Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

20.06.2012 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом, який у подальшому уточнили, і, посилаючись на ст.ст. 21,22, 41, 47 Конституції України, Закону України «Про власність», ст.ст.4,6, 48, 114, 229 ЦК України в редакції 1963 року, просили: - визнати недійсним договір купівлі-продажу від 17.10.2002 року, укладений між закритим акціонерним товариством (далі ЗАТ) «Трест 86» та [PERSON], за умовами якого [PERSON] купив у ЗАТ «Трест-86» нежитлові приміщенні підвалу та приміщення першого і другого поверхів будинку літ. «А», розташованих по вул.Височиненко 3 в місті Харкові; - зняти з реєстрації у БТІ м. Харкова право власності на нежитлові будівлі льоху та приміщення першого та другого поверхів в буд. літ «А» за [PERSON], зареєстровані відповідно до договору купівлі-продажу від 17.10.2002 року. Обґрунтовуючи вимоги, позивачі посилались на те, що договір купівлі-продажу від 17.10.2002 року, укладений між ЗАТ ТРЕСТ №86 та [PERSON], укладений з порушенням вимог закону, оскільки: будинок №3 по вул.Височиненко в м.Харкові до початку приватизації житлового фонду у 1993 році було зареєстроване в Харківській міські раді (далі ХМР) у якості гуртожитку, рішення про зміну його статусу виконавчим комітетом міської ради не приймалося; статтею 15 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» було заборонено створення колективних підприємств, господарських товариств (крім АО) в процесі приватизації державних підприємств; угода була здійснена без зазначення житлового фонду і невизначено обсяг приміщень гуртожитку, які увійшли в уставний фонд товариства, які включені в склад цілісного майнового комплексу а які ні; Крім того, вказували позивачі, в угоді мається посилання на акт приймання передачі державного майна від 31.10.2002 року, як на правовстановлюючий документ, хоча сама угода посвідчена 17.10.2002 року. Разом з тим, право власності виникає з моменту передачі майна, сторонам було розяснено положення ст.128 ЦК України в ред.1963р. і статтею 229 ЦК України (1963р.) передбачався обовязок попередження покупця про права третіх осіб, а невиконання цієї вимоги тягне наслідки у виді розірвання договору. Під час посвідчення угоди нотаріус порушила приписи п.50 Інструкції про нотаріальні дії, не витребувала витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно. В довідці-характеристиці, яка має бути обовязково надаватися нотаріусу для посвідчення такої угоди, міститься інформація про наявність третіх осіб та їх прав. Під час укладення ос пореної угоди були порушені права жителів гуртожитку, які на законних підставах набули право проживання в своїх кімнатах, однак відповідач порушує права мешканців гуртожитку, житлові приміщення використовує не за призначенням, на другому поверсі, де знаходяться житлові приміщення, відкрив виробничі цехи, порушує протипожежні та санітарні норми. Крім того, вказують позивачі, внаслідок укладення оспореної ними угоди порушено права власника кімнати №1 позивач [PERSON], який на підставі договору купівлі-продажу від 17.03.2000 року придбав вказане житлове приміщення, зареєстрував це право в БТІ, проте був позбавлений передбаченого ст.114 ЦК України (1963р.) права першої черги на купівлю майна. Справа знаходилась в провадженні суду тривалий час, розгляд справи неодноразово відкладався за заявами сторін та їх представників, з інших причин, провадження зупинялося у звязку зі смертю позивача [PERSON] та залученням до справи у якості правонаступника його неповнолітнього сина [PERSON], який прийняв спадщину. (т.1 а.с.205). Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2015 року у задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] (правонаступника [PERSON]Г.), [PERSON], [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON], [PERSON] (правонаступник [PERSON]Г.), [PERSON], [PERSON] просять скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вважають рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також невідповідності висновків суду обставинам справи. В обґрунтування апеляційної скарги апелянти зазначають, що суд першої інстанції залиши поза увагою пояснення позивачів про те, що їх права, як користувачів та власників квартир порушуються. Відповідач поряд з їхніми житловими приміщеннями розмістив промислові цеха, в яких цілодобово працюють люди та виготовляється різна промислова продукція. Така робота проводиться с порушенням усіх існуючих санітарних, протипожежних норм та правил. Крім того, при винесенні рішення суд вказав, що позивачами при розгляді справи не було заявлено клопотання про поновлення строків позовної давності. Так, письмово не заявлялось таке клопотання, бо вони вважали достатнім їх усне посилання в судовому засіданні на те, що копію спірного договору купівлі-продажу вони отримали лише у лютому 2012 року, при підготовці позовної заяви до суду. До цього часу, отримати копію договору вони не мали можливості, так як не приймали участь в укладанні спірного договору. Саме з лютого 2012 року починається перебіг строків позовної давності відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України. Посилання відповідача на те, що позивачі приймали участь у інших судових розглядах, не надає права обґрунтовано стверджувати про наявність у них копії спірного договору. В суді апеляційної інстанції позивачі підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві та апеляційній скарзі. Перевіривши законність і обґрунтованість в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав. Судом встановлено, а сторони не заперечують, що за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], 17.10.2002 року ЗАТ «Трест №86» продав, а громадянин [PERSON] купив за 75000 грн. нежитлові приміщення підвалу № 1-У111, У111б, Х-Х11 загальною площею 212,4 м.кв., приміщення першого та другого поверхів загальною площею 1188,7 м.кв. ( у т.ч. житловою площею 370,2 кв.м.) в будівлі літ «А-2», загальною площею 1301,1 м.кв., які розташовані за адресою: м.Харків, вулиця Височиненко, буд.№3. Згідно акту прийому-передачі будівлі від 31 жовтня 2002 року «продавець» у особі ЗАТ «Трест №86» передав, а «покупець» у особі [PERSON] прийняв будівлю, розташовану по вул.Височиненко 3 м.Харкова відповідно до Договору купівлі-продажу ВАВ №386528 від 1ё7.10.2002 року, площею 1401,1 м.кв., в тому числі 370,2 м.кв. житлової площі з мешканцями. Також судом встановлено, що [PERSON] (правонаступником якого є [PERSON]С.), згідно умов договору купівлі-продажу, укладеного 17.03.2000 року з [PERSON], [PERSON] і [PERSON] набув права власності на квартиру №1 у будинку готельного типу, який знаходиться по вул.Височиненка 3 в м.Харкові. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що інші позивачі не надали доказів володіння житлом у спірній будівлі по вул.Височиненко 3 в м.Харкові, а також що позивачі не довели наявності передбачених ч.ч.1-3, 5-6, ст.203 ЦК України обставин, які є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 17.10.2002 року між ЗАТ «Трест №86». Крім того, суд, обґрунтовуючи рішення про відмову у задоволенні позову, послався на ст.ст.257, 261, 267 ЦК України, та визнав наявність підстав для задоволення заяви представника відповідача [PERSON] про застосування позовної давності, вказуючи, що позивачам було відомо існування договору купівлі-продажу від 17.10.2002 року, оскільки вони багато років приймають участь у судових справах, звернулися з позовом майже через 10 років після укладення спірного договору. Однак з таким рішенням колегія суддів погодитися не може у звязку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, а також порушенням норм матеріального і процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Крім того, відповідно до вимог ст.215 ЦПК України та розяснень, зазначених в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50; далі - Конвенція). В оскарженому позивачами рішенні суду першої інстанції відсутні вмотивовані судом висновки щодо доводів сторін, судом не зазначено мотиви, з яких він одні докази прийняв, а інші відхилив. Крім того, з рішення суду вбачається, що в основу висновку про відмову у задоволенні позову суд послався на дві взаємовиключні підстави, відмовляючи і з підстав недоведеності порушення прав позивачів, і з підстав пропуску строку позовної давності. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На цю обставину також звернуто увагу суді в п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», де вказано, що суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин норми ст.ст.203, 215 ЦК України (2003р.), не звернувши увагу, що позивачі оспорюють правомірність договору купівлі-продажу від 17.10.2002 року, тобто в той час, коли ці відносини регулювалися ЦК України в редакції 1963 року. Поза увагою суду при ухваленні рішення залишилась та обставина, що в позовній заяві ставилися вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу з огляду на вимоги ст.ст.4, 6, 48, 114, 229 ЦК України в редакції 1963 року, а також ст.ст.21,22,41,47 Конституції України. /гарантії незмінності конституційних прав і свобод, гарантій непорушність прав приватної власності, права на житло/. Судом залишені поза увагою позовні вимоги [PERSON] в тій частині, що він у передбаченому законом порядку, згідно посвідченого нотаріусом договору купівлі-продажу квартири від 17.03.2000 року, тобто до укладення оспореного позивачами договору купівлі-продажу, набув право власності на житлове приміщення в будинку №3 по вул..Височиненка в м.Харкові, яке через два з половиною роки разом з іншими приміщеннями та мешканцями ЗАТ «Трест №86» продав громадянину [PERSON] Зазначені порушення норм матеріального і процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового про відмову у задоволенні позову з інших підстав. Приймаючи рішення нове рішення, суд апеляційної інстанції виходить з того, що позивачі, які, згідно вимог ст.ст.3, 32,33 ЦПК України та частини 2 ст.16 ЦК України, самостійно обирають спосіб захисту і самостійно визначають коло осіб (відповідачів), діями яких порушуються їх права і свободи, предявили позов не до всіх осіб, які, виходячи зі змісту їх позовних вимог, порушили їх права. Так, позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу 17.10.2002 року та зняття з реєстрації в БТІ м.Харкова права власності [PERSON] на нежитлові та житлові приміщення, придбані за цим договором, позивачі предявили лише до [PERSON], хоча в укладенні цієї угоди, крім [PERSON], приймав участь ЗАТ «Трест №86», а питання реєстрації набуття права власності на спірні приміщення взагалі не входять до компетенції фізичної особи [PERSON] Не можна вирішувати питання про права та обовязки осіб, які навіть не залучені до справи. Нормами діючого ЦПК України не передбачено можливість залучення до справи нових осіб у якості співвідповідачів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції. Викладені в апеляційній скарзі доводи не свідчать про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Разом з тим, таке вирішення даної справи не є перешкодою, згідно вимог ст.3 ЦПК України, для звернення цих осіб до суду за захистом своїх порушених прав, свобод чи інтересів у порядку, встановленому цим Кодексом.

Outcome: partial