Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

21 жовтня 2016 року [PERSON] звернувся в Томашпільський районний суд з даним позовом до [PERSON], в якому просив виділити в натурі майно, що належить йому на праві спільної часткової власності, а саме: коридору, житлової кімнати 1-2, житлової кімнати 1-3, веранди-І, 1/2 частини кухні (ІІ), а також господарчих приміщень: гаража, паркану, воріт, вимощення цементного, садибного житлового будинку та господарчих приміщень по [ADDRESS], а також зобов'язати відповідача надати йому дозвіл на реконструкцію та капітальний ремонт його частки садибного житлового будинку та господарчих приміщень по [ADDRESS]. Даний позов [PERSON] мотивував наступним. 8 травня 2007 року між сторонами у справі було укладено шлюб, який був зареєстрований Крижопільським районним відділом реєстрації актів громадянського стану управління юстиції у Вінницькій області про що було вчинено актовий запис № 24. Так як у позивача не було власного житла, його батьки [PERSON] та [PERSON] вирішили подарувати йому житловий будинок у селищі Вапнярка. 10 квітня 2009 року батьки позивача вирішили укласти правочин дарування у державного нотаріуса в смт. Томашполі на його ім'я, однак відповідач переконала його маму, щоб та уклала договір-дарування по 1/2 часток на позивача і відповідача у зв'язку з тим, що вона являється громадянкою [PERSON], а тому у неї є необхідність зареєструватися в Україні по місцю свого проживання. На дану пропозицію мама погодилась і 10 квітня 2009 року нею був укладений договір дарування житлового будинку загальною площею - 92,5 кв.м. та житловою площею 57,3 кв. м, який складається із коридору - 9,0 кв.м. (1-1), житлової кімнати 14,3 кв.м. (1-2), житлової кімнати - 19,7 кв.м. (1-3), житлової кімнати - 13,8 кв.м. (1-4), житлової кімнати 23,8 кв.м. (1-5), веранди - 8,1 кв.м. (І), кухні - 12,4 кв.м. (ІІ), санвузла - 8,1 кв.м. (ІІІ) з господарчими будівлями по [ADDRESS]. Договором передбачено відчуження на мою та відповідачки користь по 1/2 ідеальних часток вищезазначеної садиби. Після капітальної реконструкції будинковолодіння спільно із відповідачем загальна площа будинку на теперішній час складає 109,2 кв.м., з яких житлова площа - 71,6 кв.м., допоміжна 37,6 кв.м. Також були збудовані та внесені 5 серпня 2015 року в технічний паспорт на садибний житловий будинок (інвентарна справа № 2245): гараж - 31,7 кв.м., погріб - 11,3 кв.м., паркан - 28,3 кв.м., ворота - 6,55 кв.м., хвіртка - 1,0 кв.м., вимощення цементне - 142,65 кв.м. Позивач зазначає, що він з відповідачем являються співвласником садиби по [ADDRESS]. 15 травня 2014 року за заявою відповідача шлюб між сторонами було розірвано, про що було винесено рішення Томашпільським районним судом Вінницької області у справі №146/584/14-ц, яке набуло чинності 3 червня 2015 року. [PERSON] вказує, що між ними, як співвласниками часток, виникла конфліктна ситуація і він позбавлений з боку [PERSON] можливості володіти, користуватися та розпоряджатися належною йому часткою будинковолодіння, так як остання створює йому в цьому реальні перешкоди, а саме поміняла вхідні замки в будинок, надала можливість проживати в цьому будинку своєму співмешканцю [PERSON], не допускає його в будинок та не дає йому можливості провести реконструкцію будинку, щоб він мав можливість зробити окремий вхід до будинку та поліпшити його шляхом перепланування. Позивач вважає, що як співвласник часток будинковолодіння по [ADDRESS], він має право на виділення йому в натурі коридору - 9,0 кв.м. (1-1), житлової кімнати 14,3 кв.м. (1-2), житлової кімнати - 19,7 кв.м. (1-3), веранди - 8,1 кв.м. (І), 1/2 частину кухні - 12,4 кв.м. (ІІ), а всього - 57,3, кв.м., а також на господарчі приміщення: гараж - 31,7 кв.м., паркан - 14,0 кв.м., ворота - 3,3 кв.м., вимощення цементне - 71,0 кв.м. 19 жовтня 2017 року позивачем було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог щодо виділу в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та відшкодування моральної шкоди, яку доповнено наступним. [PERSON] вважає, що він як співвласник часток будинковолодіння по [ADDRESS] має право на виділення йому в натурі коридору - 9,0 кв.м. (1-1), житлової кімнати 14,3 кв.м. (1-2), житлової кімнати - 19,7 кв.м. (1-3), веранди - 8,1 кв.м. (І), 1/2 частину кухні - 12,4 кв.м. (ІІ), а всього - 57,3, кв.м., а також на господарчі приміщення: гараж - 31,7 кв.м., паркан - 14,0 кв.м., ворота - 3,3 кв.м., вимощення цементне - 71,0 кв.м. Позивач вважає, що крім завданої йому матеріальної шкоди, неправомірними та винними діями [PERSON], йому завдана моральна шкода, яка виразилась у душевних, фізичних і моральних стражданнях, порушеннях його життєвого устрою та особистого життя членів його родини, категоричною відмовою [PERSON] в добровільному порядку провести поділ будинковолодінння в натурі, не чинити йому перешкод в користуванні садибою, яка є предметом спору на сьогодні Внаслідок винних дій [PERSON], які проявилися в незаконному заволодінню нею власністю позивача, а саме будинком, останній втратив можливість володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. [PERSON] вимушено винаймає житло у сторонніх для нього людей. Проживає у будинку мало пристосованому для проживання, без будь-яких зручностей, в населеному пункті, який значно віддалений від обласного та районного центрів. У цьому найманому будинку позивач не має змоги в належних умовах прийняти своїх близьких та рідних, облаштувати свою садибу на власний розсуд та смак. Це надзвичайно принижує його людську честь і гідність, додає неймовірних фізичних страждань. Будинок, на який позивач та його батьки по копійці збирали своєю тяжкою працею, економлячи на одежі та продуктах харчування, щоб його купити, практично присвоїла відповідач на свою користь без йоти докору людського сумління. Позивач фактично втратив здоровий сон, знаходиться постійно у стані фізичної напруги та на межі нервового зриву. На цьому грунті у нього значно погіршився стан самопочуття та здоров'я. Такий стан почуття позивача докорінно змінив звичний для нього спосіб життя та завдає йому неймовірних фізичних і душевних страждань, принижує людську честь та гідність, негативно відображається на його здоров'ї. З урахуванням характеру, обсягу і тривалості завданих позивачу душевних, фізичних і моральних страждань, вимушених змін у повсякденному житті, завдану моральну шкоду, умисні дії відповідача спрямовані на позбавлення права позивача на житло, небажання в добровільному порядку вирішити питання про поділ в натурі садиби, яка є їхньою спільною власністю, виходячи із засад розумності та справедливості, [PERSON] оцінює завдану моральну шкоду в розмірі 10000 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] збільшені позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на обставини, викладені у ній, попросили її задовольнити, зокрема, попросили розподілити будинковолодіння по першому варіанту розподілу, виділивши позивачу територію, визначену експертом як «другому співвласнику». Також попросили стягнути з відповідача на користь позивача понесену моральну шкоду в розмірі 10000 гривень, яких позивач зазнав ввід умисних дій відповідача, спрямованих на позбавлення його права на житло. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні ні первісні позовні вимоги, ні збільшені позовні вимоги не визнали взагалі, попросили відмовити у задоволенні позову, пояснюючи, що відповідач, маючи на утриманні неповнолітню дитину, бажає залишити собі у власності весь будинок, не виділяючи позивачу його частки, а позивачу компенсувати вартість будинку, відповідно висновку експертизи. [PERSON] пропонувала [PERSON] кошти-компенсацію вартості будинку, однак останній відмовився від отримання такої компенсації, а проживання сторін разом під одним дахом є неможливим і може привести до негативних наслідків. Позивач [PERSON] доповнив, що відмовився від отриманої компенсації, оскільки вважає, що спірний будинок коштує набагато більше, ніж визначено експертом, а за отриману [PERSON] компенсацію він не зможе придбати подібне житло. Щодо моральної шкоди відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] попросили відмовити у задоволенні даних вимог, оскільки вважають їх безпідставними. Суд, заслухавши пояснення сторін у справі та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність ї достовірність показань сторін по справі, сприяючи всебічному й повному з'ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Згідно ст.1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 121 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у їх прийнятті. Відповідно до ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані із порушенням порядку, встановленого законом. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи ( ст. 64 ч. 1 ЦПК України ). Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Главою 29 ЦК України (ст.ст. 386-394) регулюється захист права власності. Відповідно до ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до частин першої та другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній частковий власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Згідно ч.ч. 1-3 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У постановах Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року (справа № 6-12цс13) і 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500цс15) викладено правовий висновок про те, що положення статті 358 ЦК України регулюють саме порядок здійснення права спільної часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, внаслідок якого право спільної часткової власності припиняється. При встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку виходячи з його частки в праві спільної часткової власності на будинок. Установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі не припиняє права спільної часткової власності. Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Також потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. Як роз'яснив п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 4 жовтня 1991 року, що у спорах про поділ житлового будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може зменшити або збільшити розмір частки, яка підлягає виділу за умови сплати грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. Згідно ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору дарування житлового будинку від 10 квітня 2009 року, [PERSON], як дарувальник, уклала даний договір із [PERSON] та [PERSON], як обдарованими, в результаті якого дарувальник передала у власність (дарує), а обдаровані набувають у власність (приймають) в рівних частках кожний житловий будинок з господарчими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS], що розміщений на земельній ділянці, яка не є власністю дарувальника (а.с.12). Відповідно до виготовленого [PERSON] 5 серпня 2015 року технічного паспорту, до будинку по [ADDRESS] входять: житловий будинок «А», веранда «а», ганок «а1», добудова «а2», гараж «Б», погріб «б», паркан-1, ворота 2, хвіртка-3, вимощення-4. Згідно експлікації приміщень до плану житлового будинку, будинок складається із коридору, чотирьох житлових кімнат, веранди, кухні, санвузла (а.с.14-18). В ході судового розгляду позивач [PERSON] заявив клопотання про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи. Клопотання позивача було задоволено і ухвалою Томашпільського районного суду від 21 листопада 2016 року призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу проведення якої доручити експертам Вінницького відділення НДЕКЦ Національної поліції На вирішення експертизи поставлено було такі питання: 1. Чи можливий поділ в натурі житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] 2. Чи можливо виділити [PERSON] в натурі з будинковолодіння по [ADDRESS]: коридор - 9,0 кв.м. (1-1), житлову кімнату 14,3 кв.м. (1-2), житлову кімнату - 19,7 кв.м. (1-3), веранду - 8,1 кв.м. (І), 1/2 частину кухні - 12,4 кв.м. (ІІ), а всього - 57,3, кв.м., а також господарчі приміщення (надвірні споруди): гараж - 31,7 кв.м., паркан - 14,0 кв.м., ворота - 3,3 кв.м., вимощення цементне - 71,0 кв.м.? 3. Представити суду для вирішенння спору по суті не менше як два варіанти поділу в натурі по 1/2 частці кожній із сторін будинку по [ADDRESS] з надвірними спорудами, будинковолодінння якого складається із 109,2 кв.м. загальної площі будинку, житлової площі - 71,6 кв.м., допоміжної площі 37,6 кв.м., а також: гараж - 31,7 кв.м., погріб - 11,3 кв.м., паркан - 28,3 кв.м., ворота - 6,55 кв.м., хвіртка - 1,0 кв.м., вимощення цементне - 142,65 кв.м. 14 липня 2017 року було отримано висновок експерта № 58 від 7 липня 2017 року, згідно якого в результаті проведеного експертного дослідження, порівнюючи вимоги нормативних документів по будівництву, чинних на території Укравїни, та планування житлового будинку відповідно до представленої інвентаризаційної справи № 2245 на житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS], поділ будинку в натурі є можливим без урахування самочинно перепланованих та побудованих об'єктів. Виділити [PERSON] в натурі з будинковолодіння по [ADDRESS] коридор 1-1, житлову кімнату 1-2, житлову кімнату 1-3, веранду І, 1/2 частину кухні ІІ, а всього 57, 3 кв.м., а також господарчі приміщення (надвірні споруди)-гараж, паркан, ворота, вимощення цементне не можливо, так як є наявність самочинно перепланованих та побудованих приміщень (а.с.56-67). На розгляд суду запропоновано три варіанти розподілу будинковолодіння без урахування самочинно перепланованих та побудованих об'єктів (а.с.68-70). Тобто, висновок експерта підтверджує, що за технічними показниками об'єкт може бути поділено, частина об'єкта є відокремленою, має окремий вихід та може бути виділена в натурі. Таким чином, реалізація позивачем свого права на виділ в натурі частки та, в свою чергу, припинення спільної часткової власності жодним чином не порушить права інших власників нерухомого майна і водночас, не зобов'язує їх до вчинення дій щодо проведення експертиз для здійснення розрахунку їх часток і внесення в Реєстр нерухомого майна таких даних, щодо оформлення належним чином права власності/користування на земельну ділянку під нерухомим майном, яке їм належить. Верховний Суд України у абзаці першому пункту 6 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок» від 4 жовтня 1991 р. N 7 підкреслює, що судам при вирішенні справ про виділ у натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, слід мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 21 постанови «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» від 22.12.1995 р. № 20, квартира, яка є спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. У правовій позиції Верховного суду України, яка викладена за результатами розгляду справи № 6-12цс13 звернуто увагу на те, що визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Згідно ч 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про розподіл майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, втрачав його на шкоду інтересам сім'ї, а також якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Окрім того, суд звертає суд увагу на те, що в експертному висновку вирішено всі необхідні питання щодо наявності технічної можливості улаштування необхідних інженерних комунікацій у запропонованих сторонам ізольованих квартирах. За змістом ст.364 ЦК України позов про виділ частки у праві спільної часткової власності на жилий будинок у натурі може бути задоволено, якщо є можливість виділити відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру частки співвласника у праві спільної власності. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої ради відповідно до вимог ст. 152 ЖК України. Згідно з п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою КМУ від 08.10.1992 р. № 572, власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків зобов'язані не допускати виконання робіт та інших дій, що викликають псування приміщень, приладів та обладнання будинку, гуртожитку, порушують умови проживання громадян, а також повинні використовувати приміщення житлового будинку і гуртожитку за призначенням, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання. Крім того, відповідно до п. 4 вказаних Правил власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, гуртожитку, з дозволу власника будинку (квартири), власника гуртожитку (житлового приміщення у гуртожитку) та органу місцевого самоврядування, що видається в установленому порядку. Згідно зі ст. 382 ЦК України, власникам квартир на праві спільної сумісної власності належать приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у будинку. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). Виходячи з аналізу змісту норм ст.ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд серед інших вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин,яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до п.11 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року, суд, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення сторін, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, має мотивувати свої дії та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із заключення вказаної експертизи та приймаючи до уваги, що згідно ч 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, під час розгляду цивільної справи сторони не дійшли остаточної спільної згоди щодо розподілу їм рухомого майна, зазначеного в позовній заяві, враховуючи, що відповідач є особою жіночої статті, на її утриманні знаходиться неповнолітня дитина, тому суд приходить до висновку про розподіл спірного домоволодіння відповідно до варіанту розподілу №1 судової будівельно-технічної експертизи № 58 від 7 липня 2017 року, оскільки саме згідно запропонованого можливого варіанту розподілу частки кожного із співвласників будуть рівними, із врахуванням зазначеного необхідного проведення ремонтно-будівельних робіт, будівельних робіт по улаштуванню відокремлених інженерних мереж відповідно до норм електропостачання, газопостачання, опалення, водопостачання (за необхідності), виділивши позивачу [PERSON] приміщення, визначене у план-схемі як першому співвласнику, відповідачу [PERSON]-як другому співвласнику, а саме:. визнати за [PERSON] право власності та виділити йому в натурі 1/2 будинковолодіння по [ADDRESS] на: приміщення в житловому будинку «А»: житлову кімнату -13,8 кв. м.(1-4), прихожу-23,8 кв.м. (1-5), 1/2 веранди - 5,95 кв.м ( І), а всього: площу 43,55 кв.м. вартістю 92557,78 гривень; господарські будівлі та споруди: погріб б, 1/2 паркану 1, 1/2 воріт 2, 1/2 хвіртки 3, 1/2 вимощення 4, а всього вартістю 49702,05 гривень; визнати за [PERSON] за право власності та виділити їй в натурі 1/2 будинковолодіння по [ADDRESS] на: приміщення в житловому будинку «А»: коридор - 9,0 кв. м (1-1), кухню - 14,3 кв. м (1-2), житлову кімнату 19,7 кв. м.(1-3), ганок, 1/2 веранди - 5,95 кв.м ( І), а всього: площу 48,95 кв.м. вартістю 107852,42 гривень; господарські будівлі та споруди: 1/2 паркану 1, 1/2 воріт 2, 1/2 хвіртки 3, 1/2 вимощення 4, а всього вартістю 34111,03 гривень. Оскільки частка [PERSON] є більшою, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за відступ в розмірі 148,19 гривень. Також суд вважає за необхідне зобов'язати [PERSON] для ізольованого користування виділеними дольовими частинами в житловому будинку «А» по [ADDRESS] провести наступні ремонтно-будівельні роботи: закласти дверні прорізи між приміщеннями 1-1 та 1-5; улаштувати дверні прорізи між частиною веранди І та приміщенням 1-5, між частиною веранди І та вулицею; улаштувати перегородку посередині приміщення веранди І, а також зобов'язати обох співвласників провести будівельні роботи по улаштуванню відокремлених інженерних мереж відповідно до норм-енергопостачання, газопостачання, опалення, водопостачання (за необхідності). Суд наголошує на тому, що співвласникам [PERSON] та [PERSON] на проведення у житловому будинку зазначених будівельно-ремонтних робіт розробити проектну документацію з погодженням дозвільних організацій, згідно ДБН А.2.2-3-2012. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Позивачем [PERSON] було подано до суду позовну заяву, в якій останній просить стягнути із відповідача на його користь понесену моральну шкоду. Ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Доводи позивача в тій частині, що йому було завдано моральної шкоди у зв'язку з порушенні життєвого устрою, внаслідок винних дій [PERSON], які проявилися в незаконному заволодінню нею його власністю, він винаймає житло у сторонніх людей, проживає у будинку малопристосованому для проживання, у нього погіршився стан здоров'я суд вважає недоведеними, оскільки вони будь-якими належними та допустимими доказами в судовому засіданні не підтвердженні. Крім того, на запитання в судовому засіданні, в чому саме виражається моральна шкода, позивач пояснити нічого не зміг, а лише зіслався на заяву. Також суд вважає за необхідне стягнути із позивача [PERSON] на користь держави недоплачений судовий збір в розмірі 490,00 грн за подання заяви про стягнення моральної шкоди. Відповідно до ст.. 215 ЦПК України, у резолютивній частині рішення суду повинно бути вирішено питання про розподіл судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Крім того у відповідності до ст. ст. 79, 86 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Так, позивачем [PERSON] було сплачено судовий збір в розмірі 1141,50 грн (а.с.1), 381,02 грн (а.с.2), 150,00 грн (а.с.97), а також оплачено судову експертизу в розмірі 4052,16 грн (а.с.51). Суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 1/2 витрат позивача, понесених у зв'язку із оплатою судового збору та із проведенням будівельно-технічної експертизи, оскільки обидві сторони не доклали зусиль щодо добровільної угоди щодо розподілу спірного будинку. Враховуючи наведене, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 2026,08 гривень (4052,16:2) у відшкодування витрат, пов'язаних із проведенням експертизи, а також судові витрати в розмірі 836,26 гривень (1672,52:2), що відповідає вимогам постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Outcome: partial