Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

1. Описова частина Стислий виклад позицій учасників справи [PERSON] (далі - позивачка) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про його виселення з будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з припинення сервітуту. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником вказаного вище житлового будинку. У ньому проживає її колишній чоловік, тобто відповідач, який вселився до будинку під час їхнього шлюбу. 16 листопада 2016 року її шлюб з відповідачем було розірвано. Вона неодноразово зверталася до відповідача з вимогою виселитися з будинку, оскільки останній постійно ускладнює її життя, не підпорядковується її, як власника житла, вимогам. Відповідачу є де проживати, оскільки він має інше житло. Спільного господарства з відповідачем вони не ведуть і однією сім`єю не проживають. Водночас між ними існують ворожі стосунки, вона боїться за своє життя та здоров`я, оскільки відповідач поводиться агресивно у зв`язку з чим вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів. Жодної домовленості про безкоштовне проживання відповідача між ними немає, а бажання домовитися про платне користування житлом відповідач не виявляв. Посилаючись на положення статей 32, 405, 406 ЦК України позивачка зазначає, що право проживання відповідача у її будинку по своїй суті було сервітутом, який припинився з розірванням їхнього шлюбу, тому на даний час він підлягає виселенню з вказаного будинку. У судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала та просила її задовольнити повністю з підстав, вказаних у позові, зазначила, що позивач не є членом її сім`ї, вони з ним спільним побутом не пов`язані, спільного господарства не ведуть, водночас відповідач постійно зловживає спиртними напоями і влаштовує сварки, це змушує її час від часу залишати своє житло і ночувати у сусідів. Вона неодноразово зверталася з приводу поведінки відповідача до правоохоронних органів. Проживання відповідача у її будинку порушує її права вільно володіти та користуватися своїм будинком. Жодної домовленості про проживання відповідача як безоплатно, так і платно між ними немає. Також позивачка заявила, що не заперечує проти розгляду справи без участі відповідача з постановленням заочного рішення. Відповідач неодноразово повідомлявся про час та місце судового розгляду шляхом направлення повістки про виклик за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, відповідно до вимог статті 130 ЦПК України, при цьому у судове засідання він не з`явився, заяви про розгляд справи без його участі та заяв по суті справи не подав. Заяви та клопотання учасників справи Позивачка та відповідач інших заяв та клопотань до суду не подали. Процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 17 серпня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання також відповідачу було визначено строк для подання відзиву на позов. Ухвалою суду від 15 вересня 2020 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У зв`язку з розглядом справи у порядку загального позовного провадження, беручи до уваги, те, що відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до суду не з`явився без поважних причин і відзиву на позов ним не подано, враховуючи позицію позивачки, суд ухвалив здійснити розгляд справи за наявними у матеріалах справи доказами з постановленням заочного рішення. 2. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин та оцінка аргументів і доказів учасників справи Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено, позивачка є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , право власності на яке було набуте нею у порядку спадкування згідно рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 02 квітня 2008 року, яке набрало законної сили 14 квітня 2008 року (а.с. 3, 17). У вказаному житловому будинку зареєстрований та проживає [PERSON] , тобто відповідач (а.с. 5). Як вбачається, позивачка та відповідач перебували у шлюбі з 09 серпня 1997 року, у зв`язку з чим останній і був зареєстрований у належному позивачці житловому будинку. Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 16 листопада 2016 року, яке набрало законної сили 29 листопада 2016 року, шлюб позивачки та відповідача було розірвано (а.с. 6). При цьому відповідач продовжує проживає у належному позивачці житловому будинку, де зареєстровано його місце проживання (а.с. 5). З повідомлення Новгород-Сіверського ВП ГУНП в Чернігівській області від 16 грудня 2019 року вбачається, що позивачка неодноразово зверталася до поліції з приводу сварок та конфліктних ситуацій, що виникали між нею та відповідачем (а.с. 4). Надаючи оцінку доводам позивачки щодо необхідності виселення її колишнього чоловіка з належного їй житлового будинку суд враховує наступне. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як: - пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; - виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; - абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї. Згідно частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року). Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Як з`ясовано, відповідач вселився в будинок позивачки і набув право користування цим будинком для проживання, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом з`ясовано, що після розірвання шлюбу позивачки та відповідача останній продовжує проживати в будинку позивачки фактично не будучи членом її сім`ї, оскільки доказів того, що після розірвання шлюбу позивачка та відповідач ведуть спільне господарство, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, тобто проживають однією сім`єю, суду не надано, при цьому позивачка вказані обставини у судовому засіданні заперечила. Оскільки судом встановлено, що відповідач користувався спірним будинком, який належить позивачці, під час дії сервітуту і на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення даного сервітуту припинились, суд приходить до висновку про наявність підстав для виселення відповідача з належного позивачці житлового будинку на підставі частини другої статті 406 ЦК України, Аналогічні висновки містяться у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі 235/9835/15-ц від 04 грудня 2019 року. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю. Судові витрати Оскільки позов підлягає задоволенню повністю, при цьому позивачкою було сплачено судовий збір за подання позову у розмірі 840 грн. 80 коп. відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки в якості відшкодування судових витрат на сплату судового збору необхідно стягнути 840 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved