Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

20 листопада 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні гаражем.В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що 17 січня 2006 року зареєструвала шлюб з [PERSON]. 15 квітня 2008 року шлюб між сторонами був розірваний. За час перебування у шлюбі вони разом із відповідачем за спільні кошти набули у власність нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення гараж під № 1Х, площею 25,1 кв.м, розташований у місті Івано-Франківську по вулиці Галицька, будинок № 80а, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого 22 серпня 2006 року Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, право власності на який зареєстроване Івано-Франківським ОБТІ 22 серпня 2006 року, номер запису 1737 в книзі 12. Відповідач одноособово користується гаражем в особистих цілях, поміняв замок на гаражних дверях, відмовляється надати ключі позивачу. Даний гараж необхідний позивачу та їхньому неповнолітньому сину для зберігання велосипеда та окремих речей побутового призначення. За таких обставин позивач просить суд постановити рішення, яким усунути [PERSON] перешкоди у користуванні гаражем під № ІХ, що розташований за адресою: місто Івано-Франківськ, вулиця Галицька, будинок №80а, шляхом зобов'язання [PERSON] надати [PERSON] вільний доступ до гаражу та ключі від нього. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги на підставах, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] (дошлюбне прізвище Пилипів) Маряна Володимирівната [PERSON]зареєстрували шлюб 17 січня 2006 року (а.с. 8). 15 квітня 2008 року шлюб між [PERSON]та [PERSON] розірвано (а.с. 9). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22 серпня 2006 року, гараж під № ІХ, що розташований за адресою: місто Івано-Франківськ, вулиця Галицька, будинок № 80а, належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 6-7). На спірний гараж складений технічний паспорт (а.с. 4-5). Стаття 129 Конституції України передбачає, що одним із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутогопроти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Положеннями частин 1-3 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 1-2 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Конституцією України (статтею 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності з положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно частин 3-4 статті 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Згідно частини 1 статті 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до частин 1-2 статті 369 Цивільного кодексу України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, як зазначено у статті 391 Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем шлюбний контракт не укладений, будь-якої домовленості щодо поділу майна немає, сторонам належить на праві спільної сумісної власності гараж під № ІХ, що розташований за адресою: місто Івано-Франківськ, вулиця Галицька, будинок № 80а, оскільки даний гараж був придбаний за час шлюбу. Між сторонами склались неприязні відносини через користування житлом, відповідач змінив замок на гаражі, чим перешкоджає позивачу користуватись майном. За таких обставин враховуючи те, що відповідач чинить перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні належним на праві спільної сумісної власності сторонам майном -\~гаражем, а тому порушене право підлягає захисту в спосіб усунення цих перешкод. Виходячи з вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні гаражем підлягає задоволенню повністю. Частина 1 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у сумі 487,20грн. (а.с. 1) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі. На підставі вищевикладеного, відповідно до статті 41 Конституції України, статей 368, 369, 391 Цивільного кодексу України, статей 60, 68 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved