Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

20 листопада 2017 року [PERSON], уточнивши позовною заявою від 13.12.2017 року, звернувся до суду із вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що йому на підставі договору купівлі - продажу належить житловий будинок по [ADDRESS]. 13.08.2014 року між ним та [PERSON] було укладено договір довічного утримання. 07.07.2015 року відповідач скориставшись укладеним договором вселилася у належний позивачу житловий будинок, зареєструвала за вказаною адресою своє постійне місце проживання та своєї доньки [PERSON], [INFO]. 27.09.2017 року рішенням колегії суддів Апеляційного суду Сумської області по справі №583/3262/16-ц було розірвано договір довічного утримання від 13.08.2014 року. Охтирською міською державною нотаріальною конторою 19.10.2017 року було зареєстровано за позивачем право власності на житловий будинок. Набувши право власності на вказаний житловий будинок позивач разом зі своєю дружиною звернувся до відповідача із проханням добровільно звільнити займане нею житло, надавши позивач, на що [PERSON] відповіла їм відмовою. На даний час між позивачем та відповідачем договору оренди житлового будинку укладено не було, відповідач не є членом сім'ї, не є власником житлового будинку, а тому не має будь-якого права на використання будинку для власного проживання. В зв'язку з чим, просить виселити [PERSON], [PERSON] з житлового будинку по [ADDRESS], та зняти їх з державної реєстрації місця проживання за цією адресою в зв'язку з втратою права користування житловим будинком. Позивач в судове засідання не з'явився, в письмовій заяві просив розгляд справи здійснювати без його особистої участі та за обов'язкової участі його представника [PERSON] Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з викладених в позовній заяві підстав, просив задовольнити, оскільки відповідач не має правових підстав для проживання в будинку по [ADDRESS]. Зазначив, що після розірвання договору довічного утримання, позивач зареєстрував за собою право власності на даний житловий будинок, але фактично володіти тим не може, оскільки в ньому проживає відповідач, добровільно звільнити та знятися з реєстрації відмовляється. Позивач разом із дружиною [PERSON] іншого житла не мають, проживають на даний час в м. Бердянськ Запорізької області. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог. Пояснив, що на даний час відповідач із своєю донькою проживають в спірному житловому будинку. На сьогодні у дитини іншого житла немає. Крім того, позивач не надав суду доказів про досудове врегулювання спору. Не повідомлено орган опіки та піклування Охтирської міської ради про таке виселення. Також зазначив про те, що на даний час спір між сторонами щодо дійсності договору довічного утримання від 13.08.2014 року остаточно не вирішений. Справа свого часу була прийнята до провадження ВСС України та передана на розгляд до Верховного суду. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, в письмовій заяві просила справу розглядати без участі третьої особи. Представник органу опіки та піклування Охтирської міської ради [PERSON] в судовому засіданні при вирішенні позову покладався на розсуд суду. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 13.08.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого, позивач передав у власність відповідачу належний йому житловий будинок з побутовими спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та земельну ділянку, надану для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва за цією ж адресою. Рішенням апеляційного суду Сумської області від 27.09.2017 року по справі №583/3262/16-ц, розірвано договір довічного утримання укладений 13.08.2014 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Охтирської міської державної нотаріальної контори Багацькою О.М., запис у реєстрі №2-50т (а.с. 11-13). Як вбачається із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.10.2017 року, на підставі договору купівлі - продажу посвідчено 03.04.2000 року приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., рішення Охтирського міського суду Сумської області від 10.11.1995 року, рішення апеляційного суду Сумської області від 27.09.2017 року за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок по [ADDRESS] Таким чином на даний час єдиним власником зазначеного житлового будинку є позивач [PERSON] За відомостями відділу з питань державної реєстрації Охтирської міської ради від 23.11.2017 року, по [ADDRESS], зареєстрована [PERSON] (а.с.19). Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України,власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. З огляду на те, що виселення є категорією житлового законодавства, тому відповідно при розгляді даної цивільної справи за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, зняття з реєстрації предметом доказування є втрата осіб права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Правова регламентація житлових правовідносин здійснюється Конституцією України; Житловим кодексом УРСР, Цивільним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань. Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. В даному випадку основним завданням Конституції є забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, об'єктом яких є житло, будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло. Стаття 47 Конституції визначає, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. На даний час, за відомостями відділу з питань державної реєстрації Охтирської міської ради, та що не заперечувалося сторонами в судовому засіданні, по [ADDRESS], окрім позивача, 07.07.2015 року зареєстрована також відповідач [PERSON] та її неповнолітня донька [PERSON], [INFO]. Відповідач [PERSON] була зареєстрована до спірного житлового будинку, оскільки за умовами договору довічного утримання, позивач передав у власність відповідачу належний йому житловий будинок з побутовими спорудами. Неповнолітня [PERSON] відповідно була зареєстрована за місцем проживання та реєстрації своєї матері [PERSON] Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають в приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував ту обставину, що після скасування договору довічного утримання від 13.08.2014 року, та після реєстрації права власності на спірний житловий будинок за позивачем, [PERSON] разом зі своєю неповнолітньою донькою, продовжують проживати у будинку. Оскільки ні [PERSON], ні її неповнолітня донька [PERSON] не є власниками житлового будинку, не є членами сім'ї власника будинку, будь-якої домовленості щодо проживання в спірному будинку [PERSON] з позивачем не має, натомість позивач заперечує проти проживання відповідача в належному йому будинку, позовні вимоги про виселення [PERSON] та [PERSON] без надання іншого жилого приміщення, підлягають задоволенню. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Тобто, рішення суду про виселення, вже саме по собі є підставою для зняття фізичної особи з відповідного реєстраційного обліку, а тому вимоги в частині зняття з державної реєстрації місця проживання [PERSON] та її доньки [PERSON] не підлягають задоволенню. Окрім того, зняття з реєстрації місця проживання особи, здійснюється відповідним виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), а не судом. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. За частиною першою вищевказаної статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів. Згідно пенсійного посвідчення, виданого 28.09.2016 року Пенсійним фондом України, [PERSON] є інвалідом І групи загального захворювання довічно. В зв'язку з тим, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору, враховуючи вимоги ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial