Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-17 00:00:00

20.06.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. В обґрунтування позову зазначає, що 03.03.2009 року, згідно розписки, передав в борг [PERSON] кошти у розмірі 36 000 дол.США, які той зобов`язався повернути в строк до 03.08.2009 року. У встановлений термін кошти не повернув, у зв`язку з чим за рішенням суду від 21.08.2012 року з нього на користь позивача стягнуто заборгованість в сумі 288 000 грн., що на час звернення до суду складало 36 000 дол.США, та три відсотки річних у розмірі 24 480 грн.. На підставі зазначеного рішення суду 25.12.2012 року був виданий виконавчий лист за яким 05.02.2013 року було відкрите виконавче провадження. Згідно довідки державної виконавчої служби від 13.06.019 року, з відповідача борг утримується щомісячно, шляхом відрахувань з його пенсії та станом на червень 2019 року частково погашений на суму 20 068.77 грн.. Залишок боргу на час звернення до суду складає 292 411.23 грн., що свідчить про прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання. У зв`язку з цим просить стягнути з [PERSON] 103 911.70 втрати від інфляції за прострочення грошового зобов`язання, 31 203.80 три проценти річних від простроченої суми, а всього 135 115.00 грн. та витрати за надання професійної правничої допомоги адвоката у розмірі 3000.00 грн..\~\~ В судове засідання сторони не з`явилися, позивач направив суду письмову заяву, в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу без його участі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] , причину неявки суду не повідомив, про день, місце та час розгляду справи сповіщений вчасно та належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик відповідача в судове засідання, на офіційному веб-сайті судової влади України, в порядку передбаченому ст. 128 ЦПК України та за номером телефону, зазначеним в позовній заяві. Представник третьої особи звернувся з письмовим клопотанням про розгляд справи без участі представника відділу ДВС. У зв`язку з утворення міжрегіональних органів Міністерства юстиції України та виведенням Южноукраїнського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області зі складу головних територіальних управлінь юстиції та введенням його до складу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), вважати правильним найменування третьої особи у справі - Южноукраїнський міський відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції\~ (м. Одеса). На підставі ч. 2\~ ст. 247 ЦПК України, у зв`язку неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно\~ ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що відповідач про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав, позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, про що зазначила в заяві. На думку суду у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, а тому суд вважає за можливе ухвалити у справі заочне рішення, відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, за наявними письмовими доказами. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21.09.2012 року задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики в сумі 288 000 грн., три відсотка річних за прострочення грошового зобов`язання в розмірі 24 480 грн. (а.с. 10). Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На підставі зазначеного рішення суду 25.12.2012 року Южноукраїнським міським судом Миколаївської області видано виконавчий лист, який звернуто до виконання, у зв`язку з чим 05.02.2013 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції винесена постанова про відкриття виконавчого провадження (а.с. 11, 22). З довідки складеної державним виконавцем Южноукраїнського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області № 4691 від 13.06.2019 року, на користь [PERSON] з січня 2015 року по червень 2019 року перераховано заборгованість в сумі 20 068.77 грн. (а.с. 22-24). Таким чином, відповідач рішення суду про стягнення коштів на користь [PERSON] станом на червень 2019 року добровільно не виконав і борг у розмірі 292 411.23 грн. залишився несплаченим. Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України. боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України в постанові №6-2168цс-15 від 30.03.2016 року, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов`язком для всіх судів, за змістом ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до правової позиції у справі №6-157цс16 від 25.05.2016 р. наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Позивач ставить питання про стягнення з відповідача на його користь втрати від інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 103 911.70 грн. та трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 31 203.80 грн.. Перевіривши розрахунок представлений позивачем, суд приходить до висновку, що стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню втрати від інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 103 911.70 грн. та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 31 203.80 грн., що складає всього 135 115.50 грн., однак позивач просить про стягнення 135 115.00 грн.. Отже, з огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, в межах заявлених позовних вимог в сумі 135 115.00 грн.. У відповідності до ч.1, п.1) ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. На обґрунтування суми витрат правничої допомоги, матеріали справи містять квитанцію адвоката від 20.06.2019 року № 75, з якої вбачається, що оплата послуг адвоката склала 3000 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зважаючи на те, що позивача при зверненні до суду було звільнено від сплати судового збору на підставі п.10) ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved