Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. В серпні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності. В обґрунтування позовних вимог вказував, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.07.2003 р. вона стала власником будинку №10 по вул.Шевцової в с.Варварівка Полонського району Хмельницької області. В 2016 році її було прооперовано в лікарні. Перед операцією її син - [PERSON] погодився на її пропозицію укласти договір довічного утримання з умовою, що все майно після її смерті перейде йому у власність. Через декілька днів після цієї розмови, вважаючи, що вона укладає договір довічного утримання, вона підписала договір. Після підписання договору, син приїжджав у гості дуже рідко, продукти харчування їй купували у магазині сусіди, вони і допомагали вести господарство. Відповідач за нею не доглядав. На початку 2018 року відповідач приїхав до неї і запропонував шукати інше житло, погрожуючи вигнати з хати негайно, оскільки будинок, в якому вона проживає, належить йому на підставі договору дарування. Просить суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку по вул.Шевцової 10 в с.Варварівка Полонського району Хмельницької області, який розташований на земельній ділянці площею 0.2140га за кад номером6823681500:02:003:0008 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, який укладений 14 вересня 2016 року між нею та відповідачем [PERSON], удаваним, як таким, що був укладеним для приховання договору довічного утримання; встановити факт вчинення договору довічного утримання та розірвати його скасувавши державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме на будинок №10 по вул. Шевцової в с.Варварівка Полонського району Хмельницької області. Відзиву на позовну заяву від відповідача до суду не надходило. В судове засідання сторони не зявилися. Представник позивача адвокат [PERSON] подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив розглядати справу без їх з позивачем участі, просив задоволити позов з підстав, наведених у позовній заяві, проти прийняття судом заочного рішення не заперечував. Відповідач, належним чином повідомлений про день, місце, час розгляду справи до суду не зявився, заперечень, заяв, клопотань до суду не подав. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд, за згодою позивача, проводить заочний розгляд справи. Третя особа приватний нотаріус Полонського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилася, про день, місце, час розгляду справи повідомлена належним чином, заяв, клопотань заперечень не подала, про причини неявки суд не повідомила. 2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 06 вересня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено її до підготовчого судового засідання на 11.10.2018 р. 11.10.2018 р. розгляд справи відкладено на 13.11.2018 р. у звязку з відпусткою судді. 13.11.2018 р. розгляд справи відкладено на 26.11.2018 р. у звязку з відрядженням судді. 26.11.2018 р. розгляд справи відкладено на 06.12.2018 р. у звязку з відрядженням судді. 06.12.2018 р. розгляд справи відкладено на 28.12.2018 р. у звязку з відсутністю відомостей про належне повідомлення відповідача. 11.12.2018\~р.\~до суду\~від приватного\~нотаріуса Полонського\~нотаріального округу надійшли копії документів до договору дарування житлового будинку. 28.12.2018 р. розгляд справи відкладено на 10.01.2019 р. у звязку з відсутністю відомостей про належне повідомлення відповідача. 10.01.2019 р. розгляд справи відкладено на 07.02.2019 р. у звязку з відсутністю відомостей про належне повідомлення відповідача. Ухвалою суду від 07.02.2019 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 20.02.2019 р. 20 лютого 2019 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення у справі. 3. Фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги позивача знайшли своє підтвердження та підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до даних свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.07.2003 року позивач [PERSON] прийняла у спадщину після смерті [PERSON] житловий будинок №10 по вул.Шевцової в с.Варварівка Полонського району Хмельницької області. (а.с.58) 14.09.2016 р. [PERSON] подарувала своєму синові [PERSON] вищевказаний будинок. (а.с.51) Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 4. Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками та норми права, які застосував суд. Доводи позивача щодо визнання правочину недійсним знайшли своє підтвердження та підлягають до задоволення з наступних підстав. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Тобто дана стаття встановлює умови чинності правочинів. У разі недотримання вказаних умов правочин є недійсним. Відповідно до\~ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України ). За змістом вказаної норми, правочин, вчинений під впливом помилки,\~\~є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі, пояснень і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими\~\~обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15, яка є обовязковою для суду в силу вимог статті 360-7 ЦПК України. Суд доходить висновку, що зібрані у справі докази підтверджують доводи позивача про її помилку при укладені оскаржуваного правочину щодо обставин, які мають суттєве зачинення, про відсутність у неї під час укладання договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого. Так, позивач є особою похилого віку, одинокою, 21.02.2017 р. їй було проведено гібридне ендопротезування прового кульшового суглоба, що свідчить про потребу в сторонній допомозі, спірне житло є єдиним житлом позивача, фактично будинок відповідачу не переданий, а позивач з моменту укладання договору постійно у ньому проживає. Передача будинку позивачем відповідачеві за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України. Також, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 717 ЦК України, договір, який встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншій особі без отримання взаємної вигоди. В даному випадку суд встановив, що мала місце помилка з боку дарувальника щодо правової природи укладеного договору, прав та обовязків, які виникнули після його укладання (ст. 229 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.\~ У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За ч. 5 ст. 216 ЦК України суд може застосувати наслідки недійсності правочину з власної ініціативи. Зокрема, суд враховує, що умови спірного договору дарування сторонами не виконані у повному обсязі, що підтверджується дослідженими судом доказами. Так, після укладання договору дарування позивач продовжувала проживати в будинку, самостійно оплачувати комунальні послуги, фактичної передачі будинку не відбулось, свої ключі від будинку позивач після його відчуження відповідачу не передавала. В своїй позовній заяві позивач просить про необхідність застосування наслідків недійсного правочину шляхом скасування державної реєстрації права власності на будинок за відповідачем. З урахуванням викладеного суд вважає за необхідне повернути сторони недійсного правочину у первісний стан, наслідком чого є скасування державної реєстрації права власності на будинок № 10 по вул. Шевцової у с. Варварівка на ім'я [PERSON] та поновлення державної реєстрації права власності на вказаний будинок за [PERSON] Згідно з ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, повязані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Outcome: approved