Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

20 січня 2016 року до суду надійшла вказана позовна заява. В позовній заяві позивач просить: визнати кредитний договір №700004850 від 21.03.2008 року, укладений між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON], удаваним правочином та визнати, що відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, укладеного в національній валюті України - гривні; зобов'язати відповідача перерахувати розмір боргових зобов'язань за кредитним договором №700004850 від 21.03.2008 року у гривні за курсом НБУ, встановленим на момент укладання кредитного договору. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 21.03.2008 року між нею та ЗАТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого є відповідач) було укладено Кредитний договір №700004850, за яким позивачу було надано кредит в розмірі 64 010,28 доларів США на споживчі цілі, а саме на придбання транспортного засобу, зі сплатою 12,99 % річних за користування кредитом. Позивач зазначає, що спірний договір сторони уклали валютний проте вони мали на увазі укласти кредитний договір у національній валюті, тому спірний договір є удаваним в частині визначення валюти кредиту і до правовідносин сторін підлягає застосуванню законодавство України про надання кредиту в національній валюті України - гривні. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки позивач виявила бажання отримати кредит в іноземній валюті. Крім того, представник заявив про застосування строків позовної давності. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши думку представника позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.03.2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого є відповідач) та [PERSON] був укладений Кредитний договір №700004850. За умовами Договору Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 64 010,28 доларів США, строком користування до 22.03.2015 року зі сплатою 12,99 % річних (п. 2.1., 2.2., 2.3. Договору). В заяві на отримання кредиту [PERSON] зазначила про можливість отримання кредиту в доларах США. Умовами Кредитного договору передбачено порядок надання кредиту, а саме: кредит надається однією сумою в безготівковій формі, шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника. У разі надання кредиту в іноземній валюті - доларах США, Позичальник здійснює продаж іноземної валюти, отриманої як кредитні кошти за договором, за безготівковим курсом, встановленим Банком на день здійснення валютообмінної операції та одразу зараховує отриману в результаті такої операції суму в національній валюті України на поточний рахунок. Позичальник доручає Банку перерахувати кошти (в тому числі виручені від продажу валюти) з поточного рахунку позичальника за реквізитами продавця автомобіля в сумі 297 028,00 грн. та 22 991,39 грн. на рахунок Страховика. За заявою [PERSON] було відкрито поточний рахунок в доларах США та гривні. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України). Стаття 235 ЦК України визначає, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили (ч.1). Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ч.2). Постанова Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» в пункті 25 роз'яснила, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Отже, судом під час розгляду справи встановлено, що між сторонами укладено саме кредитний договір, який не є удаваним правочином, оскільки між сторонами виникли права та обов'язки, які виникають саме з кредитного договору, а валюта кредиту чітко визначена бажанням позичальника, тому позовні вимоги не можуть бути задоволені. Так як судом не встановлено, що спірний правочин є удаваним, тому суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed