Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

19 лютого 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якої діє її законний представник [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , в якому просить суд визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що позивач проживає та є власником 1/6 частки нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . У вищезгаданому будинку крім неї зареєстровані, проте не проживають, [PERSON] , неповнолітня [PERSON] , [PERSON] , які доводяться позивачу сторонніми особами. Відповідачі не проживають за вказаною адресою, не сплачують комунальні платежі, кореспонденцію не отримують, особистих речей не мають, не цікавляться будинком понад шість місяців без поважних причин. Окрім позивача, на праві власності, будинком володіють [PERSON] , [PERSON] . Позивач у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, згідно якої просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю, просить їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причину неявки суду не повідомили, відзив на позов не подали. Треті особи, [PERSON] , [PERSON] , у судове засідання повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причину неявки суду не повідомили. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Павлоградської міської ради, у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав заяву у якій просив розглянути справу за його відсутності, при вирішенні справи просив захистити права та інтереси дітей. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.223,280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що власниками будинку [ADDRESS] є: [PERSON] , якій належить 2/3 частки нерухомого майна на підставі свідоцтва про право на спадщину ВРР № 947904 р.№ 1-1584 від 23.04.2012 року, виданого Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою та на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, ВРР № 947903 р № 1-1582 від 23.04.2012 року, виданого Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою; [PERSON] , якому належить 1/6 частка нерухомого майна на підставі свідоцтва про право на спадщину ВРР № 947905 р.№ 1-1586 від 23.04.2012 року, виданого Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою; [PERSON] , якій належить 1/6 частка нерухомого майна на підставі свідоцтва про право на спадщину ВРР № 947906 р.№ 1-1588 від 23.04.2012 року виданого Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою, що підтверджується даними з Реєстру прав власності на нерухоме майно. У вищевказаному будинку зареєстровано місце проживання, зокрема, [PERSON] , [INFO] , (з 05.05.2017 року), [PERSON] , [INFO] , (з 18.04.2017 року), [PERSON] , [INFO] , (з 15.04.2013 року), що підтверджується відомостями відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Павлоградської міської ради від 23.03.2020 року №321, 324, 326, довідкою комунального підприємства Міський інформаційно-розрахунковий аналітичний центр Павлоградської міської ради від 13.02.2020 року №2171. Відповідно до Акту, складеного головою квартального комітету № 49 м.Павлограда 13.02.2020 року та підписаного свідками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] : у будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , але фактично не проживають, починаючи з 2013 року по теперішній час, зареєстровані не є родиною та не ведуть спільного господарства з власником. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, щодо [PERSON] , [INFO] , батьками дитини вказані мати [PERSON] , [INFO] , батько [PERSON] , у зв`язку з визнанням батьківства 29 січня 2019 року прізвище дитини змінено на [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Такий правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року, прийнятої у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19). Відповідно до частин 1,3 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Так, судом встановлено, що належні та допустимі докази не проживання без поважних причин малолітньої [PERSON] у спірній квартирі відсутні, оскільки малолітня [PERSON] не проживає у спірному житлі з поважних причин, якими є проживання разом з матір`ю, а позбавлення її права користування житловим приміщенням не переслідуватиме легітимну мету та є втручанням у право на житло в розумінні положень статті 8 Конвенції на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Суд враховує вік, [PERSON] , яка не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування житлом, у якому на законних підставах вона зареєстрована і зареєстрована її мати. Дитина належить до сім`ї своїх батьків (стаття 3 СК України). Крім того, враховуючи час набуття права власності на будинок позивачем та третіми особами та дату реєстрації місця проживання [PERSON] , [INFO] , з донькою, [PERSON] , [INFO] , встановлено, що дані особи були вселені і зареєстровані зі згоди власника. Таким чином, у суду відсутні законні та обґрунтовані підстави для задоволення позовних вимог про визнання такими, що втратили право користування житлом [PERSON] , [INFO] , та її доньку [PERSON] , [INFO] . Позивач не позбавлена права вирішити спір щодо оплати комунальних послуг у порядку, визначеному законодавством. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. З огляду на викладене, враховуючи, що [PERSON] користувався спірним жилим приміщенням зі згоди позивачки, та такі обставини, які були підставою для реєстрації, припинились, оскільки [PERSON] відсутній за місцем реєстрації тривалий час з 2013 року, власник будинку має намір користуватись й розпоряджатись ним, суд дійшов висновку про те, що право користування [PERSON] чужим майном, припинилось, а тому існують підстави для задоволення позову. А тому припинення права [PERSON] на користування будинком за обставин цієї справи є пропорційним заходом по відношенню до необхідності захисту права приватної власності на квартиру. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial