Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

20 листопада 2015 року позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 14 вересня 2013 року між нею та відповідачем Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони дітей не мають. З 22.02.2015 року з відповідачем спільно не проживає, шлюбних відносин з ним не підтримує оскільки не знаходить взаєморозуміння у сімейних відносинах, вона не має бажання на подальше проживання з відповідачем та вважає, що примирення між ними є неможливим. Сторони у судове засідання не з'явились. Позивач надала суду заяву, в якій просила справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-сайті Троїцького районного суду Луганської області (на 02.12.2015 року, на 14.12.2015 року, на 11.02.2015 року), телефонограмами, а також шляхом розміщення оголошення в газеті «Урядовий кур'єр». Причини неявки суду не повідомив. Дослідивши та проаналізувавши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст.110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Судом встановлено, що 14 вересня 2013 року між позивачем та відповідачем Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №647, відповідно до Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER]. Від шлюбу сторони дітей не мають. Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що сторони не знаходять взаєморозуміння у сімейних відносинах, мають різні погляди на виконання подружніх обов'язків та реалізацію подружніх прав, різні характери. З 22.02.2015 року сторони спільно не проживають, шлюбних відносин не підтримують. Позивач зазначає, що її рішення про розірвання шлюбу є зваженим та остаточним, оскільки вона не бажає зберігати шлюб, примирення та подальше проживання з відповідачем неможливе. Відповідно до ст.109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно зі ст..112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд, з'ясувавши причини розірвання шлюбу, фактичні взаємовідносини подружжя вважає, що збереження шлюбу в подальшому суперечить інтересам сторін, а тому шлюб має бути розірваний. Спір щодо спільного майна подружжя в рамках цієї справи заявлений не був. Відповідно до ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При подачі позовної заяви до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 487 гривень 20 копійок, що підтверджується квитанцією №786 від 16.11.2015 року (а.с.1), а також понесені витрати на правову допомогу у вигляді складання позовної заяви про розірвання шлюбу у сумі 300,00 гривень, що підтверджується Актом №10/01 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 10.11.2015 року (а.с.9). Тобто сплачена позивачем сума судового збору у сумі 487 гривень 20 копійок підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до вимог вищезазначеної статті. Згідно з п.47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Відповідно до статті 2 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала таку правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Виходячи з наведеного вище, сплачені позивачем витрати на правову допомогу у сумі 300,00 гривень підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст.104,105, 110, 112, 114 СК України, Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», Постанови ПВССУ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»,

Outcome: approved