Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-10 00:00:00

19 червня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визначити порядок користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: Миколаївська область, місто Очаків, вулиця Шмідта, № 13. Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що їй відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом належить 1/3 частина житлового будинку з господарськими будівлями та побутовими спорудами, що розташовані за вказаною адресою. Право власності на спадкове майно зареєстровано в Очаківській філії ММБТІ за №282 від 19 жовтня 2000 року. Житловий будинок з господарськими будівлями та побутовими спорудами розташований на земельній ділянці площею 85,2 м.кв., на яку 01 березня 1993 року виданий державний акт на право довічно успадковуваного володіння землею на імя [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Відповідачам [PERSON] та [PERSON] належить по 1/6 частині будинку, відповідачці [PERSON] 1/3 частина житлового будинку. Земельна ділянка, на якій розташований будинок, знаходиться у спільному користуванні сторін, але оскільки згоди між ними щодо порядку користування не досягнуто, [PERSON] звернулася з позовом до суду. Сторони в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю, в якій він також просив визначити порядок користування спірною земельною ділянкою згідно з варіантом №3 додатком №3 висновку експерта № 965-967 від 02 червня 2015 року. В судовому засіданні, яке відбулось 15 липня 2015 року, відповідачі [PERSON] та [PERSON] пояснили, що вони підтримують будь-який варіант, аби від позивачки не було претензій. Дослідивши долучені до матеріалів справи докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 1810 від 19 жовтня 2000 року належить 1/3 частка житлового будинку, що розташований за адресою: Миколаївська область, місто Очаків, вулиця Шмідта, № 13. Право власності на спадкове майно зареєстровано в Очаківській філії ММБТІ за №282 від 19 жовтня 2000 року. Відповідачам [PERSON] та [PERSON], згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом №02 від 30 січня 2004 року, належить по 1/6 частині будинку кожному (а.с. 17-18). Право власності на спадкове майно зареєстровано в Очаківській філії ММБТІ за №282 від 11 березня 2004 року. Судом встановлено, і сторони не заперечують, що 1/3 частина будинку належала [PERSON], після якої спадщину прийняла [PERSON]. Таким чином, житловий будинок № 13 по вулиці Шмідта в місті Очакові Миколаївської області належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON], [PERSON] (1/6) та [PERSON] (1/6), і [PERSON]М в рівних частках, тобто по 1/3 частці. За змістом державного акту на право довічно успадковуваного володіння землею, площа земельної ділянки, на якій розташований будинок, становить 852 кв. м. (а.с. 132-133). Як вбачається з висновку експерта №965-967 судової земельно-технічної експертизи, фактична площа земельної ділянки по вул. Шмідта, 13 у м. Очакові Миколаївської області становить 853, 0 кв. м. (а.с. 94). Вказана площа також відповідає даним кадастрового плану (а.с. 131). Згідно з ідеальними частками співвласників житлового будинку, їх частки в праві користування земельною ділянкою також є рівними і становлять: по 1/3 частці, оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] побажали своїх частки обєднати та виділити їм в спільне користування 1/3 частку (а.с. 98). Так, експерт виходив з того, що ідеальні частки співвласників будинку в праві користування спірною земельною ділянкою становлять по 1/3, що відповідає їх часткам у праві спільної часткової власності на будинок. На період обстеження позивачка користується земельною ділянкою площею 231, 91 кв.м., що є на 52, 43 кв.м. менше ніж її ідеальна частка. При цьому у позивачки є самовільно збудована господарська будівля розміром ((3, 28 х 2, 66) + (5, 69 х 2, 69)) м. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], користуються земельною ділянкою площею 304, 74 кв.м., що не відповідає їх ідеальній частці, оскільки є більшим на 20, 41 кв.м. Відповідачка [PERSON] користується земельною ділянкою площею 316 кв.м., що не відповідає її ідеальній частці і є більше на 32, 02 кв.м. При цьому, є самовільно збудована господарська будівля вбиральня, розміром (1, 03 х 1, 05) м.. Вказаний порядок користування визначений експертом як варіант №1 визначення порядку користування земельною ділянкою за сформованим порядком користування (а.с. 99). Варіант №2 та варіант №3 визначають порядок користування земельною ділянкою у відповідності до ідеальних часток співвласників (а.с. 100-102). Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Згідно з ч. 3 ст. 358, ч. 1 ст. 364 Цивільного кодексу України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, та співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За змістом ст. 30 ЗК України від 18 грудня 1990 року, який був чинний на момент набуття позивачкою право власності на 1/3 частину житлового будинку, і втратив чинність 01 січня 2002 року, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 120 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Суд погоджується та, відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує висновок Верховного Суду України у справі №6-2цс15 від 11 лютого 2015 року щодо застосування норм ст. 30 ЗК України від 18 грудня 1990 року та ст. 120 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, а саме. На відміну від норми статті 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо). Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України). Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на обєкт нерухомості, слід враховувати наступне. Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 88 Земельного кодексу України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Враховуючи викладене, а також ту обставину, що у варіантах №2 та №3 експертом вказано можливий порядок користування земельною ділянкою у відповідності до ідеальних часток співвласників, суд дійшов висновку про необхідність визначення порядку користування згідно з їх ідеальними частками. У варіантах №2 та №3 експертом визначено порядок користування земельною ділянкою таким чином, щоб самовільно побудовані сторонами споруди залишалися у їх фактичному користуванні. З урахуванням того, що заперечень щодо визначення порядку користування земельною ділянкою згідно з варіантом №3 додатком №3 до суду не надійшло, суд задовольняє позовні вимоги, визначає порядок користування у відповідності з ідеальними частками співвласників будинку у праві користування земельною ділянкою за варіантом №3. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд виходить з такого. За приписом ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких відносяться, зокрема, витрати, повязані з проведенням судових експертиз. Судом встановлено, що при подачі позову [PERSON] сплачено 243 грн 60 коп. судового збору, що підтверджується квитанцією №k17/І/41 від 18 червня 2014 року (а.с. 1). Крім того, 3025 грн 80 коп. [PERSON] сплачено за проведення судової земельно-технічної експертизи (а.с. 109). Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтвердженні судові витрати. Враховуючи викладене, а також клопотання позивачки про розподіл витрат на проведення експертизи між всіма співвласниками, суд стягує з відповідачів судовий збір та 2/3 витрат на проведення судової експертизи. На підставі викладеного,

Outcome: approved