Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

20.06.2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна. В позовній заяві зазначає, що 16.08.1978 року відділом реєстрації актів цивільного стану Віньковецького районного управління юстиції Хмельницької області зареєстровано шлюб між сторонами. За час сумісного проживання та за рахунок спільних коштів сторони придбали у власність житловий будинок з прибудовами [ADDRESS], право власності на який оформлене за відповідачем, що підтверджується договором купівлі-продажу від 14.02.1980р., посвідченим секретарем Новопетрівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області за реєстровим №23. Посилаючись на викладене, а також на те, що сторони не можуть поділити вказане майно добровільно, позивач просила провести поділ спірного майна між нею та відповідачем, виходячи з рівності часток подружжя. Ухвалою суду від 13.07.2018 року було відкрито провадження по вказаній справі, призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. В підготовче судове засідання позивач не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач у підготовче судове засідання не зявився, надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить розглядати справу у його відсутність, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України,за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки позивач та представник відповідача не зявилися до зали судового засідання. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з підстав, передбаченихст. 206 ЦПК України, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Так, судом встановлено, що 16.08.1978 року відділом реєстрації актів цивільного стану Віньковецького районного управління юстиції Хмельницької області зареєстровано шлюб між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 02.11.1989 року шлюб між сторонами було розірвано, проте свідоцтво про розірвання шлюбу жодним з подружжя не отримано, у звязку із чим позивачу 31.03.2009 р. видане свідоцтво про шлюб повторно (серія [NUMBER]). В період шлюбу та за рахунок спільних коштів, що визнано відповідачем, сторони придбали у власність житловий будинок [ADDRESS]. Відповідно до договору купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку, посвідченого 14.02.1980 року секретарем Новопетрівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області та зареєстрованого за №23, свідоцтва про право особистої приватної власності на житловий будинок від 27.09.1988 р., виданого на підставі рішення виконкому Новоодеської районної ради народних депутатів №157 від 20.09.1988 р., право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за відповідачем. . Наведені обставини свідчать про те, що відповідно до положень ст. 22 КпШС України, який був чинний на момент виникнення права власності відповідача на вказаний будинок, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ст.ст.60-72 СК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.69, ч. 1 ст.71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди - судом. Положення ч. 1 ст. 70 СК України, п. 30 вищевказаної постанови Пленуму вказують на те, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки будь- яких доказів про існування домовленостей між сторонами щодо майна, а також інших обставин для відступлення від засад рівності часток подружжя сторонами не надано, суд вважає, що їх частки у спільному майні є рівними, тому враховуючи наведені обставини, за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частку обумовленого житлового будинку. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в сумі 704,80 грн. З огляду на викладене та враховуючи те, що відповідачем до початку розгляду справи по суті подано заяву про визнання позову, суд вважає за можливе повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, тобто у розмірі 352 грн. 40 коп. З урахуванням повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 50 відсотків від сплаченого позивачем судового збору в сумі 352 грн. 40 коп.

Outcome: approved