Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

21.11.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до кредитної спілки «Агро-Кредит» про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що з 07 грудня 2006 року він працював в кредитній спілці «Агро-Кредит» на посаді заступника голови правління КС «Агро-Кредит» до 31 липня 2014 року, а з 31 липня 2014 року був призваний по мобілізації до збройних сил України та з 06 серпня 2014 року поставлений до штатного розпису військової частини польова пошта [NUMBER] , де і проходив військову службу по 29 липня 2016 року. 31 грудня 2014 року Міністерством оборони України було підписано з позивачем контракт на проходження військової служби до закінчення особливого періоду. Весь цей час позивач з 31.07.2014 року по 31.12.2014 року отримував заробітну плату в КС «Агро-Кредит», але 30 січня 2015 року позивача [PERSON] звільнили з роботи, бо нормами ст. 119 КЗпП не було передбачено збереження робочого місця та сплати середньої заробітної плати військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом, що стало втратою трудового стажу, він втратив права на збереження місця роботи, середньомісячну щомісячну заробітну плату. Просить суд поновити його на роботі, нарахувати та виплатити середньомісячну заробітну плату з 31 січня 2015 року по 29 липня 2016 року. В судове засідання позивач [PERSON] не з,явився, надавши суду письмову заяву, згідно якої просив справу розглядати за його відсутності, позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача голова правління КС «Агро-Кредит» В.П.Коломацький в судове засідання не з,явився, надавши до суду заяву, в якій просив суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Дослідивши письмові матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Встановлено, що з 07.12.2006 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з КС «Агро-Кредит» на посаді менеджера, потім на посаді заступника голови правління з 02.01.2008 року. Згідно з наданої копії трудової книжки [PERSON] , наказом № 15-к від 07.12.2006 року він був прийнятий менеджером у КС «Агро-Кредит». Згідно копії довідки за № 02/712 від 29.07.2016 року військової частини-польова пошта [NUMBER] молодший лейтенант [PERSON] перебував на військовій службі в військовій частині-польова пошта [NUMBER] з 06 серпня 2014 року по 29 липня 2016 року. 30.01.2015 року [PERSON] було звільнено за згодою сторін відповідно п.1 ст. 36 КЗпП України. Вказані факти підтверджуються матеріалами справи. Указом Президента України від 21.07.2014 р. №607/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженим\~Законом України № 1595-VII від 22.07.2014, оголошено проведення часткової мобілізації на території ряду областей, у тому числі і Луганської. Відповідно до ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України, які відбувають військову службу відповідно до закону, а держава відповідно до ст. 17 Конституції України, в свою чергу, забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Згідно ч.2\~ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, обсяги, порядок і строк проведення якої визначаються Президентом України відповідно до ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». З 08.06.2014 року набрав чинності\~Закон України від 20.05.2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» (далі\~Закон № 1275-VII), яким внесено зміни до ряду діючих законодавчих актів України, у тому числі КЗпП України,\~Законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про військовий обов,язок і військову службу» тощо. Зокрема, доповнено\~ст. 39 Закону України «Про військовий обов,язок і військову службу», а\~статтю 119 КЗпП\~викладено в новій редакції, згідно яких за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується з бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону\~№ 1275-VII\~поширено дію частин 2\~ст. 39 Закону України «Про військовий обов,язок і військову службу», ч. 3\~ст. 119 КЗпП України в редакції цього закону\~на громадян України, які починаючи з 18.03.2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію». Таким чином, працівнику, звільненому з роботи для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного\~року, Законом № 1275-VII\~гарантується збереження місця роботи (посади), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності, тобто він має бути поновлений роботодавцем на роботі у зв`язку із набуттям чинності Закону № 1275-VII\~шляхом скасування наказу про звільнення. Щодо позовних вимог про\~ нарахування та виплати середнього заробітку суд приходить до наступного. За пунктом 6 Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №105\~(надалі - Порядок) передбачено, що виплата компенсації проводиться підприємствами, установами, організаціями у строки, визначені\~статтею 115 Кодексом законів про працю України. При цьому, пунктом 3 вказаного Порядку передбачено, що бюджетні кошти спрямовуються підприємствам, установам, організаціям на компенсацію витрат на виплату середнього заробітку працівникам, які працювали на таких підприємствах, в установах, організаціях на час призову на військову службу, не більше одного року. Враховуючи вищенаведене нормативне обґрунтування, саме, відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час проходження військової служби за призовом під час мобілізації, після чого відповідач матиме право на компенсацію цих витрат за рахунок бюджетних коштів. Таким чином, на позивача, який був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, поширюються гарантії, які внесені змінами до деяких законодавчих актів на підставі\~Закону України №1275-VII, у відповідності із якими за ним на час призову, але не більше одного року, зберігається його робоче місце у відповідача, і він має право на компенсацію з бюджету середнього заробітку, отримуваного на час призову. Як вбачається з матеріалів справи\~ порушені права позивача не відновлені. Відповідно до ст. 233 КЗпП України\~ визначено, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник не обмежується будь-яким строком для звернення до суду з позовом для захисту свого права на оплату праці. Як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012, строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору, як складова механізму реалізації права на судовий захист, є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців. Враховуючи вищенаведене, проаналізувавши в сукупності надані докази, а також беручи до уваги те, що згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом і доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд прийшов до висновку про задоволення позову. Сторони та інші особи, які брали участь у справі, мали рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Outcome: approved