Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-05 00:00:00

20.02.2020 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування будинком по [ADDRESS] . В судове засідання представник позивачки надала заяву з проханням слухати справу у її відсутність, позов підтримала, просила його задовольнити. Позовні вимоги позивачка мотивувала тим, що вона являється власницею житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказаний будинок належить їй на праві приватної власності на підставі договору поділу майна подружжя від 09.12.2019 року, посвідченого Мовчаном А.С., приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області, реєстровий номер 2230. 07 червня 2003 року позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] . Після одруження вони почали разом проживати у вище зазначеному житловому будинку та місце проживання відповідача було зареєстроване там же. З 2011 року шлюбні відносини між позивачкою та відповідачем були фактично припинені, в зв`язку з чим шлюб між ними був розірваний на підставі рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25.10.2016 року у справі № 484/3041/16-ц. Близько 9 років відповідач не проживає у належному позивачці житловому будинку, а проживає постійно за іншою адресою, яка є його місцем проживання. Факт відсутності його за зареєстрованим місцем проживання з 2011 року по теперішній час підтверджується довідкою про склад сім`ї. Крім доданих до довідки документів, зазначені вище обставини зможуть підтвердити свідки. Оскільки відповідач не проживає у належному позивачці житловому будинку вже більше року, то він, у відповідності з ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України може бути визнаним таким, що втратив право користування вказаним житлом. Добровільно знятися з реєстрації [PERSON] відмовляється, тому єдиним способом захисту прав позивачки є звернення до суду, для визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений вчасно і належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відзив на позов не подав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява обґрунтована, ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що право власності позивача на будинок [ADDRESS] , Миколаївської області витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.12.2019 р. Згідно копії будинкової книги та довідки квартального комітету № 54, відомо що за даною адресою прописаний [PERSON] , який там фактично не проживає з 2011 року. Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно із ст.ст. 383, 391 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. Відповідно до норм ст.ст. 71, 72, 107 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо без поважних причин не проживає на спірній жилплощі понад встановлені законом строки, або вибула на інше постійне місце проживання. Згідно ст. 405 ЦК України при відсутності члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік, він втрачає право на користування цим житлом. Реєстрація відповідача у будинку є перешкодою власнику у повному здійсненні права власності. В зв`язку з цим суд вважає необхідними зазначити про те, що відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.2 ст.29 ЦК України). Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач з 2011 року не проживає в будинку [ADDRESS] , з даного житла добровільно вибув в інше житло, то суд вважає, що він вважається таким, що втратив право користування ним.

Outcome: approved