Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-19 00:00:00

21.12.2019 року [PERSON] від імені та в інтересах якого діяв адвокат Хомич І.О. звернулася до суду з позовом про визнання договору припиненим, стягнення безпідставно набутих грошових коштів та стягнення моральної шкоди до ТОВ «Ліко-Житосервіс». 03.01.2020 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 21.01.2021 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті. В обґрунтування заявлених вимог представником позивачки зазначено, що [PERSON] є власницею машиномісця № [NUMBER] , розташованого в підземній автостоянці за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу машиномісця від 17.08.2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М. 22.08.2017 року між [PERSON] та ТОВ «Ліко-житлосервіс» укладено договір № В3/7-108 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки. Відповідно до п.п. 3.1., 5.1. зазначеного вище договору: щомісячний розмір відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки на дату укладення договору становить 395, 00 грн.; строк його дії до 31.12.2017 року. Якщо жодна із сторін за 30 днів до закінчення строку дії цього договору не повідомила іншу сторону про свій намір припинити дію цього договору, то договір вважається щороку продовженим на той самий термін та на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. 30.11.2017 року [PERSON] направила на адресу ТОВ «Ліко-Житлосервіс» заяву про свій намір припинити дію договору з 01.01.2018 року, виконавши умови п. 5.1. договору. У відповідь на заяву від 30.11.2017 року, ТОВ «Ліко-Житлосервіс» листом № 2533 від 18.12.2017 року повідомило [PERSON] , що після розірвання договору їй не будуть надаватися послуги, передбачені договором. Однак, починаючи з 01.01.2018 року ТОВ «Ліко-Житлосервіс» продовжувало виставляти на ім`я [PERSON] рахунки про сплату витрат на утримання підземної автостоянки у зв`язку з чим станом на 31.01.2019 року утворилася заборгованість у розмірі 5 535, 00 грн., за стягненням якої, в примусовому порядку, з неї, ТОВ «Ліко-Житлосервіс» звернулося до суду з позовом. 23.03.2018 року [PERSON] звернулася з листом до ТОВ «Ліко-житлосервіс» у якому просила припинити безпідставне нарахування коштів, оскільки строк дії договору № В3/7-108 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки закінчився 31.12.2017 року. Листом за вих. № 1372 від 24.05.2018 року ТОВ «Ліко-житлосервіс» повідомило її про те, що договір № В3/7-108 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки не може бути припиненим, оскільки вона продовжує бути власником машиномісця, відповідно має обов`язок утримання майна, яке має у власності, а тому договір продовжує свою дію. Враховуючи постійне надіслання рахунків на її ім`я у квітні, травні, червні та липні 2019 року нею на користь ТОВ «Ліко-Житлосервіс» перераховано загальну суму у розмірі 8 505, 00 грн. на підтвердження чого додано квитанції. Просила визнати договір № В3/7-108 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки від 22.08.2017 року, укладений між нею та ТОВ «Ліко-житлосервіс» припиненим з 01.01.2018 року; стягнути з останнього на її користь 8 505, 00 грн. безпідставно отриманих грошових коштів; 25 000, 00 грн. моральної шкоди, а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 536, 80 грн. та на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000, 00 грн. 14.07.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач ТОВ «Ліко-Житлосервіс» заперечували проти позову, просили відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Представник позивачки [PERSON] - адвокат Хомич І.О., будучи присутнім у судовому засіданні, підтримав заявлені позовні вимоги з зазначених у позовній заяві підстав, просив позов задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Ліко-Житосервіс» заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні. Заслухавши думку представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власницею машиномісця № [NUMBER] , розташованого в підземній автостоянці за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу машиномісця від 17.08.2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М. (а.с. 8, 9). 22.08.2017 року між [PERSON] та ТОВ «Ліко-житлосервіс» укладено договір № В3/7-108 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки (а.с. 10-11). Відповідно до п.п. 3.1., 5.1. зазначеного вище договору: щомісячний розмір відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки на дату укладення договору становить 395, 00 грн.; строк його дії до 31.12.2017 року. Якщо жодна із сторін за 30 днів до закінчення строку дії цього договору не повідомила іншу сторону про свій намір припинити дію цього договору, то договір вважається щороку продовженим на той самий термін та на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. 30.11.2017 року [PERSON] направила на адресу ТОВ «Ліко-Житлосервіс» заяву про свій намір припинити дію договору з 01.01.2018 року, виконавши умови п. 5.1. договору (а.с. 12). У відповідь на заяву від 30.11.2017 року, ТОВ «Ліко-Житлосервіс» листом № 2533 від 18.12.2017 року повідомило [PERSON] , що після розірвання договору їй не будуть надаватися послуги, передбачені договором (а.с. 13). Звертаючись до суду з позовом, представник позивачки зазначає, що, починаючи з 01.01.2018 року ТОВ «Ліко-Житлосервіс» продовжувало виставляти на ім`я [PERSON] рахунки про сплату витрат на утримання підземної автостоянки у зв`язку з чим станом на 31.01.2019 року утворилася заборгованість у розмірі 5 535, 00 грн., за стягненням якої, в примусовому порядку, з неї, ТОВ «Ліко-Житлосервіс» звернулося до суду з позовом. 23.03.2018 року [PERSON] звернулася з листом до ТОВ «Ліко-житлосервіс» у якому просила припинити безпідставне нарахування коштів, оскільки строк дії договору № В3/7-108 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки закінчився 31.12.2017 року (а.с. 14). Листом за вих. № 1372 від 24.05.2018 року ТОВ «Ліко-житлосервіс» повідомило[PERSON] про те, що договір № В3/7-108 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки не може бути припиненим, оскільки вона продовжує бути власником машиномісця, відповідно має обов`язок утримання майна, яке має у власності, а тому договір продовжує свою дію (а.с. 16). У квітні, травні, червні та липні 2019 року [PERSON] на користь ТОВ «Ліко-Житлосервіс» перераховано кошти на виконання умов п. 3.1. договору № В3/7-108 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки на загальну суму у розмірі 8 505, 00 грн. на підтвердження чого додано квитанції (а.с. 34, 35, 36, 37). [PERSON] просила суд визнати договір № В3/7-108 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки від 22.08.2017 року, укладений між нею та ТОВ «Ліко-житлосервіс» припиненим з 01.01.2018 року; стягнути з останнього на її користь 8 505, 00 грн. безпідставно отриманих грошових коштів; 25 000, 00 грн. моральної шкоди, а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 536, 80 грн. та на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000, 00 грн. За правилами ст. ст. 901, ч. 2 ст. 598, 599, 651, ч. ч. 2-4 ст. 653 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом ; договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом ; істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору ; у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим; у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються ; у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили ; сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, позивачка [PERSON] стверджує, що строк дії договору № В3/7-108 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки закінчився 31.12.2017 року, однак у квітні, травні, червні, липні 2018 року остання продовжувала виконувати його умови, а саме п. 3.1., що свідчить про те, що зобов`язання між сторонами не припинилося і продовжувало існувати, а відтак підстави для визнання договору припиненим з 01.01.2018 року відсутні. Крім того, оскільки відповідач надавав послугм [PERSON] на виконання умов договору з приводу якого заявлено спір, а позивачка добровільно вносила платежі на виконання умов договору № В3/7-108 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки, підстави для стягнення 8 505, 00 грн. також відсутні. Відповідно, вимоги про стягнення моральної шкоди не знайшли свого підтвердження. З огляду на викладене вище, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі . За правилами ст. 141 ЦПК України, підстави для розподілу судових витрат відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed