Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

21.02.2017 р. позивач звернулась до суду з даним позовом. 12.05.2017 р. позивачем було подано заяву про уточнення (зміну) позовних вимог, в якій остання просила визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , 2004 р.н., [PERSON] , 2006 р.н., та [PERSON] , 2011 р.н., разом з нею; надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Федеративної Республіки Німеччини [PERSON] , 2004 р.н., [PERSON] , 2006 р.н., та [PERSON] , 2011 р.н., у супроводі їх рідної баби [PERSON] , без згоди відповідача на період до 10.09.2017 р.; надати дозвіл на оформлення всіх пов`язаних із перетинанням державного кордону України документів, для виїзду за кордон малолітніх [PERSON] , 2004 р.н., [PERSON] , 2006 р.н., та [PERSON] , 2011 р.н., без згоди відповідача; стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти за минулий час у розмірі 168293 грн. із розрахунку за наступні періоди: з 29.04.2005 15 р. по 11.10.2016 р. на утримання малолітніх [PERSON] , 2004 р.н., [PERSON] , 2006 р.н., та [PERSON] , 2011 р.н., у твердій грошовій сумі 3000 грн. на кожну дитину щомісячно, на загальну суму 156687,48 грн. та з 11.10.2016 р. по 21.02.2017 р. на утримання малолітньої [PERSON] , 2004 р.н., у твердій грошовій сумі із розрахунку 3000 грн. щомісячно на загальну суму 11606,48 грн.; стягнути з відповідача аліменти на її користь в якості компенсації додаткових витрат на утримання малолітніх [PERSON] , 2004 р.н., [PERSON] , 2006 р.н., та [PERSON] , 2011 р.н., що були викликані особливими обставинами в розмірі 600000 грн.; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітніх [PERSON] , 2004 р.н., [PERSON] , 2006 р.н., та [PERSON] , 2011 р.н., у розмірі Ѕ частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 21.02.2017 р. та до досягнення повноліття [PERSON] , 2004 р.н., а у подальшому стягувати аліменти за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття; постановити рішення про відібрання двох молодших дітей [PERSON] , 2006 р.н., та [PERSON] , 2011 р.н., від відповідача та повернення їх до позивача; допустити негайне виконання рішення суду у частині примусового відібрання дітей від відповідача. В обґрунтування вимог позову зазначає, що з 01.11.2013 р. вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від якого має трьох неповнолітніх дітей: [PERSON] , 2004 р.н., [PERSON] , 2006 р.н., та [PERSON] , 2011 р.н. На початку 2014 р., у зв`язку з вродженою вадою серця, стан здоров`я старшої дочки [PERSON] став погіршуватись та дитина потребувала термінового оперування. На проведення операції в Україні відповідач коштів не надав та повідомив, що він домовився про проведення безкоштовної операції в Польщі. 02.09.2014 р. позивач, на підставі наданого відповідачем нотаріально посвідченого дозволу, разом з трьома дітьми виїхала до Польщі. Не маючи коштів на проживання в Польщі, позивач змушена була звернутись до Департаменту у справах біженців Республіки Польща, яким було надано першу допомогу, забезпечено харчуванням та кімнатою для проживання. Однак, в зв`язку з відсутністю фінансування, в проведенні операції в Польщі було відмовлено.14.11.2014 р. за порадою знайомих по табору та з метою лікування старшої доньки, позивач вирушила з дітьми до Німеччини. Весь цей час, відповідач долею дітей не цікавився, жодного бажання спілкування з дітьми чи повернення їх на Україну не висловлював. Крім того, позивач зазначає, що після припинення шлюбних стосунків, а саме: з 02.09.2014 р., діти на протязі більше двох років проживали разом з позивачем та перебували на її утриманні. За два роки відповідач жодної допомоги на утримання дітей не надав, від участі у їх утриманні та вихованні ухилявся. 31.12.2014 р. термін дії, наданого відповідачем дозволу на виїзд дітей за кордон, закінчився, але позивач разом з дітьми додому не повернулась, оскільки не мали власного житла в Україні, відповідач подав на розлучення та у зв`язку з необхідністю проведення операції на серці старшої доньки. З 02.12.2014 р., як зазначає позивач, вона разом з дітьми проживає в Німеччині, зареєстровані міграційною службою та має дозвіл на проживання. Після розірвання шллюбу з відповідачем (25.04.2015 р.) старшій доньці успішно було проведено операцію на серці, а позивач познайомилась з іншим чоловіком, від якого народилась четверта дитина та з яким вона на даний час проживає. Крім того, як вказує позивач, у 2014 р. вона отримала з дітьми соціальне житло - чотирьохкімнатну квартиру, в якій кожна дитина мала окрему кімнату та все необхідне для навчання та гармонійного розвитку. На початку 2015 р. старші діти були прийняті до навчального закладу, додатково відвідують курси іноземної мови та математики. При цьому, молодша донька з задоволенням ходить до дитячого садочку, додатково займається гімнастикою. Всі діти перебувають на обліку у закладі охорони здоров`я та отримують якісну медичну допомогу. Після розірвання шлюбу перешкод у спілкуванні з дітьми відповідач не мав. Про місце перебування та підстави перебування дітей за кордоном був достеменно обізнаним. Від виконання своїх батьківських обов`язків ухилявся, матеріальної та фінансової допомоги на утримання дітей не надавав, не зважаючи на неодноразові поїздки за кордон, дітей не відвідував, бажання щодо участі у їх вихованні, спілкування з дітьми, проживання дітей разом з ним або повернення дітей з закордону не висловлював. В подальшому відповідач ініціював питання примусового повернення дітей з-за кордону в Україну. 11.07.2016 р. рішенням Верховного суду землі в м. Росток, позовні вимоги позивача було задоволено та 11.10.2016 р. відповідач примусово забрав сина [PERSON] 10 років та дочку [PERSON] 5 років до свого місця проживання в м. Васильків та перешкоджає позивачу в спілкуванні з дітьми, що й стало передумовою звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 31.08.2017 р. справу було прийнято до провадження судді Кравченко Л.М. В подальшому, ухвалою суду від 18.04.2018 р. було вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] вимоги уточненого позову підтримав частково, а саме - відмовився від позовних вимог (№№ 2,3,7,8) щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за межі України без згоди відповідача; надання дозволу на оформлення всіх документів, пов`язаних з перетинанням державного кордону України; відібрання дітей від батька та поверненні їх матері. В решті вимоги позову підтримав, пояснивши, що на даний час позивач має статус біженця і має намір отримати громадянство Німеччини. Старша донька [PERSON] проживає з матір`ю, батько надав відповідну довіреність, а тому рішення суду Німеччини вважає виконаним. Позивач направляє дітям, що проживають з батьком, посилки та спілкується з ними по вайберу. Однак вона хоче, щоб обоє батьків вільно спілкувались з дітьми, а менша донька проживала з нею, оскільки є дуже сором`язливою дівчинкою. Відповідач в судовому засіданні вимоги уточненого позову повністю не визнав, вважаючи їх необґрунтованими, пояснивши, що з ним проживає донька [PERSON] та син [PERSON], яких він утримує. Позивач зазначає в позові, що діти були на її утримані, проте на той час, на його думку, вони перебували на триманні держави Німеччини та позивач використовує старшу дитину для отримання пільг. При цьому відповідач заперечує щодо вимоги позивача про визначення місця постійного проживання дітей з позивачем; не визнає вимогу про стягнення аліментів за минулий час, оскільки позивач утримувала дітей за рахунок соціальної допомоги, живе не за рахунок власної праці. При цьому відповідач визнає, що в період з 29.04.2015 р. по 11.10.2016 р. діти з ним не проживали, а були з матір`ю в Німеччині в таборі біженців. З 11.10.2016 р. по [INFO] донька [PERSON] з ним не проживала і не проживає по сьогоднішній день. Крім того, відповідач не визнає вимоги позову про стягнення аліментів в якості компенсації додаткових витрат на утримання дітей, оскільки ці кошти були сплачені урядом Німеччини за рахунок платників податків німеччини; не визнає вимогу щодо стягнення аліментів на утримання дітей в сумі Ѕ частини усіх видів його заробітку (доходу), оскільки позивач використовує дітей, щоб отримувати соціальну допомогу у власних цілях та не визнає вимоги про відібрання дітей з поверненням їх до матері та щодо стягнення з нього на користь позивача судових витрат. Також відповідач зазначає, що позивач викрала дітей, а тому нехай сама і сплачує кошти. Вона вже народила ще одну дитину від іншого чоловіка, можливо ще народить дітей, але все це, на його думку, для отримання коштів. З донькою, що проживає в Німеччині, він спілкується один раз в місяць, вітав її з днем народження. Колишня дружина налаштовує дітей проти нього, це зазначено в рішенні суду. На його думку, старша донька також має проживати з ним в Україні, оскільки позивач веде розгульний спосіб життя. Однак донька не виявляє бажання жити з ним, оскільки знаходиться під впливом матері, а саме, що в Німеччині краще, а Україна є відсталою країною. Донька [PERSON] навчається в другому класі, гуртки не відвідує, а син [PERSON] навчається в 5 класі та відвідує гурток «Пласт». Влітку відповідач возив дітей на море, а син відпочивав в Карпатах в наметовому містечку. На даний час вони проживають з відповідачем в його будинку, який недобудований. Однак, в будинку є всі умови для дітей, діти всім необхідним забезпечені. Діти спілкуються з матір`ю один раз на місяць і особливого бажання спілкуватись не виявляють. Дітей проти матері ніхто не налаштовує . Донька [PERSON] на той час потребувала операції на серці, були в черзі, однак нагальної потреби не було, оскільки могла перерости. Дитину оперували в Німеччині для того, щоб її не депортували. На даний час він не одружився, погроз та залякувань з його боку до дітей не має. Відповідач запитував сина, чи хоче він в Німеччину, однак він не захотів і сам відповідач проти. При цьому, відповідач не заперечує щодо спілкування дітей з матір`ю, надавав би їй можливість бачитись з дітьми, якби вона цього хотіла, проте вона не приїздить до дітей, оскільки, на думку відповідача, для неї головне гроші, які виплачує Німеччина. Відповідач також зазначає, що позивач фінансової допомоги дітям не надає, а присилає посилки з одягом і простроченими продуктами харчування. [PERSON] матеріальну допомогу він не надає, оскільки вона має де жити і за рішенням суду, яке не виконано, має проживати з ним в Україні. За два роки, які діти проживали з матір`ю в Німеччині, відповідач матеріально не допомагав, однак надав немалу суму коштів, коли їхали на лікування, великі суми коштів витрачав, коли розшукував дітей, оскільки з жовтня 2014 р. по літо 2016 р. йому не відомо було де знаходяться діти, а позивач на його вимогу не повідомляла. Представник органу опіки та піклування Васильківської міської ради в судовому засіданні пояснив, що позивач виїхала для лікування старшої доньки до Польщі і повинна була повернутись до 2015 р., однак не повернулась. Намагались повернути дітей через Міністерство юстиції, проте лише за рішенням суду було повернути двох менших дітей - [PERSON] та [PERSON] . Після повернення дітей позивач зверталась до органів опіки та піклування, їй надали можливість спілкуватись з дітьми, спілкувалась по скапу та надавала матеріальну допомогу. На даний час двоє менших дітей проживають з батьком у гуртожитку, батько будує будинок. Умови проживання дітей було обстежено, діти всім забезпечені, ходять до школи, батько про них турбується, позову про стягнення аліментів на утримання дітей не подавав. При цьому, мати дітей перебуває за кордоном, вона не є громадянкою Німеччини. Місце проживання її змінено, житло орендоване, а не як у батька - постійне А тому, він вважає недоцільним визначити місце проживання дітей за кордоном, а щодо стягнення аліментів - покладається на розсуд суду. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подавши заяву, в якій просить проводити розгляд справи без її участі, вимоги позову підтримує в повному обсязі. Допитаний в судовому засіданні [PERSON] , [INFO] , в присутності психолога [PERSON] , суду показав, що він живе з батьком та сестрою [PERSON], яка ходить до другого класу. Школа хороша, йому подобається навчатися, любить математику, малювання, трудове навчання, шахи, має ноутбук. У школу встає за будильником, іноді сам собі готує сніданок, іноді батько. Школа розташована недалеко і він водить сестричку до школи. Гуртки він не відвідує, проте хоче відвідувати. Сестричка також не відвідує гуртки. Він навчається добре, уроки вчить сам, а батько перевіряє. Сестра вчить уроки з ним, а іноді з батьком. При цьому, сестричка його слухається. Мама поки що проживає не з ними, в Німеччині, з нею він спілкується по телефону, по інтернету, іноді часто, а іноді рідко. Мамі також дзвонить [PERSON], а іноді дзвонить сама мама. Він би хотів, щоб мама приїхала і всі жили разом, скучає за мамою і хотів би провідати маму. Мама присилає їм одяг, цукерки. Зі слів хлопчика, мама не хоче до тата, бо він через травму нервував. А на даний час тато не нервує. Він любить тата і тато його любить. Він тату довіряє і не боїться його. Секретами з мамою та татом не ділиться, друзям також не розповідає. Відвідує гурток «Пласт», де з`являються друзі, гуляє з [PERSON]. До школи пішов в шостий клас, вчитись стає складніше, але він тримається. З мамою подобається просто спілкуватись. Зі старшою сестричкою спілкується по інтернету, за нею також скучає. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29.04.2015 р. було розірвано(а.с.19,23). Від даного шлюбу сторони мають трьох спільних дітей: доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.20), сина [PERSON] , [INFO] (а.с.21), та доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.22). З огляду матеріалів справи також встановлено, що за нотаріально засвідченою згодою відповідача (а.с.23), позивач виїхала з трьома дітьми до Польщі. При цьому, дозвіл на виїзд було надано в період з 14.07.2014 р. по 31.12.2014 р., а метою поїздки було проведення у Польщі операції на серці старшій доньці [PERSON] . Однак, мати в визначений в дозволі на виїзд дітей за кордон строк до України, не повернулась та переїхала з Польщі до Німеччини. Необхідність переїзду обґрунтовує тим, що старша донька потребувала лікування та проведення операції на серці. Діагноз старшої доньки та необхідність проведення операції підтверджується результатами обстеження від 22.07.2015 р. та медичними заключеннями, що містяться в матеріалах справи. В подальшому позивач разом з трьома дітьми переїхала проживати до м. Шверін, де їм було надано політичний притулок, що підтверджується рішенням Земельного управління внутрішніх справ Макленбург Передня Померанія, Управління міграції та справ біженців про процедуру надання політичного притулку. У 2014 р. позивач з дітьми отримала соціальне житло, що підтверджується довідкою мерії м. Шверін про реєстрацію місця проживання останніх за адресою: [ADDRESS] . Обставини проживання позивача разом з дітьми за вищевказаною адресою підтверджується офіційним підтвердженням Спеціальної служби зі справ молоді, школи та спорту від 16.11.2016 р. Крім того, зі змісту підтвердження та фотокарток, що містяться в матеріалах справи вбачається, що квартира обладнана для дітей належним чином та знаходиться у стані чистоти та порядку. В подальшому, 30.12.2014 р. було прийнято рішення про надання позивачу та трьом її дітям поточних виплат відповідно до Закону про надання соціальної допомоги особам, що претендують на політичний притулок. Зі змісту довідок зі школи (а.с.61,63) та фотокарток (а.с.62,64,65,66) встановлено, що [PERSON] з 02.03.2015 р. та [PERSON] з 27.02.2015 р. відвідували школу імені Астрід Ліндрен (регіональна школа з початковим ступенем). В свою чергу, рішенням про використання права на місце у одному з дитячих дошкільних центрів у столиці федеральної землі м. Шверіні найменшій донці Єлизаветі з 01.10.2015 р. було надано місце в дитячому дошкільному центрі «Kinderland», який остання відвідувала, що підтверджується копіями фотокарток. В зв`язку з тим, що позивач з дітьми в обумовлений відповідачем термін в Україну не повернулась, останній був змушений звернутись до судових органів Німеччини з позовом про повернення дітей з України. За результатами розгляду вищевказаного позову Верховним судом федеральної землі Мекленбург-Передня Померанія у м. Росток було прийнято рішення від 01.07.2016 р. про повернення дітей в Україну. Крім того, зі змісту рішення встановлено, що матір дітей була обізнана, що вона та діти за наданим відповідачем дозволом мали повернутись в Україну не пізніше 31.12.2014 р. Згоду на перебування дітей за кордоном, що перевищує вказаний термін, він не надав. Однак, в порушення вимог рішення Верховного суду федеральної землі Мекленбург-Передня Померанія у м. Росток, до України було повернуто лише двоє менших дітей - [PERSON] та [PERSON] . Факт повернення лише двох дітей в Україну підтверджується завою відповідача від 25.10.2016 р., адресованою начальнику служби у справах Васильківської міської ради. Разом з тим, зі змісту офіційного підтвердження вбачається, що станом на 16.11.2016 р. старша донька [PERSON] повідомила про своє бажання в подальшому проживати зі своєю матір`ю у Шверіні. Залишення старшої доньки [PERSON] в Німеччині позивач обґрунтовує необхідністю проведення запланованої операції на серці, яка була в подальшому успішно проведена. Крім того, з пояснень сторін в судовому засіданні встановлено, що батько не заперечує щодо проживання старшої доньки з позивачем, оскільки надав нотаріально засвідчену згоду. Таким чином, судом достовірно встановлено та не заперечується самим відповідачем, що в період з 29.04.2015 р. до 11.10.2016 р. позивач разом з дітьми перебувала за межами України. Вирішуючи спір по суті, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 р. (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. В силу вимог ст. 160 СК України - місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 р. (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 р. № 789-ХІІ (далі - Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 р., найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Також, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Судом достовірно встановлено, що менші діти [PERSON] та [PERSON] на законних правах на даний час проживають з батьком. При цьому, між сторонами досягнуто згоди щодо проживання старшої доньки [PERSON] з позивачем за межами України (в Німеччині). В свою чергу висновком виконавчого комітету Васильківської міської ради, як органом опіки та піклування, від 19.01.2017 р., з урахування обставин того, що позивач тривалий час утримувала дітей, чим грубо порушила батьківські права відповідача, було визнано за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . При цьому, з вищевказаного висновку встановлено, що батько повністю утримує дітей, діти забезпечені всім необхідним, відвідують навчальні заклади. Обґрунтовуючи позовну вимогу щодо визначення місця проживання дітей, позивач зазначає, що батько участі у вихованні дітей не приймав, від виконання своїх батьківських обов`язків ухиляється, не дбає про дітей, по відношенню до дітей поводиться жорстоко та агресивно, завдаючи тяжких психологічних травм, проживання дітей з батьком негативно впливає на їх виховання та здоров`я, а умови проживання не відповідають житловим та санітарним нормам. Однак, дані обставини не доведені жодними доказами та спростовані доводами відповідача, поясненнями сина [PERSON] , висновком органу опіки та піклування та наявними в справі матеріалами. Крім того, об`єктивних підтверджень застосування насильства та доказів, які б надійшли не з боку матері, суд не знайшов й при ухваленні рішення Верховного суду федеральної землі Мекленбург-Передня Померанія у м. Росток. При цьому, суд зауважує, що рішення Верховного суду федеральної землі Мекленбург-Передня Померанія у м. Росток від 01.07.2016 р. про повернення дітей в Україну на даний час є чинним та позивачем не оскаржене. В зв`язку з цим, суд, діючи перш за все в інтересах малолітніх дітей, та враховуючи встановлені в ході судового розгляду справи обставини, підстав для задоволення вимоги щодо визначення місця проживання дітей з позивачем не вбачає. Вирішуючи питання щодо стягнення аліментів, суд враховує наступне. Відповідно до вимог ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності зі ст.180 Сімейного Кодексу України та роз`яснення п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ, щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька, або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно вимог ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За загальним правилом, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (ч. 1 ст. 191 СК України), тобто сплачуються на майбутній час. Водночас сімейне законодавство допускає випадки стягнення аліментів за минулий час. В силу вимог ч. 2 ст. 191 СК України - аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років (ч. 4 ст. 194 СК України). Як вже було встановлено раніше та не заперечується самим відповідачем, а отже в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, в період з 29.04.2015 р. до 11.10.2016 р. позивач разом з дітьми перебувала за межами України. При цьому відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей в даний період не надавав. Аналізуючи зібрані по справі докази та встановлені в ході судового розгляду справи обставини, суд приходить до висновку, що позивач має право на одержання аліментів за минулий час, а саме: за період з 29.04.2015 р. до 11.10.2016 р. При визначенні розміру аліментів за минулий час суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дітей, які перебували лише на утриманні матері; стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, який на той час не був офіційно працевлаштований; відсутність у платника аліментів інших утриманців та вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі по 1000,00 грн. на кожного за період з 29.04.2015 р. по 11.10.2016 р. в сумі 52200,00 грн. В іншій частині позову щодо стягнення аліментів на утримання малолітньої [PERSON] за період з 11.10.2016 р. по 21.02.2017 р. в сумі 3000 грн. щомісячно (п. 4 прохальної частини уточненої позовної заяви) та в частині вимог про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей у розмірі 1/2 частини всіх видів доходу, починаючи з 21.02.2017 р. (п. 6 прохальної частини уточненої позовної заяви) суд вважає за необхідне відмовити, оскільки двоє менших дітей залишаються проживати з відповідачем, на якого покладено тягар по їх утриманню ([PERSON] та [PERSON]). Крім того, суд бере до уваги факт невиконання позивачем рішення Верховного суду федеральної землі Мекленбург-Передня Померанія у м. Росток від 01.07.2016 р. про повернення дітей до України та досягнення згоди між сторонами щодо проживання старшої доньки з позивачем. Щодо стягнення аліментів в якості компенсації додаткових витрат в сумі 600000 грн., суд приймає до уваги наступне. Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, звертаючись до суду з вимогою про стягнення аліментів в якості компенсації додаткових витрат в сумі 600000 грн., позивач не зазначає, які саме додаткові витрати він несе на утримання дітей та не зазначає, з чого він виходив, визначаючи їх розмір, а тому і в цій частині позову суд підстав для задоволення не вбачає. Розподіл судових витрат між сторонами вирішити за правилами ст. 141 ЦПК України, стягнувши суму судового збору у розмірі 640,00 гривень з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial