Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

21\~лютого 2019\~року [PERSON]\~звернувся до\~суду з\~позовом до\~[PERSON]\~про стягнення\~боргу.\~В обґрунтування\~позову зазначив,\~що між\~ними було\~ укладено договір позики грошових коштів в простій письмовій формі у вигляді розписки.\~\~ Відповідно до розписки від 06 грудня 2017 року відповідач отримав у позику грошові кошти у розмірі 88 075 грн. та зобовязався їх повернути у строк до 30 квітня 2017 року. Проте, позичальник не виконав грошові зобовязання за договором, позику у визначений договором строк не сплатив, в звязку з чим позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Посилаючись на викладене [PERSON], з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з [PERSON] суму основного боргу у розмірі 88\~075 грн., а також просив стягнути судові витрати у відповідному розмірі. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 27 лютого 2019 року провадження у справі було відкрито, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач у судовому засіданні підтримав позов із зазначених у ньому підстав та просив його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні підтвердив той факт, що розписку, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи, дійсно писав. Разом з тим, позовні вимоги визнав частково у розмірі еквівалентному 1250 доларів США, оскільки частину грошових коштів [PERSON] повернув. Суд, заслухавши позивача та відповідача, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобовязують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обовязків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд на підставі ст.ст. 12, 13, 43, 81 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобовязана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. Судом встановлено, що 06 грудня 2017 року сторони уклали договір позики, згідно якого [PERSON] передав [PERSON] гроші в сумі 88 075 гривень з кінцевим терміном повернення до 30 квітня 2018 року. На підтвердження даного договору [PERSON] надав розписку, оригінал якої міститься в матеріалах справи (а. с. 9). Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає предявлення на підтвердження укладання договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. У відповідності до частин першої та третьої ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Таким чином, судом встановлено, що розписка [PERSON] є договором позики, укладеним у простій письмовій формі, відповідає змісту ст. 1047 ЦК України. В силу ст. 1049 ЦК України, [PERSON], як позичальник, зобов'язаний повернути позикодавцеві [PERSON] позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк, що встановлений розпискою. Однак відповідач\~свого обовязку\~не виконав,\~не повернув\~гроші за\~відповідним договором\~позики,\~що підтверджується\~наявністю оригіналу\~розписки,\~яка долучена\~до матеріалів\~позову.\~Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-24ц12. Разом з тим, слід зазначити, що суд не бере до уваги, та критично ставиться до тверджень [PERSON] щодо того що ним було повернуто частину коштів, наданих за розпискою від 06 грудня 2017 року, та, на думку суду, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідач ніяких доказів на спростування обставин, на які посилається позивач, і про які зазначено у розписці, жодних доказів на підтвердження факту виконання грошового зобовязання щодо сплати боргу, обумовленого у розписці від 06 грудня 2017 року повністю або частково, не надав. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Як передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). На основі всебічно з'ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, на користь позивача, враховуючи зменшення розміру позовних вимог позивачем, з відповідача на користь останнього слід стягнути сплачену суму судового збору у розмірі 880, 75 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved