Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

19 січня 2017 року позивач звернувся до суду з названим позовом до відповідачки з вимогами: усунути перешкоди у здійсненні права співвласника жилого приміщення за адресою: [ADDRESS], що є обєктом спільної власності, шляхом: вселення у жиле приміщення, а саме, - квартиру за адресою: [ADDRESS]; покладання зобовязання на відповідачку передати ключі від вхідних дверей. Позов мотивував тим, що з відповідачкою перебуває у шлюбі, зареєстрованому 24 листопада 2001 року. У спільній власності вони мають трикімнатну квартиру за вказаною адресою. Спільне життя з відповідачкою не склалося і на даний час вона вчиняє перешкоди у користуванні їх спільною квартирою. Ключів від дверей квартири він не має. На всі його спроби поговорити та встановити порядок користування спільною квартирою відповідачка не реагує, на телефонні дзвінки не відповідає. Двері квартири йому ніхто не відчиняє. У звязку з цим він змушений проживати де прийдеться. Деякий час проживає у квартирі матері, деякий час на її дачі. Всі його особисті речі залишилися в спільній квартирі. Вважає дії відповідачки такими, що порушують його право співвласника квартири на користування нею, що суперечить положенням статті 41 Конституції України, статті 319 ЦК України, статті 155 ЖК України і дає право на судовий захист відповідно до статей 386 та 391 ЦК України. Відповідач подала заперечення, які мотивувала тим, що спірна квартира не є обєктом права спільної сумісної власності подружжя як така, що придбана за рахунок обміну однокімнатної квартири, яка була приватизована нею та її дочкою і є обєктом їх особистої власності. В судовому засіданні позивач просив задовольнити позов, пояснивши, що до реєстрації шлюбу з відповідачкою у нього була однокімнатна квартира по вул.. Дружби народів, у якій вони з нею проживали однією сімєю з 1999 року, а у 2001 році зареєстрували шлюб. Відповідачка до реєстрації шлюбу отримала однокімнатну квартиру в Чернігівському кварталі, яку у 2004 році приватизувала разом з дочкою. Потім вони обміняли приватизовану квартиру на трикімнатну квартиру з доплатою у Київському кварталі, куди переїхали жити всією сімєю. Потім він продав належну йому квартиру по вул.. Дружби народів, за рахунок чого вони зробили капітальний ремонт квартири у Київському кварталі і там проживали тривалий час. Спільне життя не склалося, відносини між ними погіршились і він вирішив залишити квартиру. Став проживати у квартирі своєї матері та у неї на дачі. Спільне майно з відповідачкою вони не ділили, свої речі він з квартири не забирав. На даний час потрапити в квартиру він не може, ключів від дверей він не має. Відповідачка не йде з ним на контакт. У січні поточного року він подав до суду позовну заяву про розірвання шлюбу, яка ще не розглянута судом. Вважає, що квартира є їх спільною власністю і він має право нею користуватися. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, пославшись на те, що спірна квартира не є обєктом права спільної власності позивача та відповідачки, оскільки була придбана на рахунок обміну належної їй та їх дочці приватизованої квартири, яка належала їм особисто і не надано доказів того, що кошти від продажу належної позивачеві квартири були використані на доплату та капітальний ремонт спірної квартири. Крім того, позивач не надав доказів того, що відповідачка перешкоджала йому у користуванні спірною квартирою, оскільки замків вона не міняла і він до неї з цього питання не звертався. Також позивач зловживає алкогольними напоями і своєю поведінкою може зашкодити здоровю їх неповнолітньої дочки, яка має захворювання серця. Допитані як свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили обставини придбання спірної квартири, на які посилався позивач в судовому засіданні. Суд встановив, що сторони по справі перебувають у шлюбі, зареєстрованому 24 листопада 2001 року, від якого мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO]. Близько двох років подружжя спільно не проживає і 19 січня 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу з відповідачкою. Ухвалою від 1 лютого 2017 року за позовною заявою відкрито провадження у справі № 377/40/17 і призначено її судовий розгляд на 02.03.2017 р.. На підставі ордера на житлове приміщення від 12 лютого 2001 року [PERSON] на сімю з 1 особи надано житлове приміщення, яке складається з однієї ізольованої кімнати, за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] договору міни від 4 березня 2004 року, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області, реєстр. № 698, [PERSON], яка діє від свого імені та від імені своєї неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], як її законний представник, та [PERSON], який діє від імені своєї неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], як її законний представник, та [PERSON], [PERSON] уклали договір про те, що [PERSON], [PERSON] міняють належну їм на праві спільної часткової власності однокімнатну квартиру № 40, що знаходиться в будинку № 10 Чернігівського кварталу м. Славутича, на належну [PERSON], [PERSON] трикімнатну квартиру під № 40, що знаходиться в будинку № 1 Київського кварталу м. Славутича, з доплатою 2625 гривень. [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.03.2004 р., виданого КП АРБ Славутицьке міське бюро технічної інвентаризації, квартира за адресою: [ADDRESS], належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON]. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина 1). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (частина 2). Таким чином, право спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу, презюмується, якщо інше не встановлено шлюбним договором або рішенням суду. Оскільки шлюбний договір між сторонами не укладався і відсутнє рішення суду про визнання за відповідачкою та їх дочкою права власності на спірну квартиру, вона є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як встановлено судом, позивач у спірній квартирі не проживає, не маючи ключів від неї. Відповідачка не визнає його право власності та право користування квартирою, про що свідчать подані заперечення проти позову. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Виходячи з викладеного, позовні вимоги слід визнати обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Заперечення відповідача не ґрунтуються на положеннях закону та наданих доказах і не спростовують позову. За правилами статті 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір відповідно до Закону України «Про судовий збір», від сплати якого позивач звільнений згідно цього Закону як евакуйований із зони відчуження у 1986 році (категорія 2).

Outcome: approved