Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

21.05.2018 року до суду надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомості Н4-473 від 20.11.2002 року, укладений на Харківській товарній біржі, за яким позивач продав, а [PERSON] придбав чотирикімнатну квартиру житловою площею 86,5 кв.м., загальною площею 114,6 кв.м., місцезнаходження якої: [ADDRESS]; визнати за позивачем право власності на квартиру загальною площею 95,30 кв.м., житловою площею 54,70 кв.м., корисною площею 88,80 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS]; витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] вказану квартиру, та судові витрати покласти на відповідачів. В обгрунтування вказаних вимог посилається на наступне. За договором купівлі-продажу квартири від 29.04.2002 року, посвідченим державним нотаріусом 1 ХДНК Харківського району та області Поляковою Л.О. за реєстр. №1032, позивач придбав квартиру [ADDRESS] МЖК «Інтернаціоналіст» Харківського району та області. Право власності на спірну квартиру було зареєстровано за позивачем Харківським міжміським БТІ за реєстр. №922/102 від 10.05.2002 року. На підставі рішення ХМР від 24.10.2012 року №907/12 МЖК «Інтернаціоналіст» було включене до меж міста Харкова, і адреса спірної квартири стала: [ADDRESS]. З моменту придбання спірної квартири у ній ніхто не проживав, позивач її ніколи не продавав, не дарував, не відчужував іншим особам, та загалом, не здійснював жодних правочинів щодо неї. У 2017 році позивачу під час відвідування вказаної квартири, було виявлено, що ключі позивача не підходили до замка, та в квартирі зник кондиціонер та кабель. В подальшому позивачу стало відомо, що вказана квартира належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 08.08.2017 року посвідченим ПН ХМНО Литвинюк Л.В. за реєстр. №480. Дізнавшись про вказане, позивач звернувся до Київського ВП ГУНП в Харківській області, на підставі чого було зареєстровано кримінальне провадження №12018220490000074 від 05.01.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України. В подальшому позивачу стало відомо, що спочатку вказану квартиру позивач начебто відчужив [PERSON] за договором купівлі-продажу, укладеним на Харківській товарній біржі за договором Н4-473 купівлі-продажу нерухомості від 20.11.2002 року, зареєстр. Харківською товарною біржою, проте вказаний договір позивачем не укладався, а надалі новий власник [PERSON] продав спірну квартиру [PERSON] 07.03.2018 року ПН ХМНО Литвинюк Л.В. було видано дублікат вищезазначеного договору купівлі-продажу від 08.08.2017 року за реєстр. №480 [PERSON] А в подальшому [PERSON], видаючи себе за підробленими документами за [PERSON], намагалась спочатку передати спірну квартиру в іпотеку, а потім продати її, проте їй це не вдалося. Також позивач просить визнати право власності на спірну квартиру, оскільки його право оспорюється, та витребувати її у [PERSON], хоча площа квартири була збільшенна відповідно до довідки від 03.08.2017 року, яка не видавалась КП «ХМБТІ». Відповідачі своїм правом на подання відзиву не скористались. Позивач та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлявся у встановленому законом порядку. Відповідач [PERSON] надала до суду заяву про проведення судового засідання за своєю відсутністю, та слухати справу у відсутність її представника. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні вказала, що відповідач є добросовісним набувачем, та вона придбала спірну квартиру, сплативши за неї великі кошти. Представник третьої особи Харківської товарної біржі надіслав до суду відгук на заяву, в якому просив розглянути справу без участі їх представника, та повідомив суд, що на ХТБ договір купівлі-продажу по цій справі не укладався. Третя особа ПН ХМНО Литвинюк Л.В. надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. 21.05.2018 року до суду надійшла вказана позовна заява, та розподілена судді Зуб Г.А. Ухвалою судді від 29.05.2018 року було прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження. 18.07.2018 року в судовому засіданні було залучено до участі в даній справі ПН ХМНО Литвинюк Л.В. в якості третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. Ухвалою суду від 18.07.2018 року було закрито підготовче провадження по справі, та призначено справу до судового розгляду по суті, та витребувано у ПН ХМНО Литвинюк Л.В. оригінл договору купівлі-продажу нерухомості Н4-473 від 20.11.2002 року, та належним чином копії всіх документів до нього, та копії документів, на підставі яких був виданий дублікат зазначеного договору. Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з клопотанням про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи, від якого позивач разом зі своїм представником відмовились в судовому засіданні. Також представником відповідача [PERSON] долучались до справи документи на підтвердження своїх заперечень. Судом встановлено, що позивач придбав квартиру [ADDRESS] МЖК «Інтернаціоналіст» Харківського району та області на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.04.2002 року, та позивачем було виготовлений технічний паспорт на вказану квартиру. Рішенням ХМР від 24.10.2012 року за №907/12 МЖК «Інтернаціоналіст» було включене до меж міста Харкова, і адреса квартири стала: [ADDRESS]. Позивач у вказаній квартирі не проживав, та ремонт там не здійснював. 20.11.2002 року набута позивачем квартира була відчужена за договором Н4-473 купівлі-продажу нерухомості укладеного на Харківській товарній біржі між позивачем, діючого через брокера брокерської конторі [PERSON], та відповідачем [PERSON] На підставі чого за відповідачем [PERSON] було зареєстровано право власності за вказану квартиру. При чому у вказаному договорі було змінено площу квартири, а саме позивач придбав квартиру загальною площею 95,30 кв.м., житловою площею 54,70 кв.м., корисною площею 88,80 кв.м., а у зазначеному договорі від 20.11.2002 року житлова площа квартири зазначена 86,5 кв.м., загальна площа 114,6 кв.м. 08.08.2017 року [PERSON] відчужив за договором купівлі-продажу, який був посвідчений ПН ХМНО Литвинюк Л.В., спірну квартиру [PERSON]., що підтверджується наданими до суду нотаріусом документами. Оскільки, позивач ніякого договору купівлі-продажу не підписував, квартиру не відчужував, він звернувся до Київського ВП ГУ НП в Харківській області, де за вказаним фактом було відкрито кримінальне провадження, де було встановлено, що договір купівлі-продажу №Н4-473 від 20.11.2002 року на ХТБ не укладався. В подальшому у ПН ХМНО Литвинюк Л.В. було отримано дублікат договору купівлі-продажу від 08.08.2017 року за заявою [PERSON], та [PERSON] за підробленим паспортом на ім'я [PERSON] намагалась передати спірну квартиру в іпотеку, а потім відчужити її, проте її діяльність була зупинена співробітниками правоохоронних органів. За вказаним фактом також внесено до ЄРДР кримінальне провадження, де відповідач [PERSON] є потерпілою. Також була виготовлена довідка №1017798 від 03.08.2017 року (бланк №014877) на спірну квартиру, яка КП «ХМБТІ» не виготовлялась на не видавалась. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. Згідно з частинами першою - третьої, п'ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Тому, враховуючи, що даний правочин (договір купівлі-продажу нерухомості Н4-473 від 20.11.2002 року) був укладений внаслідок шахрайських дій, оскільки відповідно до заяви Харківської товарної біржі вказаний правочин на біржі не укладався, та видана довідка №1017798 КП «ХМБТІ» від 03.08.2017 року про право власності відповідача [PERSON] на спірну квартиру також не видавалась відповідачу, а тому позовні вимоги в частині визнання даного правочину недійсним підлягають задоволенню. А посилання представника відповідача [PERSON], що вона сплатила заборгованість за комунальні послуги у вказаній квартирі, не свідчить про те, що договір купівлі-продажу квартири від 29.04.2002 року, за яким позивач набув право власності вказану квартиру є недійсним, або внаслідок виниклої заборгованості позивач вже не є власником даної квартири. Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно із загальним правилом статті 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Зазначена норма передбачає вичерпне коло підстав, за яких власник зберігає право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Такою підставою є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. У вказаній справі, судом встановлено, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника не з його волі. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) у даному випадку застосовуватися не може, оскільки між власником та набувачем майна відсутні договірні відносини. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Враховуючи викладене, судом враховано, що між позивачем та відповідачем [PERSON] договірних відносин не існувало, спірне майно було відчужене внаслідок шахрайський дій, та позивач згоди на відчуження вказаного майна не надавав, а тому позовні вимоги в частині витребування майна з володіння [PERSON] на користь позивача підлягають також задоволенню. Разом з цим, у разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що дійсно є підстави, передбачені частиною першою статті 388 ЦК України, для витребування спірного майна від добросовісного набувача. Разом з тим, суд зазначає, що не підлягає задоволенню позов власника про визнання права власності на майно, яке вибуло з його володіння не з його волі, а тому в даній частині позову суд відмовляє. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідачів на користь позивача витрати по оплаті судового збору в розмірі по 704,80 грн. з кожного.

Outcome: partial