Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

21.03.2018 року до суду звернулася позивач [PERSON], представник позивача адвокат [PERSON], з позовом про визнання права на земельну ділянку (пай) до відповідача [PERSON] сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2018 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 30.05.2018 року . Відповідачем подана заявапророзгляд справи у його відсутність, згідно якої будь-яких заперечень проти задоволення позовних вимог відповідач не надає, відзиву на позовну заяву не надав. 30.05.2018 року проведене підготовче судове засідання. Справу призначено до розгляду на 04.09.2018 року. 04.09.2018 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області зупинене провадження у справі до розгляду іншої справи. 21.12.2018 року представником позивача подана заява про поновлення провадження у справі. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09.01.2019 року поновлене провадження у справі. Справу призначено до розгляду на 27.02.2019 року Учасникам розгляду справи роз'яснені права та обов'язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. У судовому засіданні 27.02.2019 року оголошено вступну та резолютивну частину рішення Згідно заявлених позовних вимог просить визнати за нею право власності на земельну ділянку (пай) для сільськогосподарського використання, розміром 5.65 умовних кадастрових гектарів, розташованої на території [PERSON] сільської ради а Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: в період з 1986 року по 1996 рік вона була членом та працювала у колгоспі ім. Жданова, який в подальшому був перейменований у КСП «Україна» с. Дмитрівка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. За вказаний період роботи у колгоспі її було включено до списку працездатних пайовиків до Державного акту № 2 ВД 0016 на право колективної власності на землю КСП «Україна», від 06.03.1996 року У 1996 році землі КСП «Україна» були розпайовані. Тому вона як член КСП набула право на земельну частку (пай) згідно п. 2 Указу Президента України «Про порядок розпаювання земель, переданих у колективну власність підприємствам та організаціям». Проте сертифікат на землю на своє ім'я вона не отримала, так як не знала, що була включена у список до Державного акту про право колективної власності на землю, що видаються членам КСП, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Також пояснила, що згідно отриманої архівної довідки відомостей про те, що [PERSON], виходила із КСП «Україна» немає. Її довірителька працювала у КСП «Україна» до грудня місяця 1996 року. На той час в господарстві був хаос. Трудова книжка її довірительниці втрачена, як втрачено і частину документів даного господарства. Відповідачем у встановлений строк подана заява про розгляд справи у відсутність його представника, згідно якої будь-яких заперечень проти задоволення позовних вимог відповідач не надає. Відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з'ясувавши зміст позовних вимог,заслухавши учасників розгляду справи, свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено,що позивач працювала та була членом колгоспу ім.. Жданова, який в подальшому був перейменований в КСП «Україна» з 1986 року по 1996 рік . Згідно наданої позивачем копії трудової книжки встановлено, що [PERSON], 12.09.1986 року прийнята в члени колгоспу ім. Жданова дояркою та в подальшому працювала в даному господарстві. Також в трудовій книжці міститься запис, що позивачка звільнена з членів колгоспу ім. Жданова 13.02.1996 року. Проте представник позивача посилається на те, що даний запис зроблений помилково, так як позивач зазначає, що вона працювала в КСП «Україна» до грудня місяця 1996 року. Паювання земель колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» проводилось у березні 1996 році. Державний акт № 2 ВД 0016 на право колективної власності на землю колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» виданий 06 березня 1996 року, що підтверджується відповіддю відділу у Верхньодніпровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області та копією держаного акту про право колективної власності на землю. Таким чином, згідно даних наданої позивачем копії трудової книжки на час паювання земель позивач не працювала та не була членом КСП «Україна». Проте, позивач заперечує даний факт посилаючись на те,Є що вона працювала в КСП до грудня місяця 1996 року. На підтвердження факту роботи позивача в КСП «Україна» до кінця 1996 року були допитані свідки. Так свідок [PERSON]Ф,. в судовому засіданні пояснила, що вона працювала в КСП «Україна» головним бухгалтером до припинення його діяльності. [PERSON], працювала в КСП «Україна» дояркою до грудня місяця 1996 року. До цього часу вівся облік роботи та нараховувалась заробітна плата. Вона добре знає [PERSON], яка проживала неподалік від ферми і працювала дояркою до розформування КСП та припинення діяльності ферми, що відбулось в грудні місяці 1996 року. Той факт, що [PERSON]Г,. працювала до грудня місяця даного на фермі їй запам'ятався тим, що в грудні місяці [PERSON], день народження і до свого дня народження вона виходила на роботу та працювала на фермі. Потім ферми не стало і працювати вже було ніде. Чому в трудовій книжці зроблений запис про те, що [PERSON]Г,, звільнена з членів колгоспу в лютому місяці 1996 року вона пояснити не може. Але добре знає, що це не так. Також хоче зазначити, що в 1996 році змінилось чотири голови колгоспу, кадрову роботу вела літня жінка, яка не зовсім правильно оформляла документи. Де ся оригінал трудової книжки позивачки вона не знає. Але в ті роки були крадіжки документів, було викрадено частину документів колгоспу, деякі з них взагалі спалили, деякі розійшлись по рукам керівництва, деякі знищені в результаті недбалого зберігання. Тому можливо саме ця обставина і стала причиною неправильного запису про звільнення позивачки в трудовій книжці. В судовому засіданні була оглянута трудова книжка свідка [PERSON]Ф,. в оригіналі. З якої встановлено, що [PERSON], працювала головним бухгалтером колгоспу «Україна» з 02.02.1994 року по 10.02.1997 року. 15.10.1996 року колгосп «Україна» перейменовано на КСП «Україна». Відповідно до паспортних даних [PERSON], народилась 12.12.1964 року. Свідок [PERSON], пояснила, що [PERSON], вона знає з 1986 року, коли [PERSON], переїхала на постійне проживання до їхнього села та відразу після переїзду пішла працювати на ферму. Вони працювали разом на фермі доярками. [PERSON]Г,. працювала до грудня 1996 року, коли не стало корів та ферма припинила своє існування. Вона працювала довше, але вже не дояркою, так як корів не було, а сторожувала ферми та інше майно бувшого колгоспу. З дослідженого оригіналу трудової книжки свідка [PERSON]П,. встановлено, що вона працювала в колгоспі «Україна» дояркою з 30.11.1988 року по 03.03.1998 року. 15.10.1996 року колгосп «Україна» перейменовано на КСП «Україна» З досліджених в судовому засіданні письмових доказів встановлено наступне. Згідно архівної довідки від 19.04.2018 року № 51 вбачається, що в документах колгоспу ім Жданова колгоспу «Україна» - КПС «Україна» з 1987 року по 1996 рік відомостей про вихід [PERSON], з членів КСП не значиться. Також зазначено коли та на підставі яких документів було здійснене перейменування даного господарства. Відповідно до повідомлення відділу у Верхньодніпровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 02.03.2018 року № 4.0.20-89/103-18 встановлено, що [PERSON], значиться у списках до Державного акту на право колективної власності на землю КСП «Україна» [PERSON] сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області №2 ВД ВД0016 від 06.03.1996 року, але не значиться у книзі реєстрації сертифікатів на право власності на земельну частку (пай), що видаються членам КСП «Україна» Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Відповідно до копії державного акту на право колективної власності на землю серія ДП №2 ВД 0016 вбачається, що КСП «Україна» передано в колективну власність 8540.0 гектарів землі в межах згідно з планом, відповідно до рішення виконкому [PERSON] сільської ради народних депутатів від 06.03.1996 року № 2 Відповідно до списку членів колгоспу Україна на 10.02.1996 року, Бригада № 1, до даного державного акту про право колективної власності на землю під № 145 зазначена [PERSON], доярка с. Кринички. Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд приходить до висновку , що факт роботи позивача [PERSON], до грудня місяця 1996 року в колгоспі ім.. Жданова, - колгоспі «Україна» - КСП «Україна», знайшов своє підтвердження. Так як підтверджений показаннями свідків, які працювали разом з позивачкою в даному господарстві в цей період. Архівною довідкою про те, що в 1996 році даних про вихід [PERSON]Г,. з членів зазначеного господарства немає. Також суд приймає до уваги той факт, що позивач була включена до списку осіб КПС «Україна» до Державного акту на право колективної власності на землю КСП «Україна» [PERSON] сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області №2 ВД ВД0016 від 06.03.1996 року. Відповідно до п. 2 Указу Президента України «Про паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 8 серпня 1995 року N 720/95 - Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. \~\~\~Відповідно до ст.3 Закону України ,,Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), особи, власники сертифікатів на право на земельну частку /пай/, які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Підставами для виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. \~\~\~\~\~\~Відповідно до ч.1 ст. 2 вищевказаного Закону України основним документом, що посвідчує право на земельну частку /пай/ є сертифікат на право на земельну частку /пай/виданий районною /міською/ державною адміністрацією. \~\~\~\~\~\~Відповідно до ч.2 ст.2 вищевказаного Закону України, документами, що посвідчують право на земельну частку /пай/, також є рішення суду про визнання права на земельну частку /пай/. Оцінюючи наведені вище докази суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання земельної ділянки (паю), так як з наданих суду доказів встановленим є факт того, що позивачка працювала та була членом КСП на час розпаювання земель сільськогосподарського призначення даного господарства тобто на 06.03.1996 року. Та на даний час позивач має намір отримати земельну ділянку (пай). Відповідачем дане право позивача визнається. Так як будь-яких заперечень з цього приводу не надано. \~\~ Суд зазначає, що отримавши право на земельну частку (пай) в судовому порядку, позивач, відповідно зі ст.ст. 1,3 Закону України ,,Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), від 05.06.2003 року має намір виділити її в натурі /на місцевості/ для ведення товарного сільгоспвиробництва. \~ Згідно\~ст.16 ЦК України\~кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду\~\~України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ № 7 від 16.04.2004 року визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі акта, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). \~ \~ \~ \~ \~\~\~ Судом встановлено наявність права у позивача на земельну частку /пай/ без визначення меж цієї частки в натурі / на місцевості/ із земель, які перебували у колективній власності реформованого КСП «Україна» згідно з розмірами розпаювання земель. Виходячи з вищевикладеного суд у відповідності до обраного позивачем способу захисту порушених прав, а саме визнання права, який передбачений ст. 16 ЦК України, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги щодо визнання такого права за позивачем. Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 705.00 грн., суд вважає за можливе покласти на позивача, так як не вбачає вини відповідача у порушенні права позивача. \~\~\~\~

Outcome: approved