Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-22 00:00:00

20.09.2018 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та володінні житловим будинком, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. 14 червня 2010 року, на прохання свого правнука [PERSON], позивач дозволила йому зареєструватися для постійного проживання у вказаному будинку. Але, фактично відповідач не проживав за даною адресою з 2010 року, що підтверджує довідкою квартального комітету №28 від 13 вересня 2018 року. Реєстрація місця проживання відповідача у будинку, належному позивачу, що розташований за адресою: [ADDRESS], перешкоджає скористатися правом отримання субсидії на оплату комунальних послуг. Позивач [PERSON], посилаючись на ст. 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 16, 379, 382, 383, 386, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просить суд усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та володіння будинком, шляхом визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS]. До початку проведення судового засідання позивач надала суду заяву про підтримання заявлених вимог та розгляд справи без її присутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи без його присутності, відзиву на позов не надав, хоча був належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Згідно умов та порядку, визначених ст.ст. 280, 281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення. Таким чином, суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до наступного. Згідно наданих суду копій Свідоцтва про право власності від 19.08.1998 року, виданого державним нотаріусом Першої синельниківської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрову книгу №47 за реєстровим номером 449 від 13 листопада 1998 року Синельниківським МБТІ та Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 19.08.1998 року, виданого державним нотаріусом Першої синельниківської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрову книгу №47 за реєстровим №6449 13 листопада 1998 року Синельниківським БТІ, встановлено належність на праві власності в цілій частині позивачу [PERSON] житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до додатку до розпорядження міського голови Зражевського Д.І. №31-р від 16.02.2016 року «Про перейменування вулиць та провулків у місті Синельникове», у [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS]. З 14.06.2010 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], що встановлено з наданої суду копії будинкової книги (а.с.7,8), але за даною адресою не проживає з 2010 року, що підтверджено довідкою квартального комітету №28 Синельниківської міської ради Дніпропетровської області від 13.09.2018 року (а.с.6). Місце проживання відповідача [PERSON] позивачу [PERSON] не відомо, будь-якого зв'язку вона з ним не підтримує, що створює перешкоди в отриманні нею грошової допомоги, яка надається державою за рахунок коштів бюджетуза користування житлово-комунальними послугами. Суд зазначає, що норма ст. 405 ЦК України, на яку посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, застосуванню не підлягає, оскільки встановлено, що відповідач не є членом сім'ї позивача, спільно з власником спірного житлового будинку не проживав, спільним побутом не був пов'язаний, спільного господарства вони не вели. Заявлений позов підлягає розгляду в порядку статті 391 ЦК України, в якій закріплено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вказана норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Проте зазначена норма не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу, але вимога про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, заявлена позивачем відповідає положенню ст. 391 ЦК України. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.7 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 №1382-ІV, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду, яке набрало законної сили виключно про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що закон №1382-ІV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Закріплюючи право кожного на мирне володіння своїм майном, стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за своєю суттю є гарантією права власності (рішення від 13 червня 1979 року у справі «Маркс проти Бельгії», п. 69). Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України зміст права власності становить належність власнику права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, суд з'ясувавши підставу позову [PERSON], встановив належність останній на праві власності житлового будинку, реєстрація в якому відповідача [PERSON], який не є членом її сім'ї, створює їй перешкоди у користуванні даним нерухомим майном, тому обраний [PERSON] спосіб захисту порушеного права шляхом усунення перешкод у здійсненні права користування та володіння будинком, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування ним, підлягає задоволенню, як належним чином обґрунтований та підтверджений належними доказами. На підставі викладеного,

Outcome: approved