного факту. Судовим розглядом встановлено, що 09 вересня 2020 року заявнику було встановлено першу групу інвалідності, підгрупа Б, інвалідність армії, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № [NUMBER] серії [NUMBER] . Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок воєнних дій громадянської та Другої світової воєн або стали особами з інвалідністю із зазначених причин у неповнолітньому віці у воєнні та повоєнні роки. З приводу отримання документів, що підтверджували б отримання їм поранень під час Другої світової війни, заявник звертався до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації. Проте, Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація усно повідомила заявнику, що вказана документація у них не зберігається та направила відповідні запити до Комунального некомерційного підприємства Козелецької районної ради «Козелецька центральна районна лікарня» та Комунального некомерційного підприємства Козелецької районної ради «Козелецький районний центр первинної медико-санітарної допомоги». Листом за вих. № 1613 від 26 листопада 2020 року директор Комунального некомерційного підприємства Козелецької районної ради «Козелецька центральна районна лікарня» Приліпко В.В. надав відповідь щодо гр. [PERSON] , [INFO] , мешканця с. Гламазди, Козелецького району Чернігівської області. Відповідно до якої, вони не можуть надати зазначені довідки, а саме: медичні довідки гр. [PERSON] , який з 1944 по 1957 роки проживав на [ADDRESS] , щодо його захворювань, пошкоджень та поранень, пов`язаних з його перебуванням в гестапівській тюрмі та внаслідок переслідувань, так як вийшов термін їх зберігання в медичному архіві лікарні. Листом за вих. № 510 від 26 листопада 2020 року головний лікар Комунального некомерційного підприємства Козелецької районної ради «Козелецький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Кондратьєва І., повідомила наступне. Комунальне некомерційне підприємство Козелецької районної ради «Козелецький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» є правонаступником всіх прав та обов`язків Комунального закладу Козелецької районної ради «Козелецький районний центр первинної медико-санітарної допомоги», що створений рішенням тринадцятої сесії шостого скликання Козелецької районної ради від 21.06.2013 року. В архівних матеріалах містяться лише медичні та інші документи починаючи з 2013 року. Тому медична документація щодо стану здоров`я гр. [PERSON] , [INFO] , що проживав з 1944 по 1957 роки в с. Гламазди, Козелецького району Чернігівської області, а саме дані щодо стаціонарного або амбулаторного лікування, результати рентгенологічних інструментальних та лабораторних досліджень у архівних матеріалах відсутні. Відповідно до довідки за вих. № 1/49 від 31 січня 2019 року виданої виконкомом Козелецької селищної ради Козелецького району Чернігівської області гр. [PERSON] , 1940 року народження, уродженцю с. Гламазди Козелецького району Чернігівської області, який мешкає в [ADDRESS] про те, що в 1943 році німцями було спалено подвір`я батька [PERSON] , розстріляно німцями в 1941 році в с. Гламазди Козелецького району, мати [PERSON] дійсно була ув`язнена з малолітнім сином [PERSON] гестапівцями в гестапівську тюрму де застосовувались до ув`язнених насильницькі дії, виняткової жорстокості включаючи катування і вбивства. В 1943 році була розстріляна гестапівцями разом з 365 громадянами Козелецького району в смт Козелець на участку «Спаської церкви». Підстава: Архівні дані - списки розстріляних громадян села Гламазди на участку в смт Козелець «Спаської церкви» в 1941-1943 роках складені виконкомом Берлозівської сільської ради і затверджені Козелецьким райвійськкоматом. Відповідно до висновку експертного дослідження № 043-840- 2019 від 22 вересня 2020 року, у [PERSON] встановлено наявність рубців білуватого кольору на волосистій частині лобної ділянки по центру (дугоподібної форми - 2,5x0,3 см), в тім`яній ділянці зліва (хвилястої форми - 1,0x0,1 см), в тім`яно - потиличній ділянці справа (лінійної форми - 1,4x0,1 см), на тильній поверхні правої кисті в проекції зап`ястку з переходом в ділянку 4-го міжпальцьового проміжку (вертикально, хвилястої форми - 11,0x0,2см), на долонній поверхні правої кисті в проекції середньої третини 2-5 п`ясних кісток (горизонтально, лінійної форми - 9,0x0,2см). Описані рубці, на підставі висновку судово-медичного експерту, є результатом загоєння ран, які за давністю можуть відповідати терміну більш 1,5 років на момент судово-медичного обстеження, не виключається у вказаний строк, тобто в період з 1942 - 1943 років. Як виходить із змісту консультативного висновку Кафедри дитячих і підліткових захворювань Національної медичної академії післядипломної освіти імені П.Л. Шупика, низка захворювань [PERSON] (дисциркуляторна енцефалопатія, вестибулопатія, хронічна сенсо - невральна приглуховатість, прогресуюча м`язова дистрофія з порушенням функції ходи, дифузний пневмосклероз, емфізема легень, легенева недостатність II ступеню, хронічна серцева недостатність III ступеню) може бути викликана негативними впливами в ранньому віці (постійним голодуванням, хронічним стресом, жорстоким поводженням, травмами внаслідок бомбардувань та відсутністю батьківської опіки з 2 - річного віку). Як стверджує у своїй заяві [PERSON] на момент розстрілу він перебував у своєї матері на руках, проте куля в нього не влучила так як він опинився під тілом матері. Саме там його знайшла та врятувала тітка - [PERSON] , у якої він перебував на утриманні. Вже у старшому віці тітка розповідала, що на момент коли вона його знайшла то в нього на тілі вже був шрам на правій руці в результаті поранення штиком рушниці під час перебування в гестапівській в`язниці. В подальшому, під час перебування в партизанському загоні, декілька разів потрапляли під артилерійські обстріли та бомбардування, в результаті чого він також отримавпоранення правої ноги та голови. Разом з тим, суд звертає увагу, що частиною третьою статті 12 та частиною першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 81 ЦПК України). Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заявником не доведено факт отримання поранень у період Другої світової війни. Докази, які надані [PERSON] на підтвердження своїх доводів, містять лише припущення щодо подій, описаних у заяві, а тому є недостатніми для підтвердження факту, про встановлення якого просить заявник. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне відмовити у заяві [PERSON] про встановлення юридичного факту отримання поранень у період Другої світової війни. Судові витрати віднести за рахунок держави, оскільки заявник звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.3 ст.175 ЗУ «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: dismissed