Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

20 листопада 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, в якому просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, які сплачувати на користь матері [PERSON], [INFO], починаючи з дня звернення до суду з позовною заявою. Свої вимоги мотивує тим, що 28.11.1987 року вона з відповідачем зареєструвала шлюб, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. На даний час син навчається в 11 класі Куземинської [PERSON] ступенів. Усі обовязки щодо утримання неповнолітнього сина вона [PERSON] несе сама, відповідач матеріальну допомогу на утримання сина не надає. Однак власних коштів їй (позивачці) не вистачає, щоб забезпечити належний розвиток і матеріальну допомогу дитині. Тому змушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини. Позивачка в судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Відповідач в судовому засіданні позов визнав та пояснив, що згоден сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посилання на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Судом встановлено, що сторони є батькаминеповнолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серія І-БП № 343646 від 27.05.1999 року. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини. Згідно ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Таким чином, визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд вважає за можливе прийняти визнання відповідачем позову. З урахуванням всіх цих обставин, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], до досягнення ним повноліття в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. На підставі викладеного, ст. ст. 180, 181, 182, 183, 191 СК України,

Outcome: approved