Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

20.07.2016 року [PERSON] звернулася в суд до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні належним їй на праві власності домоволодінням [ADDRESS] та виселення [PERSON] з домоволо-діння за вище вказаною адресою. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали і просили його задовольнити. В обґрунтування вимог представник позивача, [PERSON], послався на наступне. Позивач постійно проживає та зареєстрована в [ADDRESS] Лиманського (колишнього Комінтернівського) району Одеської області. У грудні 2003 року позивач за договором дарування отримала в дар від матері, [PERSON], житловий будинок з надвірними господарсь-кими будівлями і спорудами та присадибну земельну ділянку площею 0.053 га за вищевказаною адресою, право власності на які зареєструвала в установленому, діючим на тої час, порядку. В будинку, за заявою колишнього його власника - [PERSON], зареєстрований як член сім'ї власника будинку брат позивачки, відповідач по справі [PERSON], який по теперішній час продовжує в ньому проживати разом зі своєю сім'єю та створює для позивача і членів її сім'ї неможливі умови для проживання, незважаючи на те, що після зміни власника будинку втратив право на користування ним та з цих підстав підлягає виселенню. Позивач [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог доповнила, що відповідачу, який доводиться їй рідним братом, мати в 2002 році подарувала 0.055 га землі від загальної площі присадибної земельної ділянки по [ADDRESS], коли тої повернувся до батьківсь-кої хати разом з другою дружиною та дитиною, для того, щоб він побудував собі власний будинок. Їй мати в 2003 році подарувала батьківську хату та земельну ділянку, що залишилася, площею 0.055 соток. В березні 2005 року мати померла. З 2009 року взаємовідносини між нею та відповідачем погіршилися. У власному будинку вона та члени її сім'ї: син з невісткою та їх дитиною, відчувають себе як наймачі. Її сім'я може користуватися приміщеннями загального користування, такими як кухня, ванна кімната, тільки у разі, якщо вони не потрібні членам сім'ї відповідача. Вони містяться в двох житлових кімнатах, одна з яких є прохідна, тоді як сім'я відповідача займає в її будинку дві окремі великі житлові кімнати. У 2010 році, коли вона зверталася до суду з аналогічним позовом, але залишила його без розгляду за проханням брата, який обіцяв добудувати свій будинок і виселитися добровільно, відповідач перестав взагалі сплачувати за комунальні послуги, сказавши, що це її проблеми. З того часу весь тягар по сплаті комунальних послуг лежить на неї. Її син також як і вона нічого зробити з цим не може, оскільки на зауваження відповідач та його дружина відповідають погрозами і ображеннями. Тобто, на сьогодні в будинку склалася настільки неприємна та агресивна атмосфера, що вона вже не в змозі це терпіти. До батьків дружини відповідача, які мають в с.Крижанівці великий будинок, він уходити не хоче, свій будинок не торопиться добудовувати, вимагаючи від неї ще 1 метр земельної ділянки, що залишила їй матір. З підстав того, що відповідач створює їй та членам її сім'ї неможливі умови для проживання у власному будинку, вона вимушена була звернутися за захистом своїх прав. Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що позивачка безпідставно звернулася до суду з даним позовом. Вважає, що оскільки він зареєстрований та проживає у батьківській хаті, іншого житла не має, тому не існує жодних правових підстав для його виселення, з урахуванням того, що з ним також проживає його неповнолітній син, 2002 року народження. Вислухавши сторони, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування від 05.12.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Туйськ І.І., реєстр за №2946, належить на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований по [ADDRESS] Комінтер-нівського району Одеської області. Право власності позивача на будинок зареєстровано Комінтер-нівським РБТІ 17.06.2005 року /а.с.6,7/. - 2 - Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.1 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника будинку (квартири), до яких належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Виходячи з положення ч.2 ст.64 ЖК України, відповідач до членів сім'ї позивача або до осіб, яких може бути визнано членом її сім'ї, не відноситься. Договір найму жилого приміщення в будинку, що належить позивачеві на праві приватної власності, відповідно до вимог ст.158 ЖК України з власником житла відповідачем не укладався, у зв'язку з чим відповідач проживає в будинку позивача без належної правової підстави. При розгляді справи встановлено, що відповідач разом з членами своєї сім'ї проживає в будинку позивача за її усною згодою на їх тимчасове проживання до закінчення будівництва власного будинку, тобто є наймачем житла без визначення строку найма за усною домовленістю з власником житла. Статтею 162 ЖК України встановлено, що наймач жилого приміщення несе обов'язок по сплаті комунальних послуг за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідачем ствердження позивача про його ухилення від сплати комунальних послуг належними та допустимими доказами, відповідно до ст.ст.58,59 ЦПК України, не спростовано. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на норму ст.9 ЖК України, як на захист свого права щодо проживання та користування житловим будинком позивача, який раніше належав їх батькам, якою передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.5 ст.9 ЖК України житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Позивач звернулася до суду з даним позовом за захистом своїх прав, які порушуються наймачем житла - відповідачем по справі, та членами його сім'ї, та перешкоджають їй здійснювати повно і незаперечно свої права користування і розпорядження власним будинком. Згідно ч.4 ст.168 ЖК України договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений, так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які прожи-вають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку (квартирі), а також у разі система-тичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги. Нормами житлового законодавства не передбачено зберігання житлового приміщення за непов-нолітніми дітьми наймача житла у разі виселення батьків (усиновлювачів) дитини з житлового приміщення. Згідно ч.2 ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяті років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Отже, виходячи з встановлених обставин, суд задовольняє вимоги позивача, які ґрунтуються на законі та порушені права власника житла підлягають судовому захисту. Відповідно до ст.11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст.ст.9,64,150,156,162,168 ЖК України, ст.ст.15,16,29 ЦК України і

Outcome: approved