Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-01 00:00:00

1 листопада 2017 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду із позовом до Радехівської міської ради Львівської області про виділ в натурі частки у майні, що є об`єктом спільної часткової власності. В позовній заяві зазначає, що рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 11 листопада 2011 року у справі № 2-593/11 визнано право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] за [PERSON] . Дане рішення набрало законної сили 21 листопада 2011 року. Таким чином спірний житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вважається об`єктом спільної часткової власності. Дійти згоди в позасудовому порядку щодо варіанту поділу згаданого житлового будинку позивач з відповідачем не можуть. А відтак позивач змушений звернутися до суду з даним позовом з метою захисту свого порушеного майнового права. Просить ухвалити рішення, яким виділити [PERSON] в натурі частку у розмірі 1/2 у майні, що є об`єктом спільної часткової власності - житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.2-4). 03 листопада 2017 року, ухвалою судді Радехівського районного суду Львівської області Мулявка О.В. відкрито провадження у справі (а.с.15). Ухвалою попереднього судового засідання від 13 листопада 2017 року, залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] (а.с.25-26). 21 березня 2018 року, ухвалою судового засідання замінено відповідача [PERSON] належним відповідачем - [PERSON] (а.с.58). 19 листопада 2018 року автоматизованою системою документообігу суду Д-3 судді Семенишин О.З. передані згадані вище матеріали справи, для розгляду (а.с.67). Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує не заперечує щодо ухвалення судом заочного рішення (а.с.126). Представник відповідача Радехівської міської ради в судове засідання не з`явилася, до суду поступила заява про розгляд справи у відсутності представника відповідача, доручили суду розгляд справи на його розсуд (а.с.137). Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи у відсутності сторони відповідача, позовні вимоги визнає не заперечує щодо задоволення позовних вимог (а.с.125). Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, чим і скористалися сторони. Із врахуванням наведеного, на підставі ч.4 ст.223 та ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи проведено без участі сторін, без застосування фіксування судового засідання технічними засобами та на підставі представлених суду доказів. Згідно з ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку, на підставі наявних доказів, які знаходяться у матеріалах справи, чого не заперечив представник позивача. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За правилами ст.ст.317,319 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Суд встановив, що [PERSON] на праві приватної власності належить 1/2 частка житлового будинку в [ADDRESS] , відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав №32448921, виданим 12.12.2011 року КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» на підставі рішення Радехівського районного суду Львівської області від 11.11.2011 року (а.с.5-11,22). Власником 1/2 частки вказаного житлового будинку в [ADDRESS] , була [PERSON] , що підтверджується листом КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» №5364 від 20.10.2017 року (а.с.19). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 06 квітня 1983 року, державним нотаріусом Радехівської нотаріальної контори Луців І.П., спадкоємцями зазначеного в заповіті майна [PERSON] по 1/2 частині кожний являються його діти [PERSON] та [PERSON] , які проживають в [ADDRESS] (а.с.20-21). Згідно свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданим 28.07.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Радехівського РУЮ Львівської області, [PERSON] померла [INFO] , після смерті якої відкрита спадкова справа №20/2008 (а.с.33-34). З Спадкової справи №20/2008 вбачається , що [PERSON] , 1942 р.н. прийняв спадщину після смерті дружини [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.43-48). Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 355 Цивільного Кодексу України (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ст. 356 Цивільного Кодексу України (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. У відповідності до частини 1 статті 357 Цивільного Кодексу України (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до ст. 358 Цивільного Кодексу України (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Судом враховано роз`яснення пленуму Верховного Суду України, надані судам у подібних правовідносинах у абзаці першому пункту 14 своєї постанови №20 від 20 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», відповідно до яких квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що виділення зазначеного майна в натурі позивачу є технічно можливим, не суперечить закону та таким, що не порушує права та інтереси інших осіб.

Outcome: approved