Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

21.12.2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і просить суд усунути перешкоди у здійсненні права користування майном, розташованого за адресою: [ADDRESS] , шляхом надання постійного безперешкодного доступу АТ «Укрсоцбанк» до цього майна; визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідачів сплачений судовий збір. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 21.05.2008\~року відповідач[PERSON] \~уклав з\~позивачем договір\~кредиту №\~837/18-27/36/8-262.В забезпечення\~виконання зобов`язань\~за кредитним\~договором між\~позивачем та\~відповідачами[PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] було\~укладено договір\~іпотеки №\~837/19-27/36/8-143\~від 21.05.2008\~року,\~відповідно до\~умов якого\~в іпотеку\~було передано\~нерухоме майно,\~а саме:\~3-х\~кімнатну квартиру\~ [ADDRESS] .\~Ст.\~4\~іпотечного договору\~містить застереження\~про задоволення\~вимог іпотекодержателя.\~У зв`язку\~з грубим\~порушенням позичальником\~умов кредитного\~договору,\~зокрема,\~неповернення кредиту,\~несплати процентів\~та комісій\~за користування\~кредитом,\~позивач в\~позасудовому порядку\~врегулював питання\~звернення стягнення\~на предмет\~іпотеки,\~що передбачено\~умовами іпотечного\~договору та\~Законом України\~«Про іпотеку».\~Зокрема,\~12.04.2018\~року позивач\~набув у\~порядку,\~передбаченому ст.\~37\~Закону України\~«Про іпотеку»,\~право власності\~на квартиру,\~яка знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~що підтверджується\~Інформаційною довідкою\~з Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно.09.10.2018\~року позивачем,\~як законним\~власником,\~була здійснена\~спроба потрапити\~у власне\~майно,\~однак,\~було виявлено,\~що у\~ньому незаконно\~проживають відповідачі,\~які чинять\~фізичні перешкоди\~в доступі\~та користуванні\~майном.Своїми діями відповідачі порушують Конвенцію про захист прав і основоположних свобод від 1950 р., Конституцію України, Цивільний кодекс України та інші нормативно-правові акти. Проте внаслідок незаконних дій відповідачів позивач фактично позбавлений можливості користуватись своїм майном. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на норми ст.ст. 3, 316, 317, 319, 321, 328, 383,391 ЦК України, а також на висновки, що містяться в постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі №6-709 цс 16 та абзац 2 п.34 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», в якому міститься висновок, що власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п.3 ч.1 ст. 346 ЦК України). У зв`язку з викладеним позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 22.02.2019 року прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу та про визнання особи такою, що втратила право користування. Призначено судове засідання. Разом з тим, ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 13.11.2019 року заяву представника\~Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про заміну сторони у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу та про визнання особи такою, що втратила право користування задоволено. Залучено до участі у справі в якості позивача Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (ЄДРПОУ:23494714, МФО 300346, п/р № [NUMBER] , місцезнаходження: 03150, Україна, м, Київ, вулиця Велика Васильківська, 100) замість первісного позивача Акціонерного товариства «Укрсоцбанк». В судовому засідання 23.06.2020 року представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити, посилаючись на викладені в позові обставини. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечували, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не сповістив, повідомлений про день і час розгляду справи належним чином, отже, суд на підставі положень ст. 223 ЦПК України приходить до висновку про можливість провести розгляд справи у відсутність вказаного відповідача. Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи 21.05.2008 року [PERSON] уклав з Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» договір кредиту № 837/18-27/36/8-262 (а.с.12-19). В забезпечення виконання\~зобов`язань за\~кредитним договором\~між Акціонерно-комерційним\~банком соціального\~розвитку «Укрсоцбанк»\~та[PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] укладено договір іпотеки № 837/19-27/36/8-143 від 21.05.2008 року, відповідно до умов якого в іпотеку передано нерухоме майно, а саме: 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.20-24). Відповідно до положень п. 4.5.3. Іпотечного договору, іпотекодержатель звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, в порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.10.2018 року, Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» є власником 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] , дата державної реєстрації 12.04.2018 року, державний реєстратор [PERSON] , Зміївська міська рада, Харківська обл., підстава виникнення права власності: іпотечний договір, серія та номер: 1474, виданий 21.05.2008, видавник: приватний нотаріус ХМНО Железняк Л.В., підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 40656201 від 17.04.2018, [PERSON] , Зміївська міська рада, Харківська обл. (а.с.7-11). Як вбачається з копії акту перевірки/огляду майна від 09.10.2018 року, складеного представниками за довіреністю АТ «Укрсоцбанк» Васьківським П.М. та [PERSON] , останніми було здійснено запланований виїзд за адресою: [ADDRESS] , однак, для огляду майна в доступі відмовлено, в квартирі встановлено присутність осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які чинили фізичну перешкоду в доступі та користуванні майна (а.с.25). З отриманої\~судом довідки\~від 02.04.2019\~року про\~зареєстрованих у\~житловому приміщенні\~осіб вбачається,\~що за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~зареєстровані наступні\~особи:[PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~та [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] (а.с. 44). В судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердила, що дійсно, одного разу за адресою її реєстрації приходили представники банку, яким вона дозволила фотографувати в квартирі, однак інші мешканці були при цьому відсутні і будь-якого опору, тим більше фізичного, представникам банку ніхто не чинив. Більше відповідач представників банку не бачила. Як вбачається з письмових доказів, 10.09.2019 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером AT «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію AT «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». Згідно Рішення № 5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року, було затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати визначеної у Передавальному акті, а саме - з 15.10.2019 року. Протоколом №4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 15.10.2019 року було вирішено затвердити Передавальний акт. Отже АТ «Альфа-Банк» є правонаступником AT «Укрсоцбанк» (а.с.70-87). Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1\~ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено правила визначення належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. На підставі ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України закріплено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, згідно з ч.5 ст. 319 ЦК України, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч.1 ст. 383 ЦК України). Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Разом з тим, правова позиція ВСУ у справі № 6-709цс16 постанова від 16.11.2016 року, на яку посилається позивач, в даному випадку застосуванню не підлягає, оскільки стосується регулювання правовідносин, закріплених ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Між тим позов подано в даному випадку юридичною особою. Також позивач посилається на положення п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». В зазначеному пункті Постанови Пленуму визначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу\~Української РСР (далі\~-\~ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК)\~із зняттям\~останнього з\~реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Між тим позивач не посилається в якості підстав позову на положення ЖК УРСР і не наводить доказів, що свідчили б про наявність підстав для застосування таких законодавчих положень. Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У разі порушення цих прав, статтями 3, 4 ЦПК України передбачено право на судовий захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, однак це є категорією житлового законодавства, тому при розгляді справи суд приходить до висновку, що позивачем не доведено будь-якими доказами наявність передбачених законом, Житловим законодавством України, підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Також не доведено позивачем належними доказами і факт чинення відповідачами перешкод у здійсненні позивачем права користування нерухомим майном за його призначенням житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , а наданий позивачем на підтвердження вказаних вимог єдиний доказ акт перевірки/огляду майна від 09.10.2018 року, складений виключно представниками позивача, суд вважає неналежним та недостатнім для встановлення вказаних законом обставин для задоволення позову, поданого до суду 21.12.2018 року, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.). У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі в порядку ст. 141 ЦПК України судові витрати з відповідачів не стягуються.

Outcome: dismissed