Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

21.10.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом. Позовні вимоги обґрунтував тим, що з 11.09.2004 року по 23.09.2014 року перебував з відповідачем [PERSON] у шлюбі, під час якого, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу від 25 лютого 2008 року, оформленого, як на покупця, на ім»я дружини, придбали у власність житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по [ADDRESS]. Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області, яке набрало законної сили, шлюб між ним та [PERSON] розірвано. Посилаючись на викладене, норми ст. ст. 60, 70 СК України позивач прохав: -визнати спільною сумісною власністю його та [PERSON] житловий будинок загальною площею 60,4 кв. м, придбаний під шлюбу, розташований по [ADDRESS]; -визнати за ним (позивачем) та за [PERSON] право власності на ? частку вищевказаного будинку (за кожним); -стягнути з відповідача на його користь у відшкодування понесених судових витрат 623 грн. 05 коп. В останнє судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з»явилися. Належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи. На адресу суду направили заяву про розгляд справи у їх відсутності. В засіданнях, що відбувалися раніше, позов підтримували, посилаючись на підстави та обставини, викладені в ньому. Позивач пояснив, що в шлюбі з відповідачкою проживав 10 років, із них - 6 років у спірному будинку. Кошти на його придбання дали його батьки і батько дружини - по 2.5 тисячі доларів США, а одну тисячу доларів США - він особисто. Виручив їх від продажу автомобіля (5000 грн.). Всього за будинок було сплачено 6 тисяч доларів США. Будинок був придбаний у бабусі дружини, так як її родичам потрібні були гроші. Договір купівлі-продажу було оформлено на дружину, оскільки нотаріус роз»яснила, що різниці немає на кого з подружжя він буде оформлений. Він був присутній під час оформлення договору і давав письмову згоду на його укладення. В даний час у спірному будинку ніхто не проживає. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні звертав увагу на те, що кошти на придбання будинку були надані батьком відповідача та матір»ю позивача, які діяли в інтересах молодої сім»ї , а також його довірителем. Заперечення позову протилежною стороною про те, що позивач практично не працював офіційно і не мав доходів, спростовуються даними його трудової книжки. Відповідач [PERSON], її представник Гузь Т.О. в останнє судове засідання не з»явилися. Належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, до суду направили заяву про розгляд справи у їх відсутності. У засіданнях, що відбувалися раніше, позов не визнали. Відповідач у судовому засіданні, зокрема, пояснила, що в період шлюбу кошти на придбання будинку з відповідачем не могли заощадити, так як працювали в основному неофіційно і мали невеликі доходи. Будинок належав її бабусі по батькові - [PERSON]. Вона фактично подарувала будинок своїм дітям: половину синові - [PERSON] (батькові відповідача), а половину дочці - [PERSON], але офіційно договір дарування не оформлявся. Натомість її (позивача) батько сплатив 5000 доларів США своїй сестрі, щоб остання не мала претензій до будинку. Передачу цих коштів було посвідчено розпискою тітки [PERSON] До цього, бабуся написала на своїх дітей заповіт на вказане житло. Після передачі коштів [PERSON] її батьком і запевнення останньої, що ніяких претензій вона не має і не матиме, бабуся скасувала свій заповіт і уклала з нею (відповідачем) нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу. Вона (відповідач) вважає будинок своїм особистим майном, так як він фактично придбаний за кошти її батька. Суть заперечення представника відповідача - адвоката Гузь Т.О., зводилася до того, що відповідачем не надано докази того, що джерелом набуття будинку є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Будинок був придбаний за кошти батьків її довірителя. Договір купівлі-продажу є фактично фіктивним, оскільки кошти по ньому не передавалися. Представник третьої особи - виконкому Градизької селищної ради, у судове засідання не з»явився. За підписом селищного голови надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника виконкому, зазначено, що виконком проти задоволення позову [PERSON] не заперечує. Свідок зі сторони позивача [PERSON] - мати позивача, пояснила, що після одруження її син та невістка спочатку жили у сватів, а потім стали проживати разом з бабусею відповідача. Остання збиралася виїжджати на постійне проживання до своєї дочки, тому сваха (мати відповідачки) запропонувала їй (свідку) скластися по 10000 грн., щоб сплатити їх та ще 5 тис. грн., які виручили від продажу автомобіля сина (позивача у справі) дочці баби, з тим, щоб остання не мала претензій до будинку. Вона погодилася і передала свасі 10 тис. грн. ( не пам»ятає за давністю, можливо і в доларовому еквіваленті, тоді курс був 5 грн. за 1 долар). Розписки не брала. Договір купівлі-продажу будинку оформляли без неї. Свідок зі сторони позивача - [PERSON] у засіданні підтвердив, що знає позивача з 2009 року по роботі - більше двох років працював з ним у ТОВ «Королівський смак», [PERSON] - зварювальником. Про доходи відповідача до 2008 року йому нічого невідомо. Це вказує на те, що жодних свідчень, які стосуються предмету доказування вказаний свідок не надав. Аналогічно суд оцінив і показання свідка зі сторони позивача - [PERSON], які стосувалися того, що спільний син сторін практично кожного дня буває у баби - матері позивача. Свідок зі сторони відповідача - [PERSON] (її батько) дав пояснення такі ж, як і відповідач у справі. Підтвердив, що віддав своїй сестрі [PERSON] 5 тисяч доларів, які збирав для придбання автомобіля. Та надала йому розписку про це. Його мати [PERSON] ніяких коштів за будинок не отримала, а рік тому виїхала на постійне проживання до його сестри. Його сваха - [PERSON], коштів для придбання будинку не давала. Спочатку планували оформити договір дарування будинку, але потім (мабуть, це було пов»язано із ціною оформлення) оформили договір купівлі-продажу будинку. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 23 вересня 2014 року, яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 11.09.2004 року Градизькою селищною радою, актовий запис № 15 - розірвано. Сторони мають спільного сина - [PERSON], [INFO]. Дитина проживає разом з матір»ю. Під час шлюбу, відповідно до нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Глобинського районного нотаріального округу Худик А.Г. договору купівлі- продажу житлового будинку від 25 лютого 2008 року, було придбано житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] на неприватизованій земельній ділянці площею 0.13 га. Загальна площа будинку - 60.4 кв.м., житлова - 39.7 кв.м. Продавцем по договору значиться [PERSON], покупцем [PERSON]. В п. 2 договору вказано, що продаж за домовленістю сторін вчиняється за 33000 грн., які покупець сплатив продавцеві при оформленні договору повністю. В п. 8 договору зазначено, що покупець довів до відома продавця, що купляє вищевказаний будинок за згодою свого чоловіка [PERSON]. Продавець підтвердила, що із письмовою згодою останнього ознайомлена. Оцінка спірного на даний час будинку, станом на 12.08.2008 року, згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Кременчуцьким МБТІ, становила 33121 грн. (п.3 договору). Договір підписано сторонами (продавцем і покупцем), справжність підписів, факт укладення такого договору ні позивачем , на відповідачем у справі не оспорюється і визнається. Договір пройшов державну реєстрацію, про що свідчить запис в електроному Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 25.03.2008 року. Згідно відміток в паспортах, сторони зареєстрували місце проживання у вказаному будинку у травні 2008 року. Відповідно до звіту з оцінки майна № 140827/130-ІІ, виконаного суб»єктом оціночної діяльності - ФОП [PERSON] ринкова вартість житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] станом на 23.07.2014 року складає 120610 грн. Із дослідженої судом розписки [PERSON] від 3.01.2008 року, наданої відповідачем як письмовий доказ на підтвердження заперечення позову, вбачається, що названа громадянка « одержує (із змісту не зрозуміло від кого) за належну їй половину будинку батьків грошову компенсацію у сумі 5000 доларів» «за взаємною нашою з братом згодою», а тому в присутності свідків відмовляється від належного їй майна - ? будинку батьків на користь свого рідного брата [PERSON] і бере на себе зобов»язаня «до останніх років життя не відмовлятися від даної обіцянки». Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічний припис є в ч.3 ст. 368 ЦК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Ч.2 ст. 65 СК України встановлено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. В ч.3 цієї ж статті визначено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України, ч.2 ст. 372 ЦК України). Відповідно до п.1-3 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. В постанові Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз»яснено, що саме по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи. Таким чином, з вищенаведених правових норм випливає, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо інше не встановлено договором або законом. А отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тому ніхто з подружжя не повинен доводити наявність цього права. Згідно визначення в академічному тлумачному словнику, у вузівських підручниках по сімейному, цивільному праву «презумпція» - це визнання факту достовірним, поки не буде доведено протилежне. Викладене вказує на те, що лише в разі незгоди одного з подружжя з такою презумпцією на ньому лежить тягар доказування протилежного. В конкретному випадку заперечення відповідача [PERSON] на позов зводилося до того, що спірний будинок - її особиста власність, оскільки придбаний за кошти її батька. Суд не вважає вказану обставину доведеною . Так, надана відповідачем письмова розписка [PERSON] (а.с.55-56) жодним чином не впливає на правовий режим будинку, адже її зміст вказує, що вона знаходиться за площиною спірних відносин, і виходить за межі предмету спору. Зокрема, розписка не свідчить про факт передачі коштів продавцю будинку, і, виходячи з її змісту, стосується вирішення питання спадкових прав інших осіб, які не є сторонами, чи третіми особами у справі. Вказане питання розв»язувалося, виходячи з побутового розуміння закону. Вказана розписка не спричинила жодного юридично значимого наслідку для сторін договору купівлі-продажу від 25.02.2008 року, так і для сторін у справі. Крім цього, суд звернув увагу, що підписи [PERSON] та [PERSON] у вказаній розписці відсутні, що свідчить про те, що вони не були присутні при її написанні. Відповідач у справі стверджувала протилежне. Не вважає суд належним та допустимим доказом у справі і письмове пояснення [PERSON] (а.с.112-113) по обставинах продажі нею спірного будинку. Так, у суду виникає сумнів у авторстві вказаного пояснення, оскільки підпис у паспорті вказаної особи (а.с.114) та під поясненням (а.с.113 на звороті) суттєво відрізняються. Справжність підпису [PERSON] під поясненням нотаріально не посвідчено. Сторона від допиту вказаного свідка у суді відмовилася. Відповідач не подала до суду зустрічний позов про визнання спірного майна особистою власністю, не надала доказів того, що кошти в сумі 5 тисяч доларів США були отримані нею від її батька в якості дару і були використані для придбання будинку. Дарування такої суми, згідного норм ЦК вимагає нотаріального посвідчення, але такий нотаріально посвідчений договір дарування - відсутній. Таким чином, вона не довела обставини, які були б підставою для зняття з будинку статусу спільної сумісної власності. Крім цього, позивач 31.03.2015 року зверталася до відповідача із зустрічною позовною заявою (а.с.120-123), в якій прохала відступити від засад рівності поділу спільного майна подружжя і визнати за нею право власності на 2/3 частини спірного будинку, що опосередковано вказує на те, що на той час право сумісної власності на будинок нею визнавалося. Вказаний позов за заявою представника відповідача залишено без розгляду. Критично суд віднісся і до твердження представника відповідача Гузь Т.О. про фіктивність договору купівлі-продажу. Так, відповідно до ч.1, ч.2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Як достовірно встановлено, правові наслідки договору купівлі - продажу будинку від 25.02.2008 року настали : будинок був переданий у власність покупця. Сторони не заперечують, що вони в ньому проживали однією сім»єю до розірвання шлюбу і були зареєстровані. Спростовним є і твердження про те, що кошти за будинок продавцю не передавалися, адже в п.2 договору сторони підтвердили факт повного розрахунку за відчужуваний будинок і вказали, що претензій одна до одної не мають. Формально титульним набувачем майна значиться дружина, але презюмується, що фактичними власниками будинку є обоє з колишнього подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу, на думку суду, є безумовною підставою для віднесення такого майна до об»єктів права спільної сумісної власності подружжя, оскільки це прямо врегульовано нормами матеріального права - ст.60 СК та ч.3 ст. 368 СК України. Презумпцію виникнення права спільної сумісної власності на майно набуте в шлюбі, в контексті ч.2 ст. 61 ЦПК України, суд вважає загальновідомою обставиною, яка не потребує доказування. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки є правові підстави для визнання будинку спільною сумісною власністю, як набутого під час шлюбу, та для визнання за кожною із сторін права власності на ? частку названого будинку та господарських будівель. Судом не встановлено обставин, що мають істотне значення, які б могли слугувати підставою для відступу від засад рівності часток подружжя, що передбачено ч.2 ст. 70 СК України. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач документально підтвердив сплату ним судового збору у сумі 623 грн. 05 коп. Вона стягується з відповідача на його користь. Суд встановив, що оскільки позовні вимоги стосуються визнання права спільної сумісної власності на будинок, ринкова вартість якого складає 120610 грн., то на час подання позову до суду позивач мав сплатити судовий збір за ставками, які діяли на той час (1% від вказаної вартості ) - 1206 грн. 10 коп., тобто недоплата склала 583.05 грн. (1206.10- 623.05 =583.05 грн.) Вказана сума стягується з [PERSON] на користь держави.

Outcome: approved