Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-29 00:00:00

19 січня 2017 року позивач звернулася до суду з вище вказаним позовом, в якому, враховуючи остаточно уточнені позовні вимоги, просить визнати договір № 00366 фінансового лізингу від 8 червня 2016 року, укладений між ТзОВ «СОУЛ-Україна» та [PERSON], недійсним (нікчемним), а також стягнути з ТзОВ «СОУЛ-Україна» на її користь кошти в сумі 90000 грн. та 200 грн. комісії банку, а всього 90200 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 8.06.2016 року вона уклала договір з відповідачем (предметом договору є автомобіль KIA Sportage, Prestige 17/CRDI/MT), сплатила, згідно розяснень представника відповідача, аванс за автомобіль 90 000 грн. і комісію банку в сумі 200 грн. Автомобіль, згідно домовленості, мав бути поставлений впродовж трьох днів після сплати. Оскільки в зазначений строк автомобіля поставлено не було, позивач звернулась до відповідача, від якого дізналася, що поставка неможлива через відсутність автомобілів. Детально ознайомившись з текстом договору, позивач зрозуміла, що сплатила 90 000 грн. не як аванс за автомобіль, а як платіж за оформлення договору. Повернення усієї сплаченої суми коштів договором не передбачено взагалі, а після тривалої формалізованої процедури можливе повернення лише 20% платежу за оформлення договору. Укладений договір вважає несправедливим, укладеним внаслідок нечесної підприємницької практики і таким, що порушує її права як споживача. В судове засідання позивач та її представник [PERSON] не з`явилися, повідомлені про час та місце судового розгляду справи в установленому законом порядку, подали до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності, вимоги позову підтримали в повному обсязі, не заперечуючи щодо заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, повідомлений про час та місце судового розгляду справи в установленому законом порядку, про причини неявки не повідомив. За таких обставин суд вважає за можливе судовий розгляд справи провести за відсутності сторін в судовому засіданні на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення, без фіксування судового засідання технічними засобами звукозапису. Суд, дослідивши докази у справі, вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 08.06.2016 року між позивачем [PERSON] та ТзОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» було укладено договір № 00366 фінансового лізингу (а.с. 12 22). Даний договір нотаріально не посвідчений. Згідно п. 1.1. вказаного договору, за даним договором лізингодавець зобовязується придбати у продавця визначений лізингоодержувачем у додатку № 1 до договору та у даному договорі або іншому договорі предмет лізингу за вартістю предмета лізингу, яка визначається продавцем, та передати даний предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, визначених даним договором, а лізингоодержувач повинен сплачувати відповідні платежі, які передбачені даним договором. У відповідності з п. 1.2. договору, предметом фінансового лізингу є транспортний засіб KIA Sportage, Prestige 17/CRDI/MT. Згідно п. 8.1. договору, сторони погодили, що для проведення розрахунку та подальшої оплати першого платежу погоджена вартість предмета лізингу на момент укладення даного договору становить 559260,00 грн. без урахування ПДВ. Як вбачається з пункту 4.1. договору, лізингодавець зобов'язаний купити предмет лізингу за вартістю предмета лізингу в строк, який передбачає розумний період часу, який необхідний для пошуку предмета лізингу, додаткового погодження з лізингоодержувачем характеристик предмета лізингу та узгодження із продавцем усіх правових аспектів із оплати продавцю предмета лізингу, але не більше 60 (шістдесят) робочих днів, та виключно після того, як лізингодавець отримає від лізингоодержувача такі платежі: платіж за оформлення договору; авансовий платіж; різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 даного договору, або різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5. ст. 9 даного договору (за наявності). У разі відсутності у продавця визначеного лізингоодержувачем предмета лізингу на дату купівлі та замовлення його продавцем для подальшого продажу лізингодавцю, лізингодавець зобов'язаний повідомити про це лізингоодержувача у письмовій формі у такому випадку строк купівлі предмета лізингу продовжено. Згідно п. 4.2. договору, лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 30 (тридцяти) банківських днів з моменту його купівлі у продавця, тільки після підписання сторонами додатку № 2 до даного договору та після того, як лізингоодержувач компенсує витрати, які зазнав лізингодавець під час реєстрації предмета лізингу у відповідних органах та в зв'язку зі страхуванням предмета лізингу (далі по тексту компенсація витрат), а також у разі необхідності надасть визначені лізингодавцем гарантії, щодо подальшого виконання даного договору. Компенсація витрат лізингодавця проводиться відповідно до виставлених рахунків протягом 5 (п'яти) банківських днів з моменту отримання такого рахунку лізингоодержувачем. У разі затримки лізингоодержувачем строку сплати вказаних у даному пункті платежів, строк передачі предмета лізингу буде відповідно змінено. У виключних випадках лізингоодержувач має право звернутися до лізингодавця із заявою про розстрочення оплати з компенсації витрат лізингодавця. У випадку згоди лізингодавця надати таке розстрочення, воно надається не більше як на 3 (три) місяці. Початок оплати наступає з наступного місяця після отримання предмета лізингу. Сплата розстрочених платежів зі сплати компенсації витрат лізингодавця проводиться виключно на підставі отриманих від лізингодавця рахунків. Позивач зазначає, що після підписання договору представником відповідача їй було надано рахунок до сплати в сумі 90000 грн., при цьому представник відповідача запевнив її, що сплативши вказаний авансовий платіж, вона зможе отримати авто впродовж трьох днів. 08.06.2016 року позивачем було сплачено на рахунок відповідача кошти в сумі 90000,00 грн., а також комісію банку на рахунок ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в сумі 200 грн. (а.с. 23, 24), однак предмет лізингу не отримала, що, як вбачається з листа ТОВ «СОУЛ-Україна» на адресу [PERSON] (а.с. 37), відповідачем не оспорюється. Позивач вказує, що договір № 000366 фінансового лізингу від 8.06.2016 року є недійсним в силу того, що порушує її права як споживача, тобто всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача; містить несправедливі умови. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи\~ умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Так, в п. 8.2. договору зазначено, що сторони погоджуються та визначають, а лізингоодержувач підтверджує, що лізингодавець купує предмет лізингу за вартістю предмета лізингу, яка встановлюється продавцем. Вартість предмета лізингу або погоджена вартість предмета лізингу, якщо вона не змінилась, відображена у додатку № 2 до даного договору, який сторони зобов'язані підписати після сплати першого платежу та до моменту передачі предмета лізингу на умовах, викладених у даному договорі. Доказами вартості предмета лізингу, на момент його купівлі, вважається рахунок-фактура, або інший документ на оплату предмета лізингу, виданий продавцем предмета лізингу. Разом з тим, додатку № 2 оспорюваний договір не містить, як і чітко визначеної вартості предмета лізингу. Натомість за п. 8.3. договору, підписанням даного договору Лізингоодержувач підтверджує, що він має повну та достовірну інформацію, щодо вартості предмета лізингу на момент укладання даного договору, а також лізингоодержувач підтверджує, що погоджена вартість предмета лізингу є погоджена між сторонами по договору та те, що дана погоджена вартість предмета лізингу використовується для встановлення та визначення обов'язкових платежів, які передбачені даним договором. Аналогічно, п. 8.4. договору містить умову про те, що всі планові платежі визначаються у додатку № 2 до даного договору, тобто договір в підписаному сторонами вигляді не містить чітко визначених сум планових платежів. Аналізуючи спірний договір, суд приходить до висновку, що в ньому звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.\~ Так, згідно пункту 5.7. договору, на чинність цього договору не впливають будь-які обмеження або неможливість користування предметом лізингу внаслідок його часткового пошкодження, або внаслідок юридичних чи технічних, або економічних причин, випадки надзвичайних подій чи форс-мажору. В таких випадках зобовязання лізингоодержувача, в тому числі платіжні зобовязання, залишаються чинними в повному обсязі. Одночасно, як вбачається з пунктів 6.1. 6.6. договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмету лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, оскільки за вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець.\~ При цьому в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди саме має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то умови договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечать положенням статті 808 ЦК України і є несправедливими. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, оспорюваних договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що оспорюваних договір нотаріально посвідчено не було. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог не лише у звязку із несправедливими умовами договору, а також бере до уваги порушення щодо відсутності ліцензії у відповідача для здійснення фінансової діяльності та нотаріального посвідчення спірного договору. Дані висновки суду відповідають правовій позиції судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, висловленій 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15. Згідно з п. 7 Постанови пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Також, згідно п. 10 цієї ж Постанови, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Отже, правомірною є вимога про стягнення з відповідача на його користь 90000 грн. 00 коп., сплачених нею. Не підлягає до задоволення позовна вимога про стягнення 200 грн. комісії банку, оскільки цей платіж було сплачено не на користь контрагента за оспорюваним договором, а на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за належно надану ним послугу переказу коштів. У зв'язку з наведеним, суд застосовуючи реституцію, стягує з відповідача на користь позивача передані за договором фінансового лізингу № 000366 від 8.06.2016 року кошти у сумі 90000 грн. 00 коп., що відповідає суті реституції, яка полягає у поверненні стороною всього отриманого за недійсним договором. Судові витрати по справі (а саме судовий збір в сумі 900 грн. 00 коп.) стягується з відповідача в дохід держави згідно вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial