Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

20 грудня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування виконкому Покровської міської ради Донецької області про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та виселення із житлового приміщення. Позов мотивовано тим, що позивачу на праві приватної власності належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира належить позивачу на підставі договору дарування від 28.11.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області, зареєстровано в реєстрі № 4279. В зазначеній квартирі зареєстрована та проживає відповідачка, що підтверджується довідкою сектору реєстрації місця проживання фізичних осіб ЦНАП м. Покровськ № 0808/19564 від 12.11.2019 року. Між позивачем та відповідачкою [PERSON] був зареєстрований шлюб 28.04.2007 року. Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . З лютого 2018 року фактичні шлюбні відносини з відповідачкою припинені. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26.02.2019 року шлюб було розірвано. Причиною розірвання шлюбу став той факт, що відповідачка нехтувала нормами моралі, обов`язками подружжя турбуватися про сім`ю, жила своїм життям, мала інших чоловіків поза шлюбом. Відповідачка своєю поведінкою висловлює до позивача неповагу, навіть, ненависть. Саме через її позашлюбні відносини позивач став причетним до смерті іншого чоловіка - коханця відповідачки. Ведеться судове слідство, відповідачка бажає настання для позивача самих негативних наслідків. Вона сподівалась, що позивач не вийде з-під варти, була обурена обранням запобіжного заходу у вигляді застави. Присутність позивача дратує відповідачку, вона постійно влаштовує штучні скандали та викликає поліцію. Свідком цього стає їхній син. Вона викликає поліцію з надуманих приводів. Іноді через її поведінку позивач також вимушений викликати поліцію. Покровським відділом поліції ГУНП в Донецькій області за № 5/аз/401/01 від 19.11.2019 року на адвокатський запит від 12.11.2019 року було повідомлено, що згідно бази інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» станом на 18.11.2019 року щодо звернень [PERSON] до [PERSON] наявна інформація: -№ 9829 від 20.08.2019 року про те, що дружина спричинила йому тілесні ушкодження; -№ 9868 від 24.06.2019 року про те, що дружина спричинила йому тілесні ушкодження, відомості внесені до ЄРДР № 12019050410001382 від 25.06.2019 року за ч. 1 ст. 122 КК України; -№ 1125 від 19.07.2019 року, факт звернення 24.06.2019 року за медичною допомогою [PERSON] до Покровської підстанції швидкої медичної допомоги, відомості було приєднано до ЄРДР № 12019050410001382 від 25.06.2019 року за ч. 1 ст. 122 КК України; -№ 16623 від 28.10.2018 року повідомлення щодо конфлікту з чоловіком; -№ 3302 від 01.03.2019 року повідомлення щодо конфлікту з чоловіком; -№ 5769 від 12.04.2019 року повідомлення щодо конфлікту з чоловіком; Таким чином, відповідачкою створені такі умови, за яких їхнє спільне проживання неможливе. В добровільному порядку відповідачка виселитись та знятись з реєстрації в належній позивачу квартирі не бажає, чим перешкоджає йому в користування та розпорядження квартирою. Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР. Частиною першою статті 383 ЦК України, та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Квартира зареєстрована на праві власності за позивачем. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. Відповідачка вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Тому право користування моєю квартирою виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідачка спільним побутом з позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідачка користувалась спірною квартирою за згодою позивача під час дії сервітуту, у теперішній час обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, отже право користування [PERSON] чужою квартирою також припинилось і вона має її звільнити. Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. З відповідачкою [PERSON] позивач проживає в одному помешканні, але спільним побутом вони не пов`язані, взаємних прав та обов`язків не мають, тобто [PERSON] перестала бути членом сім` позивача. Однак, позивач, маючи у особистій власності квартиру, фактично не може нею користуватись. Відповідачка дозволяє собі без нього, без попереджень, входити до нього в кімнату, псувати його особисті речі ( [PERSON] розбила йому кілька мобільних телефонів), корпатись у них. [PERSON] зловживає спиртними напоями, повертається додому пізно вночі або взагалі по декілька ночей не буває вдома, залишаючи їхнього сина без нагляду, при цьому вона принижує позивача перед дитиною, налаштовує сина проти позивача. Відповідачка не приховує, що бажає засудження позивача до реальної міри покарання на тривалий строк. При цьому відповідачка [PERSON] взагалі не оплачує комунальних послуг, не несе жодних витрат по її утриманню, лише псує квартиру. За таких умов, оскільки саме позивач утримує квартиру, він повинен заздалегідь прийняти певні міри щодо свого майна. Отже, право [PERSON] користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника. 20 грудня 2019 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Філь О.Є. 24 грудня 2019 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 24 січня 2020 року, яке було відкладено на 05.02.2020 року та 18.02.2020 року. 17 лютого 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідачки [PERSON] , згідно якому вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки вона набула права користування вказаною квартирою з добровільної згоди позивача, продовжує проживати в ній після розірвання шлюбу до теперішнього часу, веде домашнє господарство, вбирає, готує їжу, оплачує комунальні послуги, тобто пов`язана з позивачем спільним побутом. Зазначені позивачем факти про те, що вона нібито влаштовує скандали та сварки є надуманими, оскільки позивач сам зловживає алкогольними напоями, влаштовує сварки, спричиняє їй тілесні ушкодження. Свідком всього є їхній син, вони вимушені терпіти все, так як не мають можливості виїхати з квартири в інше місце мешкання. Таких обставин, як відсутність постійного проживання у житлі на час розгляду справи, відсутність спільного побуту, відсутність факту набуття права користування житловим приміщенням на законних підставах, з добровільної згоди власника, позивачем у позовній заяві не доведено, а тому й відсутні підстави для визнання її особою, яка втратила право користування житловим приміщенням. Позовну вимогу про примусове виселення вона вважає передчасною. 18 лютого2020 року в підготовчому засіданні ухвалою суду до участі в справі було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, орган опіки та піклування виконкому Покровської міської ради Донецької області. У зв`язку зі вступом у справу третьої особи підготовче засідання було відкладено на 26 березня 2020 року. 25.03.2020 року суду був наданий висновок органу опіки та піклування виконкому Покровської міської ради, згідно якому комісія з питань захисту прав дитини дійшла висновку, що права користування житловим приміщенням малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , не порушуються (а.с. 76-77). 08 квітня 2020 року ухвалою суду було закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] , представник позивача [PERSON] позовні вимоги та доводи, викладені в позовній заяві на їх обгрунтування підтримали в повному обсязі, просили задовольнити позовні вимоги. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, пояснила, що в квартиру вона вселилася та була в ній зареєстрована зі згоди позивача. З 2013 року вона з позивачем на проживала, як дружина з чоловіком, жила в квартирі в якості хатньої працівниці, оскільки їй ніде було жити. Офіційно вона не працювала з дня народження дитини, неофіційно працює перукарем, неофіційний дохід складає близько 2500 грн. Позивач, коли знаходиться в стані алкогольного сп`яніння, то вчиняє сварки, в тому числі в присутності їхнього сина. Представник відповідачки [PERSON] просив відмовити в задоволенні позовних вимог, підтримав доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконкому Покровської міської ради в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач у справі її син. Квартира за адресою: [ADDRESS] належала їй. В 2012 році зазначену квартиру вона подарувала сину [PERSON] . Дійсно між її сином та колишньою невісткою часто виникали та виникають сварки. Ще, коли їхньому сину було шість-сім місяців, її син о 5-ій ранку прийшов з роботи, а дитина голосно кричала, оскільки мати - [PERSON] була п`яна, вона гуляла, коли він був на роботі, а зарплатною карткою завжди користувалась [PERSON] . Вона приблизно раз на місяць буває в квартирі сина, підтверджує, що в квартирі брудно. [PERSON] порядок в квартирі не наводить. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає добре позивача та відповідачку. [PERSON] знає років 16, а [PERSON] - років 14. Вони обидва мають запальний характер. Між ними завжди виникають сварки, словесні скандали, обоюдні бійки. Ініціаторами скандалів та бійок є вони обидва. Дуже часто свідком цих скандалів є їхній син. В 2012-2013 році [PERSON] дізналася, що чоловік їй зрадив. В 2017 році [PERSON] два місяці винаймала квартиру, у неї з`явився інший чоловік, а потім [PERSON] сказав, щоб вона з сином повертались в квартиру на м-н «Шахтарський», де вони зараз і проживають. Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, повно і всебічно з`ясувавши обставини на які посилались сторони, як на підставі своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатній і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира належить позивачу на підставі договору дарування від 28.11.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області, зареєстровано в реєстрі № 4279 (а.с. 12-17). В зазначеній квартирі зареєстрована та проживає відповідачка [PERSON] , що підтверджується довідкою сектору реєстрації місця проживання фізичних осіб ЦНАП м. Покровськ № 0808/19564 від 12.11.2019 року (а.с. 18). Між позивачем та відповідачкою [PERSON] був зареєстрований шлюб 28.04.2007 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який також зареєстрований та проживає в зазначеній квартирі (а.с. 11, 18). З лютого 2018 року фактичні шлюбні відносини з відповідачкою припинені. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26.02.2019 року шлюб було розірвано (а.с. 9-10). Зазначеним рішенням суду встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені у зв`язку з тим, що відповідачка [PERSON] нехтує нормами моралі, обов`язками подружжя турбуватися про сім`ю, живе своїм життям, має інших чоловіків поза шлюбом, сторони мешкають окремо, спільне господарство не ведуть. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що між сторонами склалися вкрай неприязнені стосунки, між ними постійно виникають сварки, свідком яких часто стає їхній неповнолітній син. Покровським відділом поліції Головного управління НП в Донецькій області відповіддю №5/аз/401/01 від 19.11.2019 року на адвокатський запит від 12.11.2019 року повідомлено, що згідно бази інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» станом на 18.11.2019 року щодо звернень [PERSON] до Покровського ВП, наявна інформація: -№9829 від 20.08.2019 року про те, що дружина спричинила йому тілесні ушкодження, розглядом зазначеного звернення встановлено, що у матеріалах відсутній склад кримінального правопорушення, тому рішення прийнято відповідно до ЗУ «Про звернення громадян», про що складено 21.08.2017 року відповідну довідку; -№9868 від 24.06.2019 року про те, що дружина спричинила йому тілесні ушкодження, відомості внесені до ЄРДР №12019050410001382 від 25.06.2019 року за ч. 1 ст. 122 КК України; -№11245 від 19.07.2019 року факт звернення 24.06.2019 року за медичною допомогою [PERSON] до Покровської підстанції швидкої медичної допомоги, відомості було приєднано до ЄРДР №12019050410001382 від 25.06.2019 року за ч. 1 ст. 122 КК України; -№16623 від 28.10.2018 року повідомлення щодо конфлікту з чоловіком -№3302 від 1.03.2019 року повідомлення щодо конфлікту з чоловіком -№5769 від 12.04.2019 року повідомлення щодо конфлікту з чоловіком -№8616 від 3.06.2019 року повідомлення щодо конфлікту з чоловіком, розглядом зазначених звернень встановлено, що у матеріалах відсутній склад кримінального правопорушення, тому рішення прийнято відповідно до ЗУ «Про звернення громадян»; -№ 11530 від 23.07.2019 року про заподіяння [PERSON] ушкоджень дружині, відомості було внесено до ЄРДР 12019050410001569 від 23.07.2019 року за ч. 1 ст. 125 КК України. (а.с. 19). Згідно відповіді Покровського ВП від 06.02.2020 року на адвокатський запит [PERSON] від 31,01.2020 року також підтверджено, що згідно бази інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» станом на 05.02.2020 року наявна інформація за зверненнями [PERSON] : ЄО № 16623 від 28.10.2018 року, ЄО № 3302 від 01.03.2019 року, ЄО № 5769 від 12.04.2019 року, ЄО № 8616 від 03.06.2019 року, ЄО № 2023 від 05.02.2020 року. По всім вищезазначеним зверненням [PERSON] відносно конфліктів з її колишнім чоловіком прийняті рішення відповідно до Закону України «Про звернення громадян» (а.с. 51). Наявність конфліктів також підтверджується побутовими характеристиками сторін, згідно яким вони обидва характеризуються позитивно, але зі слів сусідів з квартири часто чути крики та скандали (а.с. 54-55). Згідно характеристики учня шостого класу ЗОШ № 9 [PERSON] вбачається, що вихованням сина займається мати [PERSON] , зі слів дитини батько дозволяє нецензурні висловлювання в бюік сина та часто перешкоджає дотримуватися повноцінного режиму дня дитини (а.с. 56). Але зазначене спростовується прослуханим в судовому засіданні аудіозаписом розмови [PERSON] та [PERSON] з сином, в ході якої саме [PERSON] висловлювалася на адресу сина нецензурно, а [PERSON] навпаки спокійно робив сину зауваження та говорив [PERSON] , що так кричати на сина неможна (а.с. 90). Після прослуховування зазначеного аудіозапису в ході судового засідання відповідачка [PERSON] підтвердила, що така розмова дійсно мала місце, пояснила свою нецензурну лайку на адресу сина тим, що батько налаштовує сина проти неї і вона зірвалася. Також судом встановлено, що кримінальна справа № 1-кп/235/132/20 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України, 23.04.2020 року була надіслана з апеляційною скаргою до Донецького апеляційного суду для розгляду та на теперішній час до канцелярії суду не повернулась (а.с. 164). Крім того, в провадженні Красноармійського міськрайонного суду Донецької області перебуває кримінальне провадження № 1-кп/235/211/20 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 125 КК України, на теперішній час справа не розглянута (а.с. 165). Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що за вказаним кримінальним провадженням потерпілим є її колишній чоловік - позивач [PERSON] , вона дійсно заподіяла йому тілесні ушкодження, оскільки він дуже довго вигулював собачку, за яку вона хвилювалась. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами склалися такі стосунки, за яких їхнє подальше спільне проживання неможливе. Відповідачка [PERSON] добровільно виселитись та знятись з реєстрації в належній позивачву квартирі не бажає, пояснюючи це відсутністю іншого житла, чим перешкоджає позивачу [PERSON] в користуванні та розпорядженні квартирою. Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР. Частиною першою статті 383 ЦК України, та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності позивачу [PERSON] на підставі договору дарування від 28.11.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області, зареєстровано в реєстрі № 4279 (а.с. 12-17). Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. Відповідачка [PERSON] вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Тому право користування моєю квартирою виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України). Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] спільним побутом з позивачем не пов`язана, що підтверджується рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 лютого 2019 року у справі № 235/517/19 (а.с. 9-10), а також поясненнями свідків, які були допитані в судовому засіданні, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідачка [PERSON] користувалась спірною квартирою за згодою позивача [PERSON] під час дії сервітуту, у теперішній час обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, отже право користування [PERSON] чужою квартирою також припинилось і вона має її звільнити. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин потрібно врахувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі №243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18). Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Відповідачка [PERSON] та позивач [PERSON] проживають в одній квартирі, але спільним побутом не пов`язані, взаємних прав та обов`язків не мають, тобто [PERSON] перестала бути членом сім` власника квартири, що підтверджується рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 лютого 2019 року про розірвання шлюбу, також зазначена обставина не оспорювалась самою відповідачкою [PERSON] , яка в судовому засіданні підтвердила, що тривалий час не проживає з позивачем як чоловік та жінка, а лише в якості хатньої працівниці. Однак, позивач [PERSON] , який має на праві особистої власності квартиру, не може на свій розсуд нею користуватися, не може в ній спокійно відпочити після роботи, оскільки між сторонами постійно виникають обоюдні конфлікти, сварки та бійки, в зв`язку з тим, що між ними склалися дуже погані стосунки. Свідком зазначених конфліктів стає неповнолітній син сторін. Доказів того, що відповідачка [PERSON] сплачує комунальні послуги, несе будь-які витрати з утримання квартири, суду не надано. Зі слів відповідачки [PERSON] вона офіційно не працює [NUMBER] року, неофіційно працює перукарем, має нестабільні доходи, отримує від позивача аліменти на утримання сина. За встановлених фактичних обставин справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому з врахуванням того, що позивач не заявляє позовних вимог про визнання таким, що втратив право користування житлом його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , то його права не порушуються, що підтверджується також висновком органу опіки та піклування виконкому Покровської міської ради (а.с. 76-77). За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 768,40 грн (а.с. 1), то з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів ( договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, у разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заяа залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. Відповідно до наданого акту виконаних робіт до договору про надання правової допомоги від 12 листопада 2019 року (а.с. 29), додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги від 12.11.2019 року вбачається, що позивачем [PERSON] сплачено адвокату Конюшенко І.Д. за підготовку позовної заяви, представництво інтересів у суді першої інстанції 5000,00 грн (а.с. 166) згідно розрахунку витрат на послуги адвоката вбачається, що на попереднє опрацювання матеріалів, опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні відносини адвокатом витрачено 1 годину, на формування правової позиції, консультування щодо необхідності отримання додаткових матеріалів - 1 годину, підготовку процесуальних документів (позовна заява, клопотання, запити) - 1 година, судове представництво - 2,5 години (а.с. 168). Враховуючи викладені обставини справи, а саме те, що позивач [PERSON] самостійно не може захистити свої інтереси, тому вимушений звертатись за правничою допомогою, витрачаючи на це грошові кошти, складність справи, кількість часу, витраченого адвокатом, суд вважає, що, виходячи з критерію реальності адвокатських послуг (їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, за надання правничої допомоги адвокатом Конюшенко І.Д. на користь позивача [PERSON] з відповідачки [PERSON] має бути стягнуто 5000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved