Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

21.03.2018 року Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» звернулись до суду з позовом до [PERSON] , яким просили стягнути з відповідача на їх користь 16275,60 грн. вихідної допомоги, виплачено в зв`язку зі звільненням на підставі п. 8.2.10 Колективного договору ДП «АМПУ» та відповідно до наказу №240/0 від 21.04.2017 року та судовий збір в сумі 1762,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 21.04.2007 року звільнений з посади заступника начальника команди служби загальної охорони та режиму загону загальної охорони МФ ДП «АМПУ» по п. 1 ст. 44 КЗпП України на підставі Наказу №240/о від 21.04.2017 року та на виконання вимог ст. 44 КЗпП України позивачем виплачено відповідачу вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку в сумі 8137,80 грн., а також понад суму цієї допомоги відповідачу виплачено матеріальну допомогу у сумі 16275,60 грн. згідно з умовами п. 8.2.10 Колективного договору на 2013-2018 роки, а всього на загальну суму 24413,40 грн. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.12.2017 року позовом [PERSON] до ДП «АМПУ» в особі МФ ДП «АМПУ» було задоволено позовні вимоги та поновлено відповідача на займаній посаді з 21.04.2017 року. Окрім того, стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 42538,50 грн. За такого, у зв`язку із поновлення відповідача на роботі відпали обставини на підставі яких йому було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу. Вказані обставини послужили підставою для їх звернення до суду з зазначеним позовом. В призначене судове засідання представник позивача не з`явився, надав до суду заяву, якою просив проводити судовий розгляд за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач в призначене судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлявся своєчасно, про причини неявки суду не повідомив. У відповідності до положень ст. 280-281 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду по суті, приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно наказу начальника адміністрації Морського порту №240/0 від 21.04.2017 року [PERSON] звільнено з посади заступника начальника команди служби загальної охорони та режиму загону загальної охорони МФ ДП «АМПУ» по п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату. При звільненні [PERSON] на виконання вимог ст. 44 КЗпП України було виплачено вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку 8137,80 грн., а також матеріальну допомогу в розмірі 16275,60 грн. згідно з умовами п. 8.2.10 Колективного договору на 2013-2018 роки. Згідно п. 8.2.10 Колективного договору ДП «АМПУ» на 2013-2018 року, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та в п. 1, 2, 6 ст. 40 КЗпП України, Адміністрація зобов`язується виплачувати працівника адміністрації Миколаївського морського порту вихідну допомогу у розмірі трьох середньомісячних заробітків. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.12.2017 року по справі №487/2756/17 за позовом [PERSON] до ДП «АМПУ» в особі МФ ДП «АМПУ» було поновлено [PERSON] на займану посаду з 21.04.2017 року та стягнуто з ДП «АМПУ» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 42538,50 грн. та судові витрати в сумі 1280,00 грн. Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 14.02.2018 року рішення Заводського районного суд м. Миколаєва від 14.12.2017 року по справі №487/2756/17 було залишено без змін. Наказом начальника адміністрації Морського порту №85/о від 21.02.2018 року відповідача було поновлено на займаній посаді. Згідно до Наказу начальника адміністрації Морського порту №101/о від 28.02.2018 року відповідача було звільнено з займаної ним посади по п. 1ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін. Позивач в своїй позовній заяві посилається на те, що у зв`язку з поновленням на роботі [PERSON] ., відпала підстава, на якій йому було виплачено грошову допомогу, визначену колективним договором (п. 8.2.10) в сумі 16275,60 грн. За такого, зазначили, що вважають, що дані кошти зберігаються у відповідача без достатньої правової підстави та до теперішнього часу вказані кошти не повернуті позивачу. Згідно з ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ч. 1ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Згідно із ч. 1ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зі змісту цієї норми матеріального права вбачається, що зобов`язання з безпідставного придбання майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; здійснення набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. Водночас стаття 1215 Цивільного кодексу України встановлює випадки, коли отримане набувачем від іншої особи майно, яке зовні могло б бути розцінене як безпідставно набуте, насправді не є таким. Відповідно до вказаної норми закону не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Велика Палата Верховного Суду вважає, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року, справа №753/15556/15-ц). Доказів про набуття відповідачем 16275,60 грн у результаті рахункової помилки позивача матеріали справи не містять, на такі обставини сторони не посилаються. Сам факт оскарження відповідачем у судовому порядку наказу про звільнення з посади згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України не може свідчити про недобросовісність дій особи, оскільки є реалізацією нею конституційного права, передбаченого статтею 55 Конституції України, на захист судом прав і свобод людини і громадянина. Незважаючи на те, що після поновлення [PERSON] на роботі підстава для виплати вихідної допомоги відпала (наказ, на підставі якого було здійснено виплату вихідної допомоги, скасований рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.12.2017 року), в силу вимог статті 1215 ЦК України ці кошти поверненню не підлягають. Оскільки відповідно до статті 44 КЗпП України вихідна допомога виплачується роботодавцем працівникові при припиненні з певних підстав трудового договору, суд вважає, що за своєю правовою природою вихідна допомога є грошовою сумою, яка надається звільнюваній особі як засіб до існування на період пошуку нової роботи. Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позову слід відмовити. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати розподілу не підлягають.

Outcome: dismissed