Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

21.08.2018 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником домоволодіння [ADDRESS] Крім нього, в будинку зареєстровані члени його родини, в тому счислі і донька [PERSON], відповідачка по справі. Проте, з 2003 року відповідач в зазначеному житловому будинку не проживає, оскільки добровільно виїхала у невідомому йому напрямку, а зараз проживає, як йому відомо, у Російській Федерації, точної адреси він не знає і спілкується з нею лише за допомогою телефону. Таким чином, відповідач в домоволодінні не проживає близько 15 років, оплату комунальних послуг не здійснює, її речей в будинку немає, перешкод в користуванні житлом їй ніхто не чинив. Реєстрація відповідачки перешкоджає йому у реалізації своїх прав, як власника майна, тому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою від 31.08.2018 р. провадження по справі відкрито, справа призначена в підготовче судове засідання на 27.09.2018 р. Ухвалою суду від 27.09.2018 р. підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті на 23.10.2018 р. Судом задоволено клопотання позивача про допит свідка. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові. Додав, що з 2014 року він відповідачку взагалі не бачив і спілкується з нею тільки по телефону. Відповідач в судове засідання не з'явилась, будучи оповіщеною про день та час розгляду справи в встановленому законом порядку. Будь-яких заяв від неї до суду не надходило. Представник третьої особи - Відділу реєстрації Великоновосілківської селищної ради в судове засідання не з'яився, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, вислухавши позивача, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, задовольняє позов, вважаючи його обґрунтованим, і при цьому виходить з наступного. Згідно свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 03.03.1997 р., позивач [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] Згідно довідки виконкому Великоновосілківської селищної ради Великоновосілківського району Донецької області № 28-3762 від 20.08.2018 року, у житловому будинку [ADDRESS]зареєстрована [PERSON] (а.с. 4). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 20.08.2018 р., складеного комісією у складі секретаря виконкому [PERSON], інспектора [PERSON] та сусідів [PERSON] та [PERSON], при обстеженні домоволодіння [ADDRESS]встановлено, що [PERSON] фактично мешкає у Росії з 2003 року (а.с. 5). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що його будинок розташований поруч з будинком [PERSON], сім'ю якого він добре знає. Підтвердив, що дочка позивача [PERSON] не проживає в будинку позивача близько 15 років. Протягом цього часу вона інколи приїздила, але останні чотири роки вона навіть не навідувалась і він її не бачив. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у житловому будинку [ADDRESS]з 2003 року, її речей у будинку немає, будинком вона не користується, витрати, пов'язані з оплатою комунальних послуг, не сплачує, перешкод у користуванні житловим приміщенням їй ніхто не чинив. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. А тому власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом визнання зареєстрованих в ньому осіб такими, що втратили право на користування. З огляду на викладене, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Outcome: approved