Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

20 серпня 2020 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідачів у якому поставила питання про визнання незаконним та скасування рішення сесії Кричківської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківсько області №223/25-2019 від 11.05.2019 року «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд». Ухвалою суду від 23.02.2021 року первісно відповідача Кричківську сільську раду Богородчанського району Івано-Франківської області замінено на Солотвинську селищну раду Івано-Франківського району Івано-Франківської області. Заявлені вимоги позивачка мотивувала тим, що 11.05.2019 року рішенням Кричківської сільської ради на підставі заяви [PERSON] надано останній дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,0814 га. Зокрема за рахунок земельної ділянки, яка фактично перебувала у користуванні [PERSON] 0,0714 га., а також 0,010 га за рахунок нібито земель запасу сільської ради. Проте фактично 0,01 га. [PERSON] виділено за рахунок земельної ділянки, яка протягом кількох десятків років перебуває у її користуванні. Просила прийняте рішення скасувати як незаконне. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали. Пояснили, що з 1961 року, відколи позивачка поселилась у господарстві батьків покійного чоловіка, межі господарського двору яким користується не змінювались. Посилання [PERSON] на існування дороги, яка нібито існувала між її господарством та господарством [PERSON] до її житлового будинку є надуманими. Ще до 1961 року на куті її господарського двору поруч з центральною дорогою існувала криниця, яка не могла розташовуватись на дорозі. Господарство, в якому тепер проживає [PERSON] було побудоване лише у кінці 1970-х років батьком позивачки на відведеній для цього ділянці. Дійсно, внаслідок родинних взаємин та добросусідських відносин, батьки [PERSON] , а згодом і вона періодично користувались можливістю заїзду до свого двору через її двір, але дороги у буквальному розумінні цього слова там не було. Оскільки судовий спір стосовно усунення перешкод у користуванні дорогою був вирішений не на користь [PERSON] , вона за сприяння посадовців сільської ради, вирішила в інший спосіб отримати вихід до центральної дороги, фактично вилучивши частину її ділянки. Чому у погосподарських книгах за її господарством облікувалась площа 0,03 га їй не відомо, оскільки до ведення документації сільської ради не причетна, раніше державний акт на земельну ділянку ні вона, ні члени сім`ї не оформляли. Фактично у її користуванні під житловим будинком і господарськими спорудами є всього лише 0,053 га. Незмінність меж земельної ділянки підтверджують як віддавна існуючі межові знаки, так і свідки. Дійсно один раз її кликали до сільської ради на розгляд заяви [PERSON] , але про будь-які рішення не повідомили. Про прийняте оскаржуване рішення сесії сільської ради дізналась лише тоді, коли [PERSON] почала самовільно зносити її огорожу. Просили позов задовольнити. Солотвинська селищна рада об`єднаної територіальної громади, як правонаступник прав та обов`язків Кричківської сільської ради, подала суду відзив у якому заявлений позов не визнала. Вказала, що оскаржене рішення вважає законним і таким, що не порушує права позивачки. Посилання [PERSON] на безпідставне вилучення з її володіння 0,01 га не обґрунтоване, оскільки за рішенням Кричківської сільської ради від 06.02.1998 року у приватну власність [PERSON] (чоловіку позивачки) було передано 0,03 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Натомість, при обмірі фактичного володіння, встановлено наявність зайвих 0,02 га., а тому вказані лишки за рішенням сесії розподілені по 0,01 га між [PERSON] та [PERSON] задля подальшого припинення земельного спору. Вказану позицію представник Солотвинської селищної ради Гоцанюк І.І. підтримала в ході судового розгляду. [PERSON] у письмовому відзиві заперечила обґрунтованість доводів позивача. Вказала, що позивачка пропустила річний строк звернення до суду з оскарженням рішення органу місцевого самоврядування. Крім того, за господарством позивачки весь час числилась земельна ділянка розміром 0,03 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а фактичний розмір на даний час складає 0,053 га. Зайвих 0,02 га виявилось за рахунок включення до складу ділянки [PERSON] проїзду (дороги), якою вона ( [PERSON] ) раніше користувалась. Тому за її зверненням до сесії, вказаних 0,02 га було розподілено між нею та [PERSON] порівну. Таке рішення вважає законним і справедливим, оскільки воно забезпечить їй можливість мати вихід (виїзд) до центральної дороги села. В ході судового розгляду [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали викладену позицію, просили у позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як встановлено судом, спірні правовідносини між [PERSON] та [PERSON] з приводу землекористування уже були предметом судового розгляду. Зокрема, рішенням Богородчанського районного суду від 15.05.2018 року, яке набрало законної сили відповідно до ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 29.08.2018 року, відмовлено [PERSON] у задоволенні позову до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні дорогою загального користування по [ADDRESS] . В якості третьої особи, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача у справі брала участь Кричківська сільська рада Богородчанського району Івано-Франківської області. Вказаним судовим рішенням встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими спорудами по [ADDRESS] . Площа земельної ділянки, що фактично перебуває у користуванні відповідачки на які збудовано житловий будинок, господарські будівлі та споруди складає 0,053 га. Ділянка не приватизована у встановленому законом порядку. [PERSON] є власником житлового будинку 1973 року побудови, а також господарських будівель та споруд в [ADDRESS] , який успадкувала після смерті матері [PERSON] . Земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд орієнтовною площею 0,0714 га, знаходиться у її користуванні, не приватизована. Свідоцтво на забудову садиби, що було видано [PERSON] (батькові [PERSON] ) на підставі рішення Кричківської сільської ради від 23.05.1971 року, та акт відводу земельної ділянки, розбивки споруд в натурі, дало підставу суду встановити, що з вулиці Карпатської повз житловий будинок [PERSON] відведено прохід (проїзд) шириною 2 м., а з протилежного боку до господарства позначений заїзд шириною 3-3,5 метри. Цим же рішенням констатовано, що під`їзна дорога до господарства [PERSON] свідоцтвом на забудову її садиби зі сторони центральної дороги не була передбачена. Під`їзна дорога шириною 3,5 метра існує і примикає безпосередньо до господарства [PERSON] з іншого боку і нею користуються інші жителі села. Відповідно до досліджених судом картографічних матеріалів, судом при розгляді згаданої справи було встановлено, що на опорному плані с.Кричка Богородчанського району, розробленому Івано-Франківською філією «Діпроміст» в 1995 році відображено існування наскрізного проїзду між господарствами [PERSON] та [PERSON] повз житловий будинок [PERSON] . Відповідно до опорного плану та планово-картографічних матеріалів Вінницької експедиції, між господарствами [PERSON] та [PERSON] існував проїзд чи прохід орієнтовною шириною до 2 метрів. Однак влаштувати дорогу, виходячи з дійсних, існуючих на даний час умов, яка би відповідала ДБН неможливо. На даний час між господарствами [PERSON] та [PERSON] існує прохід шириною орієнтовно 1,75 метрів, який забезпечує [PERSON] та іншим жителям можливість пішого проходу, прогону худоби, тощо. Попри те, що судом надано правову оцінку встановленим обставинам справи, маючи намір змінити вирішення спірних питань по влаштуванню заїзду на свою користь, [PERSON] звернулась до Кричківської сільської ради з заявою про передачу їй у приватну власність земельної ділянки, яка фактично перебуває у її користуванні з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд розміром 0,0714 га, а також додатково 0,01 га за рахунок так званої дороги. Сесія сільської ради 11.05.2019 року прийняла рішення, яким заяву [PERSON] задовольнила. Прийняте рішення було мотивовано тим, що у розпорядженні [PERSON] фактично знаходиться 0,053 га, а рішенням сільської ради від 06.02.1998 року за нею закріплено лише 0,03 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а 0,02 га є землями запасу сільської ради, нібито самовільно зайнятими [PERSON] . Проте вказане рішення не відповідає вимогам закону. Згідно з частиною першою статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. За змістом частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Відповідно до частини другої статті 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно з приписами частини першої статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до частини першої статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 вказав, що стаття 92 ЗК України не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках. Конституційний Суд зазначив, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.Право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні. З огляду на це, суд вважає не обґрунтованим посилання представників органу місцевого самоврядування на рішення від 06.02.1998 року, яким нібито передано у приватну власність [PERSON] - чоловіку позивачки, 0,03 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, оскільки жодного підтвердження, що вказане рішення сільською радою прийнято за зверненням [PERSON] суду не подано. Зміст вказаного рішення свідчить про те, що воно приймалось як наслідок інвентаризації земель, що проводилась з ініціативи самої сільської ради. План земельної ділянки, що поданий як додаток, не підписаний навіть сільським головою, не містить жодних відомостей про його видачу та реєстрацію, а тому не може бути прийнятий судом як належний і допустимий доказ. Відповідно до статті 141 ЗК України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини. За приписами статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Отже, право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 названого Кодексу, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою. [PERSON] , яка упродовж близько 60 років користувалась земельною ділянкою у визначених і визнаних суміжниками межах, з відома органу місцевого самоврядування, не могла бути позбавленою права на користування частиною ділянки без прийняття рішення про її вилучення. Посилання сільської ради на самовільне захоплення позивачкою земельної ділянки є безпідставним. Крім того, схема за якою сільська рада виявила намір наділити [PERSON] ділянкою 0,01 га є взагалі неприйнятною, оскільки у разі її реалізації криниця, яка є частиною домоволодіння, опиниться відірваною від земельної ділянки [PERSON] . Оскільки оскаржуване рішення в частині надання дозволу [PERSON] на включення додатково до земель, що перебувають у її фактичному користування у розмірі 0,0714 га ще 0,01 га землі прийнято всупереч вимогам ст.140-149 Земельного Кодексу України, то його слід скасувати. На підставі наведеного,

Outcome: partial