Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

19 серпня 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому після залишення його ухвалю суду без руху та усунення недоліків, просив усунути перешкоди у користуванні житловою квартирою № 29 в будинку № 21 по кварталу Ленінського комсомолу у м. Лисичанську Луганської області, шляхом позбавлення відповідачів: [PERSON] та [PERSON], права користування цією квартирою (а.с. 36,37,40-42). В обгрунтування позову позивач посилався на те, що він є власником вказаної квартири, та перебував у шлюбі з відповідачем [PERSON], яка разом зі своїм сином відповідачем у справі [PERSON], проживали в його квартирі, але після фактичного припинення подружніх стосунків зі своєю дружиною вона та її син втратили право користування нею, оскільки не проживали у спірній квартирі понад один рік. Позивач вказував, що після припинення у 2010 році подружніх стосунків зі своєю дружиною [PERSON] вона не прожила у спірній квартирі з вересня цього року, а її син відповідач у справі [PERSON] не проживає у спірній квартирі, з серпня 2012 року (а.с. 3). Окрім цього, позивач вказував, що відповідачі забрали свої речі та добровільно покинули його квартиру, його дружина фактично створила сімю з іншим чоловіком, з яким мешкає понад три роки, проте вона та її син залишаються зареєстрованими у спірній квартирі, у звязку з чим він вимушений сплачувати за них комунальні послуги. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із зустрічними позовом (а.с. 72-78), який ухвалою суду від 09 жовтня 2013 було прийнято та обєднано для розгляду в одному провадженні з первісним позовом (а.с. 96). У зустрічному позові позивачі просили: встановити факт спільного проживання однією сімєю без шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 01 січня 2001 року по 08 жовтня 2005 року; визнати житлову квартири [ADDRESS] обєктом права спільної часткової власності та за [PERSON] визнати право власності на 23 частини зазначеної житлової квартири, а також вселити до цієї квартири позивачів за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON] та представник [PERSON] пояснили суду, що вимога про вселення до спірної квартири позивачів за зустрічним позовом висунута ними обома, а ніші вимоги, зокрема, про встановлення факту спільного проживання однією сімєю та визнання права часткової власності на спірну квартиру, предявлені особисто позивачем [PERSON] В обгрунтування зустрічного позову позивачі посилалися на те, що до укладення 08 жовтня 2005 року шлюбу між позивачем за первісним позовом [PERSON] та позивачем за зустрічним позовом [PERSON] вони проживали як чоловік та жінка однією сімєю без укладення шлюбу з січня 2001 року у житловій квартирі [ADDRESS], яку винаймали у її попереднього власника [PERSON], та якому було сплачено завдаток за продаж цієї квартири після її приватизації останнім. Позивачі за зустрічним позовом вказували, що з січня 2001 року відповідач [PERSON] переїхав до цієї квартири та почав проживати разом з ними однією сімю. У позові також зазначалося, що після того як [PERSON] приватизував спірну квартиру позивач за зустрічним позовом [PERSON] разом з відповідачем [PERSON] придбали спірну квартиру, проте договір купівлі-продажу від 20 червня 2003 року було оформлено на імя останнього за взаємною домовленістю між ними, але при цьому він сплатив за неї кошти в розмірі еквівалентному 250 дол. США, а вона сплатила 500 дол. США. Окрім цього, позивачі за зустрічним позовом вказували, що зареєстрували у вказаній квартирі своє місце проживання у серпні 2003 року, тобто раніше за відповідача за зустрічним позовом, який зареєструвався у ній лише у травні 2004 року, тобто через рік після придбання на його імя спірної квартири. Посилаючись на вказані обставини позивачі за зустрічним позовом стверджували, що проживали з відповідачем однією сімєю, вели спільне господарство до укладення між позивачем за зустрічним позовом [PERSON] та відповідачем [PERSON] шлюбу, та при цьому спірну квартиру було придбано частково за особисті кошти позивача за зустрічним позовом [PERSON], які вона отримала від свого колишнього чоловіка від продажу ним приватизованої квартири, а тому вона належіть їй та відповідачу за зустрічним позовом [PERSON] на праві спільної часткової власності виходячи із розміру грошових сум, витрачених ними на її придбання. Крім цього, у зустрічному позові зазначалося, що відповідач за цим позовом у січні 2013 року змінив замки, коли позивачі гостювали у матері позивача [PERSON], іншого житла вони не мають, вимушені проживати у її матері [PERSON] за адресою: м. Лисичанськ, кв. Дружби народів[ADDRESS]. Позивач за первісним позовом та його представник у судовому засіданні підтримали поданий позов, посилаючись на підстави, викладенні в ньому, та проти зустрічного позову заперечували, посилаючись на обставини, зазначенні у наданих суду письмових запереченнях (103-114). В судовому засідання позивач за первісним позовом [PERSON] пояснив, що до травня 2004 року не проживав з відповідачкою [PERSON], оскільки був зареєстрований за іншою адресою. Вказував, що спірну квартиру самостійно вийняв для відповідачки, оскільки з 2000 року зустрічався з нею, але ще перебував у шлюбі зі своєю колишньою дружиною [PERSON], яка була допитана у судовому засідання в якості свідка. Позивач за первісним позовом вказував, що спірну квартиру придбав самостійно за власні кошти, сплатив всі борги за комунальні послуги, які лишилися від попереднього власника. Вказував, що ремонт у спірній квартирі він розпочав у 2004 році, тобто до укладення шлюбу з позивачем за зустрічним позовом [PERSON], та в подальшому проводив ремонт за свої власні кошти, оскілки остання мала невеликий доход, та при цьому пояснив, що основна частина ремонту була проведена до укладення у 2005 році шлюбу з нею, а було завершено ремонт у 2006 році. Крім цього, позивач за первісним позовом [PERSON] пояснив суду, що вони домовилися з відповідачем [PERSON], що її сина від колишнього її чоловіка, вона буде утримувати самостійно, оскільки в нього є свій син від попереднього шлюбу, якого він має утримувати. Вказані обставини також підтвердили у судовому засіданні відповідачі за первісним позовом: [PERSON] та [PERSON] Позивач [PERSON] та його представник вказували, що його дружина [PERSON] покинула спірну квартиру добровільно та вже починаючи з 2011 року не проживала в ній, оскільки подружні стосунки між ними фактично були припиненні. Також пояснили суду, що син його дружини відповідач у справі [PERSON], залишався проживати у спірній квартири з його дозволу, оскільки він знаходився на заробітках в м. Москва, а після розмови з ним той добровільно покинув його квартиру. Між цим, позивач за первісним позовом вказував, що до літа 2012 року просив відповідача [PERSON] оплачувати комунальні послуги за квартирою, оскільки перебував у м. Москва, а в його квартирі лишався жити її син, який не хотів жити разом з нею та чоловіком, з яким вони проживали разом. Відповідач за первісним позовом [PERSON] позивач за зустрічним позовом, та її представник проти первісного позову заперечували, посилаючись на обставини викладені в зустрічному позові. Вказували, що спірна квартира є частковою власністю, оскільки вона її винаймала у попереднього власника на умовах подальшого викупу, та внесла завдаток за неї, розмір якого становить дві третини від ціни, за яку її було придбано її чоловіком відповідачем за зустрічним позовом, до укладення між ними шлюбу. Окрім цього, вказували, що ремонт у спірній квартирі невідємні поліпшення, було проведено за час шлюбу та за рахунок спільних коштів, а тому вона також має право власності на вищевказану квартиру, пропри те, що її було оформлено на імя відповідача за зустрічним позовом. Разом з цим позивач за зустрічним позовом [PERSON] вказувала, що фактично подружні стосунки з її чоловіком [PERSON] були припиненні до розірвання між ними шлюбу, а з січня 2011 року вони не жили як чоловік та дружина, але при цьому заперечувала, що покинула спільну квартиру та проживала в іншому місці. Водночас вона підтвердила суду той факт, що дійсно до літа 2012 року оплачувала комунальні послуги за спірною квартирою, але після того, як її чоловік забрав розрахункові книжки перестала це робити. Разом з цим не змогла суду пояснити, чому проживаючи у спірній квартирі, як вона стверджувала в судовому засіданні, вона не знала де вони зберігаються та не оплачувала потім комунальні послуги. Відповідач за первісним позовом [PERSON] позивач за зустрічним позовом, у судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечував, зустрічний позов підтримав, посилаючись на викладенні в ньому обставини. Разом з цим вказував, що постійно проживав у спірній квартирі з чоловіком його матері [PERSON] як член його сімї, не покидав її добровільно, а був позбавлений доступу до неї після зміни у січні 2013 року замків. Водночас відповідач за первісним позовом [PERSON] підтвердив, що дійсно між його матірю та [PERSON] була домовленість, що останній не буде його утримувати, не купував йому речей, не платив за навчання. Між цим [PERSON] також пояснив, що він ніколи не сплачував комунальні послуги за спірною квартирою, навіть після того, як досяг повнолітнього віку. Свідок зі сторони позивачів за зустрічним позовом [PERSON] (а.с. 175-176) пояснив, що у 2000 році він мав намір продати свою квартиру [ADDRESS], що є предметом даного спору, але вона була не приватизована. До нього приходили [PERSON] як [PERSON], так і [PERSON] з пропозицією продати квартиру. Однак, у грудні 2000 року до нього прийшла [PERSON], з якою було укладено договір на тимчасове проживання у квартирі з подальшим її продажем після приватизації та через місяць він отримав від неї 500 дол. США за вказану квартиру, про що видав їй розписку. Вказував, що дізнався про спір між сторонами нещодавно, коли до нього прийшла [PERSON]. Свідок вказував, що після того, як уклав з нею договір про користування квартирою він приїжджав до квартири, але позивача за первісним позовом [PERSON] не бачив, бачив тільки [PERSON] та її сина, заперечував, що отримав від [PERSON] гроші в сумі 100 дол. США за проживання у цій квартирі. Свідок зі сторони позивача за первісним позовом [PERSON] (а.с. 177-178) пояснив, що у 2004 році на весні він домовився з [PERSON] про ремонт його квартири з переплануванням стін, вказував, що в подальшому за ремонт оплачував кошти [PERSON], але іноді його дружина, бували випадки, що чекали переказу грошей від [PERSON]. Свідок невпевнено вказував, що ремонт розпочався можливо на початку 2005 року, а закінчився у 2006 році, вказував невпевнено, що восени. Окрім цього, пояснив суду, що перед початком ремонту демонтажні роботи були проведенні щодо стін та полів у квартирі, але такі роботи проводив сам [PERSON]. Свідок зі сторони позивача за первісним позовом [PERSON] (а.с. 184-185) показала, що перебувала в шлюбі з [PERSON], який було розірвано у травні 2003 року. При цьому вказувала, що відносини з ним підтримувала до кінця 2004 року поки в грудні цього року ним не було продано батьківську квартиру по кварталу Дружби народів, в якій проживали разом, а отримані гроші було поділено між ними в рівних частках. Свідок пояснила суду, що відповідача за первісним позовом [PERSON] вона вперше побачила на новий рік у 2001 році, між ними виникла сварка з приводу того, що її чоловік проводив новий рік разом з нею. Вказувала, що до 2004 року її чоловік проживав на дві сімї. Пояснила суду, що у 2010 році її колишній чоловік припинив подружні відносини з [PERSON], почав з нею спілкуватися, їздив з їх спільним сином до м. Москви на заробітки, де працювали та проживали разом, вона їх часто проваджала до потягу. Свідок зі сторони позивача за первісним позовом [PERSON] (а.с. 186-187) показала, що вона є сусідкою позивача та відповідачів, з серпня 2010 року постійно проживає в житловому будинку 21 по кварталу Ленінського комсомолу у квартирі, розташованій на другому поверсі у підїзді, в якому на третьому поверсі знаходиться їх квартира. Пояснила суду, що з 2010 року відповідач [PERSON] не проживала у спірній квартирі, оскільки вона її не бачила. Свідок вказувала, що [PERSON] приходила до неї та просила підтвердити, що вона проживала у спірній квартирі, але вона відмовилася це підтверджувати, оскільки цього не було. Водночас свідок пояснила суду, що у квартирі [PERSON] проживав лише її син [PERSON], якого не бачила, що він зявляється у спірну квартири близького року. Свідок вказала, що бачила [PERSON] на вулиці та він їй сказав, що він вже не проживає у спірній квартирі, а живе в іншому місці. Свідок зі сторони позивача за первісним позовом [PERSON] (а.с. 188-189) показав, що з [PERSON] та [PERSON] він познайомився на початку 2004 року з питання проведення ремонту у квартирі позивача по проспекту Ленінського комсомолу, який він робив разом зі своїм братом та дружинами. Свідок вказав, що ремонт було розпочато весною 2004 року та тривав біля двох років. Вказував, що з урахуванням вартості робіт та матеріалів [PERSON] витратив на проведення ремонту біля 7 10 тис. дол. США. Гроші за ремонт близько 90 відсотків передавав особисто [PERSON], який закупав матеріали, але іноді гроші передавала [PERSON]. Свідок показав, що близько 80 відсотків ремонтних робіт було виконано за перший рік роботи. Свідок зі сторони позивача за первісним позовом [PERSON] (а.с. 190-191) показала, що вона товаришувала з [PERSON] та його колишньою дружиною [PERSON], з якою позивач проживав приблизно до 2004 року. Свідок вказала, що про те, що [PERSON] розлучився з нею у 2003 році вона дізналася лише у 2004 році, окрім цього вказувала, що дізналася про те, що він бажає одружитися з [PERSON] лише у 2004 році. Також вказувала, що від інших дізналася, що у 2010 році [PERSON] покинула [PERSON]. Свідок зі сторони позивачів за зустрічним позовом [PERSON] (а.с. 192-193) показала, що вона є подругою та кумою [PERSON]. Вказувала, що була присутня при передачі колишнім чоловіком [PERSON] грошей від продажу їх квартири в сумі 500 дол. США, та що остання вийняла спірну квартиру, про що дізналася зі слів. Пояснила суду, що [PERSON] перестала проживати у спірній квартирі з 2013 року, оскільки [PERSON] змінив замки, про що дізналася зі слів. Позивач пояснила, що у період часу з 2010 року по 2013 рік декілька разів відвідувала [PERSON] у спірній квартирі позивача, коли [PERSON] був на заробітках, але при цьому не змогла чітко вказати розташування меблів у квартирі. Свідок зі сторони позивачів за зустрічним позовом [PERSON] (а.с. 194-195) показав, що [PERSON] працювала в нього секретарем, та що він добре знає [PERSON], вони товаришували сімями. Свідок вказував, що [PERSON] проживав у вийнятій [PERSON] квартирі з 2001 року, яку в подальшому було придбано на імя [PERSON]. При цьому свідок вказував, що гроші за квартиру в сумі 500 дол. США платила [PERSON], які вона отримала від свого колишнього чоловіка, про що знав зі слів. Свідок пояснив суду, що зараз [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON] проживають у її матері. Разом з цим на запитання суду про те, коли останній раз вони зустрічалися сімями, свідок відповів, що у 2008 році, коли разом їздили на море. При цьому вказав про те, що вони приїхали до суду разом з [PERSON], підвіз їх його знайомий [PERSON]. Свідок зі сторони позивачів за зустрічним позовом [PERSON] (а.с. 226,227) вказував, що є сусідом сторін, працював разом з [PERSON] у м. Сєверодонецьку до 2009 року. Вказував, що ремонт у спірній квартирі робився у 2005 2006 роках. Свідок пояснив суду, що у 2013 році не бачив [PERSON] за адресою спірної квартири, вказував вона розійшлася із [PERSON], бачив її останній раз наприкінці 2012 року на сходах у підїзді, а всього бачив приблизно 5 разів протягом року. Вказував, що останній раз бачив [PERSON] влітку 2012 року. При цьому свідок не міг пригадати бачив він останній раз [PERSON] до того, чи після того як дізнався, що вона розлучилася з [PERSON]. При цьому вказував, що вони проживали однією сімєю у спірній квартирі з 2001 року, але не зміг пояснити чітко, чому він зробив такий висновок. У судовому засіданні при досліджені наявних у матеріалах справи доказів, поясненнями сторін та свідків судом були встановлені наступні обставини спірних правовідносин між сторонами у справі. На підставі нотаріально посвідченого договору-купівлі-продажу від 24 червня 2003 року позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] придбав двокімнатну житлову квартиру [ADDRESS], право власності на яку було зареєстроване Лисичанським комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації», що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями цього договору та витягу про державну реєстрацію права власності від 04 серпня 2003 року та інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 15,16,48-49). Вказана квартира була придбана у [PERSON], яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності, виданого відділом обліку, розподілу, обміну та приватизації житлової площі Лисичанської міської ради 07 квітня 2003 року (а.с. 15,48-49). З наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про укладення шлюбу вбачається, що позивач за первісним позовом [PERSON] та позивач за поданим до нього зустрічним позовом [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 жовтня 2005 року, який було розірвано за рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 17 вересня 2013 року, яке набрало законної сили (а.с. 17, 65). Вказаним рішенням суду на підставі наявних у матеріалах справи доказів було встановлено, що подружні стосунки між сторонами [PERSON] та [PERSON] були припиненні з серпня 2010 року (а.с. 65). Спірна квартира була придбана позивачем за первісним позовом [PERSON] до укладення ним шлюбу у 2005 році з позивачем за зустрічним позовом [PERSON], яка до укладення між ними шлюбу мала прізвище «Бєлєнкова» (а.с. 17,85). Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] приходиться [PERSON] сином від шлюбу з її колишнім чоловіком [PERSON] (а.с. 85,86). Відповідачі за первісним позовом: [PERSON] та [PERSON], були зареєстровані у спірній квартирі з 15 серпня 2003 року та залишаються зареєстрованими на даний час (а.с. 13,11,56-57). Позивач за первісним позовом [PERSON] зареєструвався у вказаній квартирі з 25 травня 2004 року та залишається зареєстрованими на даний час (а.с. 13). Відповідно до довідки голови вуличного комітету від 10 грудня 2013 року до цієї дати він проживав за адресою [INFO] (а.с. 211). Згідно довідки КП «Лисичанська житлово-експлуатаційна контора» від 13 серпня 2013 року відповідачі за первісним позовом за адресою знаходження спірної квартири на дату її видачі не проживають (а.с. 19). З довідки ТОВ «Тариконс» від 02 серпня 2013 року вбачається, що позивач за первісним позовом [PERSON] з травня 2009 року працює водієм у м. Москва та отримує заробітну плату в розмірі 12500 російських рублів (а.с. 20). З наявних у матеріалах справи довідок про доходи позивача за первісним позовом [PERSON] вбачається, що у 2002 2009 роках він працював в ГУП «Мосгортранс» у м. Москва та отримував заробітну плату, розмір якої коливався від 8000 до 22000 російських рублів (а.с. 146-153). Окрім цього, з наданих ним довідок про його доходи вбачається, що з січня 2012 року по травень серпень 2013 року, тобто у період часу, за який позивачі за зустрічним позовом стверджують, що вони проживали з ним однією сімєю, він працював водієм в ТОВ «Тариконс» у м. Москва та отримував заробітну плату, розмір якої коливався від 8000 до 12000 російських рублів (а.с. 154-155). Згідно відомостей довідки ТОВ «Луганське енергетичне обєднання» від 21 серпня 2013 року про споживання електричної енергії вбачається, що за період часу починаючи з серпня 2012 року по квітень 2013 року оплата за спожиту електроенергію не здійснювалася, при цьому за серпень та вересень 2012 року всього було спожито 25 кВт-ч, а за інші місяці по березень 2013 споживання електроенергії не було зафіксовано та плата за спожиту електроенергію не вносилася (а.с. 67). Позивач за зустрічним позовом надала до матеріалів справи копію договору про користування житловою квартирою № 29 в будинку № 21 по кварталу Ленінського комсомолу у м. Лисичанську з правом викупу від 27 грудня 2000 року, укладеного з [PERSON], якого було допитано в якості свідка, та копію розписки про отримання останнім 500 дол. США як завдатку за вищевказану квартиру (а.с. 93,94). Відповідно до змісту цього договору [PERSON] зобовязався надати [PERSON] зазначену квартиру у користування з правом викупу за ціною 750 дол. США. Зі змісту тексту цього договору, вбачається що в ньому зазначено дату його укладення 27 грудня 2000 року, тобто дату раніше ніж [PERSON] набув право власності на вищевказану квартиру на підставі виданого йому свідоцтва про право власності від 07 квітня 2003 року (а.с. 15,48-49). Згідно відомостей центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПІ позивач за зустрічним позовом [PERSON] у період починаючи з січня 2001 року по квітень 2010 року мала доход, розмір якого коливався від близько 200 до 2500 грн. (а.с. 205-206), що в порівнянні з доходом за вказаний період [PERSON], був нижчий більше ніж в три рази. Згідно відомостей центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПІ позивач за зустрічним позовом [PERSON] у період починаючи з березня 2003 року по лютий 2011 року мав доход, розмір якого коливався від близько 100 до 1500 грн. (а.с. 209-210). З наданої позивачем за зустрічним позовом [PERSON] накладної та прибуткового касового ордеру від 14 січня 2006 року вбачається, що нею придбавалися будівельні матеріали на загальну суму 3878 грн. (а.с. 219-220). З наданих позивачем за первісним позовом копій сторінок технічних паспортів від 17 березня 2003 року та 12 серпня 2013 року вбачається, що у спірній квартирі [ADDRESS] було здійснено перепланування квартири, в результаті якого одна із двох окремих кімнат стала прохідною з виходом з квартири та до кухні (а.с. 229-230). Спору між сторонами у справі про поділ іншого майна, крім спору про визнання за позивачем за зустрічним позовом [PERSON] права на частку у праві власності на вищевказану квартиру, судом не виявлено. Разом з цим сторонами не було надано інших доказів на підтвердження вартості ремонту, проведеного у спірній квартирі, а також не заявлялося клопотань про проведення експертизи для встановлення її ринкової вартості, вартості ремонту та невідємних поліпшень. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає первісний та зустрічний позови такими, що задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦК України доказами можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Частиною 1 ст. 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обовязки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. При цьому згідно із п. 1 ч. 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частиною 2 цієї статті встановлено презумпцію, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так, у судовому засіданні встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору-купівлі-продажу від 20 червня 2003 року позивач за первісним позовом [PERSON] придбав двокімнатну житлову квартиру [ADDRESS], право власності на яку було та залишається зареєстроване за ним (а.с. 15). Вказану квартиру було придбано [PERSON] до укладення шлюбу з позивачем за предявленим до нього зустрічним позовом [PERSON], який було зареєстровано лише 08 жовтня 2005 року (а.с. 17, 65). Зі змісту п. 5 вищевказаного договору вбачається, що [PERSON] повністю сплатив продавцю всю суму коштів за вказану квартиру в сумі 4300 грн., а покупець в свою чергу в п. 7 цього договору гарантував відсутність будь-яких прав у третіх осіб на вищезазначену квартиру. Окрім цього, згідно п. 11 договору [PERSON] як покупець цієї квартири прийняв на себе зобовязання з погашення боргів за комунальні послуги, що виникли у звязку з утриманням цієї квартири (а.с. 15). Відповідно до приписів ст.ст. 22, 25 Кодексу про шлюб та сім'ю України 1969 року (далі КпШтС України), який діяв на час придбання позивачем за первісним позовом [PERSON] спірної квартири, спільною сумісною власністю подружжя вважалося тільки майно, нажите за час шлюбу. При цьому положення цього Кодексу не передбачали можливості набуття у спільну сумісну чи часткову власність майно, яке придбавалося жінкою та чоловіком, які проживали разом та вели спільне господарство, але не перебували між собою у зареєстрованому шлюбі. Згідно із ч. 1 ст. 24 КпШтС України майно, яке належало одному із подружжя до одруження вважалося його особистою власністю. Спірна квартира була придбана позивачем за первісним позовом [PERSON]Л у червні 2003 року, а шлюб з позивачем за зустрічним позовом до нього [PERSON] було укладено лише у жовтні 2005 року. Тому, враховуючи приписи діючого на той час законодавства, суд не може взяти до уваги доводи [PERSON] про проживання з [PERSON] на час придбання ним спірної квартири однією сімєю та ведення спільного господарства, оскільки ці обставини в той час не могли зумовлювати виникнення в чоловіка та жінки, які не перебували у шлюбі, ані права спільної сумісної власності на майно, придбане за час такого спільного проживання, ані права спільної часткової власності на таке майно. Водночас, суд не знаходить підстав й для визнання за позивачем за зустрічним позовом [PERSON] права спільної сумісної власності щодо спірної квартири згідно із ст. 25 КпШтС України та ч. 1 ст. 62 Сімейного кодексу України, та у звязку з цим за її вимогою визначення її частки у праві власності на неї. Оскільки, нею та її представником не було надано суду належних доказів на підтвердження доводів зустрічного позову про те, що за час спільного проживання без укладення шлюбу та за час шлюбних відносин з [PERSON] спірна кватира істотно збільшилася у своїй цінності саме внаслідок її трудових або особистих грошових затрат. При цьому суд не може взяти до уваги подані позивачем за зустрічним позовом [PERSON] копії накладної та прибуткового касового ордеру на підтвердження придбавання нею у січні 2006 року будівельних матеріалів на загальну суму 3878 грн. (а.с. 219-220), оскільки сам факт їх придбання не може свідчити про їх використання на ремонт спірної квартири, та за відсутності інших належних доказів, істотне збільшення вартості спірної квартири за рахунок її особистих коштів. Крім того, доводи [PERSON] про те, що ремонт спірної квартири було проведено саме за час їх шлюбу з відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] та за рахунок затрат її особистих коштів істотно збільшилася її вартість, не знайшли свого підтвердження наявними у матеріалах справи доказами, а навпаки спростовуються показами свідків, що проводили ремонт квартири: [PERSON] (а.с. 177-178) та [PERSON] (а.с. 188-189). Також суд знаходить такими, що суперечать законодавству, що діяло на час придбання спірної квартири, доводи позивача за зустрічним позовом [PERSON] з посиланням на те, що вона є покупцем спірної квартири, оскільки на її придбання були витрачені її особисті кошти, отримані від її колишнього чоловіка [PERSON] (а.с. 85) від продажу квартири, з яких той віддав їй 500 дол. США, про що вказували свідки: [PERSON] (а.с. 192-193) та [PERSON] (а.с. 194-195). Так, обґрунтовуючи свої вимоги за зустрічним позовом цими обставинами [PERSON], посилається на те, що вона до придбання відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] спірної квартири, вона винаймала цю квартиру у її продавця [PERSON] та сплатила йому в якості завдатку за неї 500 дол. США, про що надала суду копії договору про користування цією квартирою та розписки про отримання останнім за неї завдатку у вищевказаній сумі (а.с. 15,48-49). Даючи правову оцінку цим письмовим доказам суд виходить з того, що укладений між позивачем за зустрічним позовом [PERSON] в той час [PERSON] та [PERSON] договір не відповідає вимогам ст.ст. 61, 78, 91 ЖК України, зокрема його не було зареєстровано у житлово-експлуатаційній організації, що відповідно до ст. 94 ЖК України має наслідком недійсність договору з такою вадою. Між цим зазначений договір не містить всіх істотних умов договору найму, які згідно з вимогами ст.ст. 62, 95 ЖК України та ст.ст. 153, 256 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час його укладення, повинні були узгоджуватися сторонами при укладенні договору найму. Водночас, зазначена вище розписка про отримання [PERSON] завдатку за спірну квартиру не містить посилання на те, в рахунок виконання якого саме зобовязання було надано завдаток, зокрема, за договором купівлі-продажу чи найму житла. Окрім того, вказана розписка про отримання завдатку була видана без дотримання вимог ст. 195 ЦК УРСР 1963 року, який діяв в час її видання, відповідно до припису якої завдаток міг видаватися в рахунок забезпечення виконання існуючого зобовязання та на його підтвердження, у той час як на дату 16 січня 2001 року, яка вказана у цій розписці, [PERSON] не мав права власності на спірну квартиру та між сторонами не було укладено нотаріально посвідченого договору купівлі продажу. Разом з цим, беручи до уваги вказані вище обставини, суд відмовляючи у задоволені вимог зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання спірної квартири обєктом права спільної часткової власності та визнання за нею права власності на 23 її частини, виходить з наступного. Згідно зі ст. 224 ЦК УРСР 1963 року, який діяв у вищевказаний період часу, сторонами договору купівлі-продажу є продавець та покупець, на якого покладається обовязок прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Оплата майна, переданого продавцем у власність покупця, є обовязком останнього як сторони укладеного з ним договору купівлі-продажу, а тому виконання цього обовязку іншою особою не може замінювати покупця як сторону договору особою, кошти якої були витрачені на купівлю майна. Відповідно до положень глав 11, 12 ЦК УРСР 1963 року, придбання майна однією особою за рахунок коштів іншої особи не могло створювати виникнення у таких осіб права спільної сумісної або часткової власності на таке майно. Утім, з наявної в матеріалах справи копії нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 20 червня 2003 року вбачається, що покупцем спірної квартири є відповідач за зустрічним позовом [PERSON] (п. 1 договору), а згідно із п. 5 продавець одержав повну її вартість від покупця, що не було спростовано [PERSON] та її представником. Між цим, цей договір не містить положень про те, що його було укладено [PERSON] на користь [PERSON], в той час [PERSON], а тому згідно зі ст. 160 ЦК УРСР 1963 року його не можна вважати таким, що був укладений на її користь. Частиною 1 ст. 164 ЦК УРСР 1963 року було встановлено, що виконання зобов'язання, яке виникло з договору, може покладатися в цілому або в частині на третю особу, якщо це передбачено встановленими правилами, а так само, якщо третя особа зв'язана з однією із сторін адміністративною підлеглістю або відповідним договором. Відповідно до ч. 2 цієї статті, у такому разі відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов'язання все рівно несе сторона за договором, з якого воно виникло, якщо законодавством не передбачено, що відповідальність несе безпосередній виконавець. Отже, виконання зобовязання особою, яка не є стороною договору купівлі-продажу, зокрема покупцем майна, з оплати купленого майна не може створювати права та обовязки покупця та зумовлювати виникнення у неї права власності на придбане майно. Виходячи з вище вказаних положень закону, суд доходить висновку, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] з урахуванням її доводів, не набула право власності на спірну квартиру, ані спільної сумісної, ані спільної часткової. Тому, оскільки спірну квартиру позивач за первісним позовом [PERSON] придбав в свою власність в період часу після розлучення зі своєю колишньою дружиною [PERSON] (а.с. 115) та до укладення шлюбу із позивачем за зустрічним позовом [PERSON]В у жовтні 2005 року (а.с. 17) він став єдиним її власником, а відтак позивач за зустрічним позовом [PERSON] не набула жодних прав та обовязків за укладеним ним договором купівлі-продажу спірної квартири. Окрім цього, суд знаходить такими, що не заслуговують на увагу доводи [PERSON] про набуття нею права часткової власності на спірну квартиру з посиланням на видання нею завдатку її продавцю [PERSON], оскільки відповідно до правила ст. 195 ЦК УРСР 1963 року продаж завдаткоодержувачем третій особі майна, яке він зобовязаний був передати особі, що видала завдаток, не могло породжувати виникнення у завдаткодавця права власності на таке майно, лише в силу того, що ним було видано завдаток в рахунок його оплати, якщо таке майно не було йому передане. Враховуючи наведене суд знаходить такими, що не підлягають задоволенню вимоги [PERSON] за зустрічним позовом до [PERSON] про: визнання житлової квартири [ADDRESS] обєктом права спільної часткової власності та визнання за [PERSON] права власності на 23 частини зазначеної житлової квартири. Водночас суд не вбачає підстав для задоволення й вимог зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про вселення у спірну житлову квартиру з наступних підстав. Згідно із ч. 4 ст. 41 Конституції України та ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, власника не можна протиправно позбавити права власності або обмежувати в його здійсненні. Відповідно до ст. 317 ЦК України право володіння, користування та розпорядження майном належить власнику та на зміст його права власності не впливає місце його проживання та місце знаходження його майна. Частина 7 ст. 319 ЦК України зобовязує власника допускати до користування його майном інших осіб лише у випадках та в порядку, встановлених законом. Так, згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Водночас ч. 1 ст. 156 ЖК України встановлено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до припису ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника житла може бути визнано також й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно із правилом ч. 2 ст. 156 ЖК України за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів своєї сім'ї. При цьому на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Відповідно до припису ч. 4 ст. 406 ЦК України право користування особою чужим майном припиняється у випадках встановлених законом. При цьому згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, вказаною нормою передбачено збереження права користування житловим приміщенням за членами сім'ї власника, які відсутні у житловому приміщенні до одного року. Однак, цією нормою не передбачено збереження права за особами, які припинили сімейні відносини з власником, та добровільно покинули займане ними житлове приміщення. В цьому випадку право користування житловим приміщенням власника у таких осіб може припинятися на підставі п. 2 ч. 1 ст. 406 ЦК України у звязку з відмовою колишнього члена сім'ї від цього пава або на підставі п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України у звязку з припиненням обставини, яка була підставою для встановлення цього сервітуту. Виключення з цього встановлено ч. 4 ст. 156 ЖК України, якою передбачено, що припинення сімейних відносин з власником житла, не припиняє право члена його сімї користуватися займаним житловим приміщенням. Однак, відповідно до змісту цієї норми, за членом сімї власника житла, з яким були припиненні сімейні відносини, зберігається право користуватися таким житлом, якщо він на момент припинення сімейних відносин займав таке житло, тобто проживав разом з власником. В іншому випадку, зокрема, якщо колишній член сімї власника житла, на момент припинення сімейних відносин не проживав з власником, тобто не займав його житлове приміщення, а проживав в іншому місці, за колишнім членом сімї власника житла не може зберігатися право користування ним на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України на протязі одного року його відсутності, оскільки нею не передбачено збереження такого права за особою, яка перестала бути членом сімї власника житла. В цьому випадку право колишнього члена сімї власника житла на користування житловим приміщенням втрачається із залишенням ним займаного приміщення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 406 ЦК України незалежно від строку його відсутності. Так, як вбачається з матеріалів справи, позивач за зустрічним позовом [PERSON] проживала у спірній квартирі, що належить на праві власності [PERSON] після укладення у 2005 році з ним шлюбу як член його сімї, а її син [PERSON] отримав право користування нею на підставі ч. 2 ст. 156 ЖК України незалежно від згоди [PERSON] як її власника, оскільки був неповнолітнім. В подальшому сторони були повязанні спільним побутом, вели спільне господарство, що вони самі визнали у судовому засіданні, а тому проживали разом як члени сімї. Разом з тим, як вбачається зі змісту рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 17 вересня 2013 року, яке набрало законної сили, подружні стосунки між сторонами [PERSON] та [PERSON] фактично були припиненні з серпня 2010 року, тобто до дати розірвання між ними шлюбу (а.с. 17, 65). Окрім цього, [PERSON] у судовому засіданні сама визнала, що з 2011 року вони з відповідачем за її зустрічним позовом [PERSON] не проживали разом як чоловік та дружина. Водночас з матеріалів справи, зокрема з показів свідка [PERSON] (а.с. 186-187) та [PERSON] (а.с. 190-191), вбачається, що [PERSON] не проживала у спірній квартирі більше одного року до моменту, коли, як вона вказувала, [PERSON] змінив замки, що не було спростовано показами свідків, допитаних за її клопотанням: [PERSON] (а.с. 226,227) та [PERSON] (а.с. 194-195). Отже, на момент заміни у спірній квартирі замків, а тим більше на час звернення до суду із зустрічним позовом про вселення [PERSON] більше року не проживала у спірній квартирі, що також підтверджується й письмовими доказами. Зокрема, згідно відомостей довідки ТОВ «Луганське енергетичне обєднання» від 21 серпня 2013 року про споживання електричної енергії вбачається, що за період часу починаючи з серпня 2012 року по квітень 2013 року оплата за спожиту електроенергію не здійснювалася взагалі, при цьому за серпень та вересень 2012 року всього було спожито 25 кВт-ч, а за інші місяці по березень 2013 споживання електроенергії не було зафіксовано та плата за спожиту електроенергію не вносилася (а.с. 67). На підставі цього суд доходить висновку, що один рік до подання даного позову в спірній квартирі не могли мешкати позивачі за зустрічним позовом. При цьому, суд не може взяти до уваги їх доводи про те, що у січні 2013 року були зміненні замки у квартирі, оскільки зустрічний позов ними подано лише після предявлення до них первісного позову. Доказів того, що вони вживали заходів до вселення, суду надано не було. Окрім цього, [PERSON] втратила право користування спірною кватирою до січня 2013 року, оскільки не мешкала у спірній квартирі більше одного року. Водночас не може бути визнаний таким, що зберіг право користування спірною квартирою також й позивач за зустрічним позовом [PERSON], оскільки після укладення між [PERSON] та [PERSON] у 2005 році шлюбу, він отримав право проживати у вказаній квартирі як неповнолітній син члена сімї власника. Разом з тим, після припинення між ними сімейних відносин, [PERSON] перестав бути членом сімї [PERSON], оскільки той проживав і працював з травня 2009 року та працює по даний час у м. Москва (а.с. 20) та за таких обставин вони не могли вести спільного господарства. Окрім того, сам [PERSON] у судовому засіданні підтвердив, що у цей період часу не сплачував комунальні послуги, інших доказів на підтвердження проживання з [PERSON] однією сімєю у спірній квартирі суду не надав, а тому втратив право користування нею на підставі п. 2 ч. 1 ст. 406 ЦК України після того, як добровільно покинув вказане житло за вимогою [PERSON], до заміни останнім у січні 2013 року замків. Разом з цим, беручи до уваги вище наведене, не підлягає задоволенню вимога [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власником житловою квартирою шляхом позбавлення відповідачів права користування нею з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут, до якого належить і право користування житлом колишніми членами сімї власника, може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Отже, вимагаючи позбавити відповідачів за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] права користування житлом позивач за первісним позовом фактично просить припинити їх право користування та при цьому не ставить питання про визнання їх такими, що втратили таке право раніше за вище наведених обставин. Отже, виходячи з того, що припинити можна лише існуюче право, а особу, яка втратила право можна визнати лише такою, що його втратила, суд з урахуванням розяснення п. 2 постанови Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 доходить висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не є належним. Окрім цього не може бути задоволеною й вимога зустрічного позову про встановлення факту спільного проживання однією сімєю без шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 01 січня 2001 року по 08 жовтня 2005 року з наступних підстав. Так, вимагаючи встановити даний факт позивач за зустрічним позовом [PERSON] обґрунтовує його необхідність встановлення для визнання за нею права часткової власності на спірну квартиру, яку було придбано [PERSON] до укладення між ними шлюбу, вважаючи, що спільне проживання без укладення шлюбу до набрання з 1 січня 2004 року чинності СК України, могло породжувати право спільної власності на майно, придбане чоловіком чи жінкою, які проживають разом без укладення між ними шлюбу, та після цієї дати породжувати право спільної власності на особисте майно одного із подружжя, яке зазнало істотних поліпшень та збільшилось у своїй вартості, за рахунок другого із подружжя. Однак, в такий спосіб позивач за зустрічним позовом фактично просить ухвалити рішення про встановлення в якості факту обставин, якими обґрунтовує свою вимогу про право, яке просить захистити, що суперечить вимогам ст. 256 ЦПК України, відповідно до якої вимоги про встановлення фактів, що мають юридичне значення розглядаються в порядку окремого провадження за відсутності спору про право, для здійснення якого потрібно встановити цей факт. Тому, оскільки заявлена у зустрічному позові вимога про встановлення факту є лише обставиною, яка підлягає встановленню, для визначення наявності підстав для визнання за [PERSON] права спільної часткової власності, та враховуючи, що у задоволені цієї вимоги було відмовлено, суд не вбачає й підстав, для задоволення окремо й вимоги про встановлення вищевказаного факту, тим більше, що заявлений період проживання сторін однією сімєю не знайшов підтвердження наявними у матеріалах справи доказами та був спростований показами свідків. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed