Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

21 грудня 2018 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про визнання порядку користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу [PERSON] належить на праві спільної часткової власності 1/6 квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину та 1/3 вказаної квартири на підставі рішення суду, а відповідачу належить на праві спільної часткової власності 1/3 зазначеної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину. Позивач стверджує, що відповідач проживає у вказаній квартирі та перешкоджає проживанню позивача, через що виникають суперечки щодо користування спірним майном. Ухвалою від 26 грудня 2018 року позовну заяву залишено без руху, а позивачеві надано строк для усунення недоліків шляхом надання документів на підтвердження оплати судового збору у встановлених розмірах. 11 січня 2019 року позивачем надано квитанцію про сплату судового збору в розмірі 704,80 грн. на виконання ухвали суду від 26.12.2018 року. Ухвалою від 14 січня 2019 року судом відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. 19 лютого 2019 року від позивача до суду надійшла уточнена позовна заява. Протокольною ухвалою суду від 25 липня 2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. 05 серпня 2020 року від представника відповідача до суду надійшла заява про залучення третьої особи та відкладення розгляду справи. 24 листопада 2020 року від представника позивача до суду надійшли заперечення на заяву про залучення третьої особи. В якому зазначив, що на момент подання клопотання представником відповідача, підготовче судове засідання у справі закрито та призначено справу до розгляду по суті. Також, зазначила підставою участі третіх осіб у справі є їх юридична заінтересованість, яка ґрунтується на матеріально-правових відносинах з однією із сторін справи або обґрунтоване припущення, що судове рішення може вплинути на права і обов`язки осіб, які не є стороною у справі. А встановлення порядку користування квартирою не тягне за собою виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У зв`язку з чим просила відмовити у задоволенні клопотання. Ухвалою суду від 27 травня 2021 року відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача про залучення третьої особи. Представник позивача у судове засідання від 27.05.2021 року не з`явився, був повідомлений про час і місце проведення судового засідання належним чином, надав клопотання про розгляд справи за відсутності Позивача, підтримав позовні вимоги повністю та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні від 27.05.2021 року надав пояснення щодо суті справи та просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно вивчивши обставини справи та докази на їх підтвердження, судом встановлено наступне. Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно позивачу [PERSON] належить на праві спільної часткової власності 1/6 квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину № 424 від 05.04.2017 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. та 1/2 вказаної квартири на підставі рішення Приморського районного суду від 09.07.2015 року по справі 522/8050/15-ц. Також згідно наявного в матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що: - 1/6 квартири належить [PERSON] , [INFO] , на підставі свідоцтва про право на спадщину № 521 від 18.04.2017 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М.; - 1/6 квартири належить [PERSON] , [INFO] , на підставі свідоцтва про право на спадщину № 523 від 18.04.2017 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину № 424 від 05.04.2017 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є синами померлого [PERSON] . На підтвердження позовних вимог, позивачем надано висновок експертного дослідження №03-12/18 будівельно-технічного дослідження про можливість поділу квартири [ADDRESS] . Інших доказів матеріали справи не містять. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Також суд зобов`язаний з`ясувати належність сторін по справи. Статтею 48 ЦПК України встановлено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Належними сторонами в цивільній справі є особи, відносно яких є дані про те, що вони можуть бути суб`єктами спірних матеріальних правовідносин. Належний позивач - особа, якій належить право вимоги; належний відповідач - особа, котра повинна відповідати за позовом. Відповідно, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови лише у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. В процесі розгляду справи для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним необхідно встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Крім того, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Відтак, матеріалами справи встановлено що квартира [ADDRESS] належить на праві сумісної часткової власності трьом особам: -Позивачу по справі [PERSON] у розмірі загалом 2/3 квартири; - [PERSON] у розмірі 1/6 квартири; - [PERSON] у розмірі 1/6 квартири; За виключенням безпосередньо Позивача по справі, вказаних осіб чи їх законних представників з відповідним документальним підтвердженням Позивач не вказував в якості Відповідачів по справі. В матеріалах справи також відсутні докази на підтвердження того, що Відповідачу по справі [PERSON] належить 1/3 квартири за адресою: [ADDRESS] . Ч.1-3 статті 51 ЦПК України визначено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій 51 статті ЦПК України, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Враховуючи надані документи, Позивач знала про належний склад відповідачів по справі. Проте клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляла. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. А отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Суд також акцентує увагу на тому, що висновок №03-12/18 будівельно-технічного дослідження про можливість поділу квартири [ADDRESS] (далі - заключення) має ряд суттєвих недоліків та є неналежним та недопустимим доказом по справі, оскільки експерт у своєму досліджені посилається на ряд будівельних і санітарних норм та правил. Проте експертом не враховано, що СНиП 3.03.01-87 «Несучі та огороджувальні конструкції» втратив чинність ще 01.01.2013 року. СанПіН 2605-82 «Санітарні норми і правила забезпечення інсоляцією житлових і громадських будинків і територій житлової забудови» втратив свою чинність 01.01.2017 року. Також у висновку наявне розмежування квартири з врахуванням двох власників в долях 1/3 та 2/3 приміщення, що не відповідає іншим матеріалам справи й суб`єктному складу власників. Крім того, предметом дослідження й однією з позовних вимог було не тільки визначення можливості розподілу квартири, але й визначення ринкової вартості квартири [ADDRESS] . Набуття права на заняття оціночною діяльністю регулюються розділом ІІІ Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в України». Відповідно до ст.14 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в України» особа, щоб здійснювати оціночну діяльність, повинна пройти професійну підготовку , яка складається з навчання за програмами базової підготовки та підвищення кваліфікації. Оцінювачі зобов`язані не рідше одного разу в два роки підвищувати кваліфікацію за програмою підвищення кваліфікації. Невиконання цієї вимоги є підставою для зупинення дії кваліфікаційного свідоцтва оцінювача. Відповідно до ст.15 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в України» кваліфікаційне свідоцтво оцінювача (далі - кваліфікаційне свідоцтво) є документом, який підтверджує достатній фаховий рівень підготовки оцінювача за програмою базової підготовки для самостійного проведення оцінки майна. Форми кваліфікаційних свідоцтв оцінювачам встановлюються Фондом державного майна України. Відповідно до ст. 18 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в України» сертифікат суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання (далі - сертифікат) є документом, що засвідчує право суб`єкта оціночної діяльності на внесення його до Державного реєстру суб`єктів оціночної діяльності, які здійснюють оціночну діяльність у формі практичної діяльності з оцінки майна та які визнані суб`єктами оціночної діяльності за напрямами оцінки майна, що в ньому зазначені. Сертифікат видається в порядку, встановленому цим Законом, Фондом державного майна України. Форма сертифіката встановлюється зазначеним органом. З матеріалів справи не вбачається наявність у експерта кваліфікаційного свідоцтва та сертифікату суб`єкта оціночної діяльності, що вказує на те, що експерт не мав права проводити дослідження стосовно встановлення ринкової вартості квартири. Враховуючи вказане є очевидним, що висновки особи, яка не володіє спеціальними знаннями та кваліфікацію не можуть братись до уваги при вирішенні даного спору. Відповідно позовна вимога щодо грошової компенсації у розмірі 121 185,00 грн. є такою, що не підлягає задоволенню, оскільки ринкова вартість визначена некваліфікованим фахівцем і не підтверджена належними та допустимими доказами. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.» Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи . Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи відсутність належних та достатніх доказів, встановлення факту неналежності відповідача, вбачається, що Позивачем не виконано вимоги ст.81 Цивільного процесуального кодексу України та не доведено обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Отже

Outcome: dismissed