Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

20 березня 2019 року позивач звернувся до Березнегуватського районного суду Миколаївської області з відповідним позовом до відповідача, в якому зазначив, що йому на праві власності належить житловий будинок по [ADDRESS] , в якому зареєстровані його матір [PERSON] та батько [PERSON] , але останній з 2001 року в ньому не проживає та мешкає за іншою адресою. Оскільки реєстрація місця проживання відповідача у вказаному будинку порушує права позивача як власника нерухомого майна, він просив суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеним житловим будинком. Позивач в судове засідання надав письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та погодився на заочний розгляд справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяви про поважність неявки в судове засідання, відзиву, заперечень на позовну заяву не надав. У відповідності до ч.1 ст.280 ЦПК України суд вважає за можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши докази у справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач є власником житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] на підставі договору дарування житлового будинку від 12 вересня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Березнегуватської державної нотаріальної контори Миколаївської області за реєстровим номером 1-1074, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, зареєстрованого Березнегуватською філією Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації від 16 вересня 2008 року, під реєстраційним номером 23997349, номер запису 280 в книзі 3 (а.с.3,4). Згідно довідки про склад сім`ї, виданої Березнегуватською селищною радою Березнегуватського району Миколаївської області 15 березня 2019 року № 606, у вказаному житловому будинку зареєстрований відповідач (а.с.11). Однак, з акту обстеження місця проживання від 11 березня 2019 року убачається, що відповідач зареєстрований, але фактично 18 років за вказаним місцем реєстрації не проживає (а.с.10). Відповідач порушує право позивача тим, що не знявся з реєстрації як такий, що не проживає і не користується жилим приміщенням. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених правових норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України за тимчасово відсутнім громадянином жиле приміщення зберігається протягом шести місяців. Згідно з ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку. Враховуючи, що відповідач не проживає у житловому будинку понад шість місяців з моменту реєстрації, не надав суду доказів наявності поважних причин, які перешкоджали йому користуватися житловим приміщенням, відсутність права власності на житловий будинок, суд приходить до висновку, що відповідач може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим будинком, у зв`язку з чим, позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, суд покладає на відповідача обов`язок по відшкодуванню позивачу судового збору. Враховуючи викладене та

Outcome: approved