Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

21 жовтня 2015 року до Шишацького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення кредитної заборгованості з [PERSON] Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідно умов договору № PLW0SE00000533 від 07.08.2006 року відповідач отримала кредит у розмірі 17400,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В порушення норм ст.ст. 526, 527, 530, 1054 ЦК України та умов договору відповідач свої зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за кредитним договором не виконує. В звязку з чим має заборгованість станом на 22.09.2015 року у сумі 82441,86 грн., з яких: 3311,64 грн. - заборгованість за кредитом, 22650,83 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 1443,60 грн. заборгованість з комісії за користування кредитом, 55035,79 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. З вказаної суми позивач відняв суму у розмірі 24988,39 грн., яка була стягнута з відповідача рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 27.02.2014 року. В зв'язку з викладеним, посилаючись на норми ЦК та ЦПК України, позивач просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість в сумі 57453,47 грн., а також понесені ним судові витрати у сумі 1218 грн. У судове засідання представник позивача - [PERSON] не з'явилась, надіслала до суду письмове клопотання, в якому позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила розглянути справу за її відсутності, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач, будучі належним чином повідомленою про дату та час судового засідання, до Шишацького районного суду повторно не зявилась, про причини своєї неявки не повідомила, будь-яких заяв чи клопотань від неї до суду не надходило, в зв'язку з цим суд, відповідно до норм ст.ст. 169, 224 ЦПК України, розглядає справу у заочному порядку та ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі письмових доказів. Ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши та оцінивши наявні письмові докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 07.08.2006 року було укладено-кредитно-заставний договір № PLW0SE00000533 для розвитку домогосподарства, за умовами якого позивач надає відповідачу кредит в розмірі 4100,00 грн. із сплатою відсотків за його користування в розмірі 2,00 % в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту і сплатою винагороди за надання фінансового інструменту щомісячно в період сплати в розмірі 1,50% від суми виданого кредиту (а.с.11-13). Кредит надано на строк з 07.08.2006 по 07.08.2009 року. Згідно умов договору позичальник зобовязався погашати кредит в порядку, сумах і строки, передбачені договором, сплатити відсотки за користування кредитом та винагороду банку. Пунктом 5.1. в разі порушення зобовязань по сплаті відсотків за користування кредитом та /або винагороди за надання фінансового інструменту (п.1.1.) та здійснення моніторингу погашення кредиту (п.7.2), передбачено обовязок позичальника сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки (а.с.13). Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України) Відповідно до ст. 526, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини, позичкодавець має право вимагати дострокового повернення частини позички, що залишилася, та сплати процентів. Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом. Банк належним чином виконав свої зобовязання, надавши відповідачу кредит у сумі 4100 грн. Незважаючи на обовязки, визначені законом та встановлені договором, відповідач [PERSON] свої зобов'язання перед позивачем належним чином не виконує, внаслідок чого, згідно розрахунку позивача станом на 22 вересня 2015 року має заборгованість у сумі 82441,86 грн., яка складається з наступного: 3311,64 грн. - заборгованість за кредитом, 22650,83 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 1443,60 грн. - заборгованість за комісією, 55035,79 грн. заборгованість з пені (а.с. 9-10). З огляду на невиконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» наприкінці 2013 року звернулось до суду із позовними вимогами про стягнення кредитної заборгованості. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 27 лютого 2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] були задоволені частково, з відповідача на користь позивача стягнуто 24989,39 грн. заборгованості за вищевказаним кредитним договором, з яких 3311,64 грн. заборгованість за кредитом, 17676,75 грн. заборгованість по процентам та 4000,00 грн. пеня (а.с. 5-8). Згідно розяснень наведених у п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, враховуючі положення про обовязковість судових рішень, визначене ст. 124 Конституції України та ст. 223 ЦПК України, позивач правомірно в жовтні 2015 року повторно звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення кредитної заборгованості. Проте суд не погоджується з порядком визначення позивачем суми заборгованості, шляхом простого арифметичного віднімання від суми остаточної заборгованості за кредитним договором, суми, що була стягнута з відповідача за рішенням суду без деталізації її складових. Враховуючи вимоги законодавства про обовязковість судових рішень та неможливість повторного стягнення певних сум, що являються складовими сукупної заборгованості за кредитним договором, суд вважає, що визначення остаточної заборгованості необхідно проводити з урахуванням конкретним видів заборгованості, що були стягнуті попереднім рішенням суду. Таким чином, розмір заборгованості, що підлягає стягненню повинен становити: за тілом кредиту - 0,00 грн. (3311,64 3311,64), за процентами 4974,08 грн. (22650,83-17676,75), за комісією - 1443,60 грн. (раніше не стягувалась), пеня - 51035,79 грн. (55035,79- 4000,00). В той же час слід зауважити, що умови споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності (Рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013р. № 7-рп/2013). В правовій позиції, висловленій у постанові від 03 вересня 2014 року по справі № 6-100цс14 Верховний суд України вказав, що частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України містить обовязок суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав та дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Таким чином,

Outcome: partial