Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

20 вересня 2006 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Малиновської районної адміністрації в м. Одесі, 3-я особа: [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності. Уточнивши свої позовні вимоги під час слухання справи представник [PERSON] за довіреністю [PERSON] просила суд встановити факт прийняття [PERSON] спадщини, відкритої після смерті [PERSON], визнати заяву [PERSON], посвідчену 08.10.2004 року державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] незаконною, визнати свідоцтво про право на спадщину, видане 17.11.2004 року державним нотаріусом Сьомої одеської державної [PERSON] на імя [PERSON] на спадкове майно, що складається з 1/2 частини квартири [ADDRESS] недійсною, визнати за [PERSON] право власності у порядку спадкування за заповітом на ? частку квартири [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати, повязані з похованням у розмірі 5000,0 грн. Обґрунтовуючи свої вимоги, [PERSON] посилається на те, що він є сином [PERSON], померлого 22.06.2002 року і спадкоємцем за заповітом на майно, відкрите після його смерті. У шестимісячний строк з часу відкриття спадщини [PERSON] фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Позивач вважає, що його заява, посвідчена 08.10.2004 року державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], яка стала підставою для видачі свідоцтва про право спадщину за законом на імя [PERSON] на спадкове майно у вигляді ? частки квартири [ADDRESS] не може бути розцінена як відмова від спадщини, оскільки вона не передбачена законодавством, суперечить моральним засадам суспільства і за своїм змістом має характер відмови від права на звернення до суду. [PERSON] вважає, що виниклі спадкові відносини регулюються правилами ЦК УРСР в редакції 1963 року, оскільки спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК в редакції 2004 року і строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. З цього приводу свідоцтво про право на спадщину видається у відповідності зі статтями ЦК УРСР 1963 року. Крім того, позивач зазначив, що витрати, повязані із похованням [PERSON] підлягають відшкодуванню з боку спадкоємця в особі [PERSON] [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування на спірну квартиру. Після остаточного уточнення позовних вимог [PERSON] просив суд визнати за ним право власності у порядку спадкування за заповітом на квартиру [ADDRESS] після [PERSON], повернути з володіння [PERSON] спірну квартиру, стягнути з [PERSON] втрачений дохід в розмірі 75000,0 грн., моральну шкоду в розмірі 2000,0 грн. та судові витрати, посилаючись на таке. [PERSON] є спадкоємцем після смерті [PERSON] згідно заповіту від 22.06.2005 року. Про смерть [PERSON] він дізнався 24 вересня 2006 року в Москві, повернувшись з тривалого відрядження та прослухавши повідомлення на телефонному автовідповідачу від сусідів [PERSON]. Приїхавши до Одеси, вже після поховання покійної, він розрахувався з сусідкою, яка доглядала за нею в останні дні та домовився з [PERSON] про покриття витрат, пов'язаних з похованням. Ніяких претензій з боку [PERSON] на спадкове майно не було. Ключі від квартири залишилися у [PERSON] При приїзді до м. Одеси на сороковини смерті [PERSON] [PERSON] відмовився впустити його в квартиру. [PERSON] звернувся із заявою до сьомої Одеської нотаріальної контори про відкриття спадкової справи та оформлення документів на спадкове майно, але йому було відмовлено. До суду звернулась третя особа із самостійними вимогами [PERSON] з вимогою про визнання угоди довічного утримання, укладеної у серпні 2006 року між [PERSON] та [PERSON], посилаючись на те, що [PERSON] з осені 2004 року доглядала за [PERSON] та була її сусідкою, в останній рік життя померлої на її прохання проживала разом з нею. За бажанням померлої до неї додому приїхала [PERSON], приватний нотаріус, яка склала договір довічного утримання. Уточнивши в подальшому позовні вимоги [PERSON] просила суд визнати укладеним у серпня 2006 року договір довічного утримання між [PERSON] та [PERSON], визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі укладеного договору довічного утримання, визнати недійсним заповіт, складений 22 червня 2005 року [PERSON] на імя [PERSON] Сторони в судовому засіданні наполягали на своїх вимогах, кожна сторона просила суд відмовити у задоволенні вимог інших сторін у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази, суд частково задовольняє позов [PERSON], частково задовольняє позов [PERSON] та відмовляє у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності в рівних частках [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого УЖКГ м. Одеси 06.12.1996 року та зареєстрованого в органах БТІ та РОН м. Одеси. [PERSON] помер 22.06.2002 року, про що свідчить актовий запис № 5621 відділу реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м. Одеси. За життя [PERSON] склав заповіт, відповідно до умов якого заповідав належну йому частку квартири [ADDRESS] своєму синові [PERSON]. Заповіт посвідчений 19.02.1997 року державним нотаріусом Девятої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] та за наявними в Одеському державному нотаріальному архіві даними заповіт не скасований та не змінений. [PERSON] є сином померлого та спадкоємцем за заповітом на майно, відкрите після смерті батька. Спадщина ним прийнята. У шестимісячний термін від дня відкриття спадщини [PERSON] фактично вступив в управління та користування спадковим майном. Крім частки спадкової квартири, він особисто прийняв належне померлому майно, а саме ордени, предмети домашнього побуту. Протягом шести місяців з дня відкриття спадщини своїми діями, він вживав необхідних заходів щодо збереження спадщини: наглядав за квартирою, ніс витрати, повязані з її утриманням, та шляхом особистих вкладень коштів здійснив поточний ремонт у ній. Фактичне прийняття спадщини підтверджується показаннями свідків, наявністю у [PERSON] правовстановлюючих документів на квартиру, квитанцій про сплату комунальних послуг за користування житлом,а також наявність документів, що підтверджують право на ордена померлого. За життя [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частку квартири [ADDRESS], саме на частку, яка згідно заповіту заповідалася [PERSON] Свідоцтво видано державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] 11.11.2004 року та зареєстровано у електронному Реєстрі прав на нерухоме майно. Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, законами України від 02.09.1993 року «Про нотаріат», від 23.06.2005 року «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Законом визначено поняття відкриття спадщини. Так, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. По спадщині, яка відкрилася і термін шести місяців сплив до 01.01.2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Свідоцтво про право на спадщину видається у відповідності зі статями ЦК УРСР 1963 року. Ці ж правила застосовуються також при видачі свідоцтва про право на спадщину на обовязкову частку, згідно ст. 535 ЦК в редакції 1963 року. Як вбачається із матеріалів справи, у вересні 2004 року [PERSON] звернулася до Сьомої одеської державної нотаріальної контори із заявою про відкриття спадщини, належної [PERSON], померлого 22.06.2002 року. З приводу цього відкрита спадкова справа № 888/2004. Факт прийняття спадщини [PERSON] перевірено нотаріусом по спільному проживанню із спадкодавцем за нормами діючого ЦК України, що є неприпустимим, оскільки до виниклих правовідносин згідно Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року застосовуються норми ЦК України в редакції 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців із дня її відкриття вчинив одну із дій, передбачених цією статтею - фактично вступив в управління або володіння спадковим майном чи подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. При цьому відповідно до ст. ст. 548, 549 та п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.06.1983 року № 4 „Про практику розгляду судами України справ про спадкування фактичне прийняття протягом зазначеного строку частини спадкового майна свідчить про прийняття спадщини в цілому. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцю з часу її відкриття. Свідоцтво про право на спадщину за законом видано [PERSON] на підставі заяви [PERSON], змістом якої є відсутність з його боку будь-яких дій, передбачених ст. ст. 1268, 1270 ЦК України та зобовязань щодо звернень до суду з питань продовження строку на прийняття спадщини. Заява [PERSON] від 08.10.2004 року, що посвідчена державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] не може бути розцінена як відмова від спадщини, вона не передбачена законодавством, суперечить моральним засадам суспільства і за своїм змістом має характер відмови від права на звернення до суду. Закон надає право спадкоємцю право відмовитися від спадщини лише протягом шести місяців з дня її відкриття. Особа, яка прийняла спадщину, вправі передати право на все або на частину одержаного за спадщиною майна іншому спадкоємцеві лише на підставі загально-цивільних угод договору купівлі-продажу, дарування, міни, тощо. Доводи [PERSON] щодо не реалізації з боку [PERSON] за життя свого права на отримання обовязкової частки не відповідають закону. На день смерті [PERSON], [PERSON] проживала разом із спадкодавцем, відносилася до категорії осіб, які мають право на обовязкову частку в спадщині, незалежно від змісту заповіту. Той із спадкоємців, який має право на обовязкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Позбавлення особи права на обовязкову частку судом ЦК не передбачає. Отже, обовязкова частка [PERSON] складає 1/6 частки квартири [ADDRESS] відповідно до вимог ст. 535 в редакції ЦК України 1963 року. З вищенаведених підстав суд вважає, що свідоцтво про право на спадщину, видане на імя [PERSON] неправомірно і підлягає визнанню у судовому порядку недійсним. 29.08.2006 року померла [PERSON], про що свідчить актовий запис № 7878 першого відділу реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси. За життя [PERSON] склала заповіт відповідно до умов якого усе майно, яке б належало їй на час смерті заповідала [PERSON] Таким чином, [PERSON] в порядку спадкування за заповітом після [PERSON] належить 2/3 частки квартири [ADDRESS] (1/2 частка+1/6 обовязкова частка). [PERSON] понесені витрати на поховання [PERSON] визначив в розмірі 5000,0 грн., що підтверджується квитанціями. Відповідно до ч. 1 ст. 1232 ЦК України спадкоємці зобовязані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із спадкоємців або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Відмовляючи в решті позовних вимог [PERSON] суд виходить з того, що [PERSON] на момент виникнення спору не був власником спірної квартири, не довів розміру втраченого доходу від користування квартирою та спричинення йому моральної шкоди та її розміру. Щодо відмови в позовних вимогах [PERSON] суд керується вимогами ст. ст. 203, 744, 745, 1000-1003 ЦК України Судом встановлено, що за своє життя [PERSON] надала довіреності від 23.08.2006 року, за реєстровими № 1292, 1293, якими уповноважила [PERSON], яка мешкає в [ADDRESS], бути її представником в філії №7860/0178 Одеського міського відділення ВАТ „Державний ощадний банк України в м. Одесі з питання одержання належної [PERSON] пенсії з рахунку №30927 П, та бути її представником в усіх компетентних органах, установах підприємствах та організаціях всіх форм власності (в тому числі в КП „ОМБТІ та РОН) з питання оформлення документів, необхідних для укладання та оформлення [PERSON] договору довічного утримання на квартиру під № 15 у будинку під № 148, корпус № 2 по вулиці Щорса в м. Одесі. Згідно із відповідями приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] від 03.05.2007 року, від 15.06.2007 року, вбачається, що в серпня 2006 року договору довічного утримання за участю [PERSON] та [PERSON] посвідчено не було; 23 серпня 2006 року від імені [PERSON] на імя [PERSON] були посвідчені дві довіреності (за реєстровими № 1292, 1293). Згідно відповідь Одеської обласної клінічної лікарні від 26.07.07 року №1880, вбачається, що [PERSON] знаходилась на стаціонарному лікуванні в ОКЛ з 23.08.2006 року до 26.08.2006 року і отримувала лікування за рахунок лікарні в межах фінансування. За свідченням лікуючого лікаря [PERSON] родичі не відвідували хвору, а додаткові ліки були придбані [PERSON], що також підтверджується довідками з КУ „Міська поліклініка №16. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації (ст. 745 ЦК України). Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Тобто за змістом цієї статті повірений зобовязується здійснювати означені договором дії з метою виникнення, зміни або припинення прав та обовязків у довірителя, але ці дії мають бути правомірними, не повязаними з діями сугубо особистого характеру, повірений керується інтересами довірителя при виконанні доручення. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (ст. 1003 ЦК України). Таким чином, договір довічного утримання (догляду) між [PERSON] та [PERSON] відповідно до вимог глави 57 ЦК України укладений не був, його державна реєстрація не здійснювалася, право власності на спірну квартиру від власника до набувача на перейшло, судом не встановлено, що при видачі довіреностей волевиявлення [PERSON] було направлено на укладення саме договору довічного утримання з [PERSON], а не на зобовязання [PERSON] вчиняти в інтересах [PERSON] певних дій, доказів укладення договору довічного утримання та його умов суду не надано. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Outcome: partial