Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

21.07.2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення коштів. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що Дніпровський районний суд міста Києва по справі N2755/1980/15-ц виніс рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 30.07.2014 року укладеного у формі боргової розписки в розмірі 96460,00 грн. Вказане рішення набрало законної сили 06.07.2015 року та відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Позивач зазначає, що на даний час, навіть незважаючи на вказане вище рішення Дніпровського районного суду міста Києва, гр. [PERSON] кошти позивачу не повернув. Нормами Цивільного Кодексу України передбачено, що: порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання); якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст.ст. 610, 625, 1050 ЦК України). Позивач вказує, що визначення індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання проводилось ним згідно рекомендацій Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ викладених у листі №62-97 р від 03.04.1997 року. Згідно проведених позивачем розрахунків, індекс інфляції за весь період прострочення, тобто з вересня 2014 року по червень 2015 року, становить 155,5%, а інфляційні нарахування на суму боргу - 53535,30 грн. без урахування основної суми боргу. Борг із виплати трьох процентів річних з простроченої суми за весь період прострочення, тобто з 31.08.2014 року по 20.07.2015 року, без урахування основної суми боргу, відповідно до розрахунків становить 2569,32 грн. Таким чином, розрахунок ціни позову здійснений позивачем наступним шляхом: 53535,30 грн. (інфляційні нарахування на суму боргу) + 2569,32 грн. (три проценти річних з простроченої суми за весь період прострочення) = 56104,62 грн. За наведених обставин позивач просить суд: визнати відповідача таким, що порушив умови зобов'язання; стягнути з відповідача інфляційні нарахування на суму боргу, без урахування основної суми боргу, у розмірі 53535,30 грн.; стягнути з відповідача три проценти річних від простроченої суми за весь період прострочення, з 31.08.2014 року по 20.07.2015 року, без урахування основної суми боргу, у розмірі 2569,69 грн. До початку судового розгляду позивач звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.06.2015 року, яке набрало законної сили, стягнуто з відповідача на користь позивача суму основного боргу за договором позики від 30.07.2014 року укладеного у формі боргової розписки в розмірі 96460,00 грн. Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Зі змісту рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23.06.2015 року вбачається, що взяті відповідачем у борг грошові кошти станом на час прийняття рішення суду не були повернуті позивачу навіть частково. Як зазначає у своїй позовній заві позивач, і це не спростовано відповідачем, навіть після набрання зазначеним вище рішення суду законної сили, відповідач суму основного боргу не повернув. Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23.06.2015 року, 30.07.2014 року відповідач написав розписку за змістом якої, [PERSON] позичив (взяв в борг) у [PERSON] грошові кошти на суму 96460,00 грн. та зобов'язався повернути 96460,00 грн. для [PERSON] у строк до 30.08.2014 року. У змісті розписки відповідач зазначив, що розписка написана ним власноручно, без будь-якого тиску, примусу, зміст розписки відповідає всім вимогам, передбаченим законодавством України для договорів позики. Відповідальність за неповернення вищевказаної суми у встановлений строк відповідачу відома. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За наведених обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань на суму неповернутого боргу та трьох відсотків річних від простроченої суми на підставі положень ст. 625 ЦК України є обґрунтованими. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Вимоги про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних заявлені позивачем за період з 31.08.2014 року по 20.07.2015 року. При цьому, перевіривши правильність здійснення позивачем розрахунку грошових коштів, що підлягають до стягнення, суд вважає, що вимоги про стягнення підлягають до часткового задоволення, оскільки здійснений позивачем розрахунок містить помилки щодо стягнення трьох відсотків річних, а при стягненні інфляційних нарахувань слід враховувати індекс інфляції також за липень 2015 року, оскільки 3% річних від простроченої суми стягуються також за липень 2015 року, тож належний розрахунок є наступним. Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою: 3% = С х 3 х Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. В даному випадку сума заборгованості складає 96460,00 грн. Кількість днів прострочення складає: з 31.08.2014 р. по 20.07.2015 р. - 324 дні. Таким чином, 3% річних від простроченої суми становлять - 96460,00 х 3 х 324 : 365 : 100 = 2568,74 грн., а не 2569,69 грн., як це зазначено позивачем. Розрахунок інфляційних нарахувань на суму боргу здійснюється наступним чином. Сукупний індекс інфляції розраховується за формулою: ІІс = (ІІ1:100) х (ІІ2:100) х (ІІ3:100) х…(ІІZ:100), де: - ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення; - ІІ2 - індекс інфляції за другий місяць прострочення; - ... - ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. В даному випадку сума заборгованості складає 96460,00 грн. Період прострочення: вересень 2014 р. - липень 2015 р. Індекс інфляції за цей період складав: вересень 2014 р. - 102,9; жовтень 2014 р. - 102,4; листопад 2014 р. - 101,9; грудень 2014 р. - 103,0; січень 2015 р. - 103,1; лютий 2015 р. - 105,3; березень 2015 р. - 110,8; квітень 2015 р. - 114,0; травень 2015 р. - 102,2; червень 2015 р. - 100,4; липень 2015 р. - 99,0. ІІс = (102,9:100) х (102,4:100) х (101,9:100) х (103,0:100) х (103,1:100) х (105,3:100) х (110,8:100) х (114,0:100) х (102,2:100) х (100,4:100) х (99,0:100). ІІс = 1,029 х 1,024 х 1,019 х 1,03 х 1,031 х 1,053 х 1,108 х 1,14 х 1,022 х 1,004 х 0,99 = 1,54. Сума заборгованості із врахуванням індексу інфляції складає: 96460,00 х 1,54 = 148548,40 грн. Таким чином, індекс інфляції без урахування основної суми боргу, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивач, становить: 148548,40 - 96460,00 = 52088,40 грн. Стосовно вимог про визнання відповідача таким, що порушив умови зобов'язання, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в цій частині, з огляду на наступне. Відповідно до ст.ст. 4, 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Вимоги про визнання відповідача таким, що порушив умови зобов'язання не є способом захисту прав позивача та не призводять до відновлення порушених прав, а саме по собі порушення договірних зобов'язань щодо повернення суми позики є обставиною справи, яка встановлюється судом та є підставою для стягнення боргу в примусовому порядку за рішенням суду. Обставина порушення грошового зобов'язання була встановлена рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.06.2015 року, що і стало підставою для стягнення основної суми боргу за вказаним рішенням суду, а в даному випадку судом розглянуто вимоги позивача про стягнення, передбачених ст. 625 ЦК України грошових сум за неповернення коштів, що є мірою цивільної відповідальності. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial