Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-10 00:00:00

21.01.2014 року позивач звернулась до суду із позовом, який уточнила заявами від 12 березня 2014 року та від 13.06.2014 року. В своїх остаточних позовних вимогах позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу Будянського фаянсового промислово-торгівельного орендного підприємства «Серп і Молот» № 138 від 18 грудня 1993 року, укладеного між регіональним фондом державного майна України та організацією орендарів Будянського фаянсового промислово-торгівельного орендного підприємства «Серп і Молот»; скасувати свідоцтво про право власності на цілісний майновий комплекс промислових будівель, розташований за адресою: [ADDRESS], видане 11 червня 2002 року за № 164 виконкомом Будянської селищної ради на підставі рішення Будянської селищної ради Харківського району Харківської області від 11 червня 2002 року № 164; скасувати свідоцтво про право власності на цілісний майновий комплекс промислових будівель, розташований за адресою: [ADDRESS], видане 18 березня 2008 року виконкомом Будянської селищної ради на підставі рішення виконкому Будянської селищної ради Харківського району Харківської області від 12 лютого 2008 року № 23; визнати право власності [PERSON] на цілісний майновий комплекс АТЗТ «Будянський фаянс», розташований за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на цілісний майновий комплекс промислових будівель, розташований за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON]. В своєму позові позивач посилається на те, що прадіду позивача, [PERSON], на праві власності належала «Ново-Харківська фабрика М.С. Кузнєцова» в м. Буди, яку він заснував в 1887 році. Зазначена фабрика, як можна пересвідчитися із архівної довідки Державного архіву Харківської області від 24 листопада 2005 року № 01-12/957, наданої на запит Харківської міжрайонної прокуратури від 10 жовтня 2005 року № 2193, націоналізована не була і станом на січень 1920 року значилась як «Товариство М.С. Кузнєцова».В архіві відсутні дані щодо конкретної дати націоналізації «Ново-Харківської фабрики М.С. Кузнєцова», відсутні посилання на відповідну постанову, декрет щодо націоналізації зазначеної фабрики (архівна довідка Державного архіву Харківської області від 24 листопада 2005 року № 01-12/957). На думку позивача, вказані обставини свідчать про відсутність як підстав, так і документів, що підтверджували б зміну власника підприємства, а також той факт, що держава, фактично відібравши майно у [PERSON], навіть документально не засвідчила за собою право власності на відібране майно. Позивач також стверджує, що розпоряджаючись незаконно набутим майном, 15 грудня 1993 року, регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області за договором купівлі-продажу цілісного майнового комплексу Будянського фаянсового промислово-торгівельного орендного підприємства «Серп і Молот» № 138 від 18 грудня 1993 року, продало зазначений цілісний майновий комплекс організації орендарів Будянського фаянсового промислово-торгівельного орендного підприємства «Серп і Молот». При цьому позивач зазначає, що в акті оцінки вартості майна орендного підприємства, на підставі якого визначено ціну продажу цілісного майнового комплексу Будянського фаянсового промислово-торгівельного орендного підприємства «Серп і Молот» відсутній підпис завідуючого Харківського райфінвідділу Кузькіна Є.В., що може свідчити про оцінку вартості майна підприємства неповним складом комісії, що суперечить ч. 2 ст. 13 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств», де зазначається, що до складу комісії входять на паритетних засадах зокрема представники фінансових органів, та положенням п. 6 Методики оцінки вартості об'єктів приватизації, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 1993 року № 717, яка була чинною на час проведення оцінки. Пізніше на підставі рішення Будянської селищної ради Харківського району Харківської області від 11 червня 2002 року № 164 свідоцтво про право власності на цілісний майновий комплекс промислових будівель, розташований за адресою: [ADDRESS], було видане Акціонерному товариству закритого типу «Будянський фаянс». На підставі рішення Будянської селищної ради Харківського району Харківської області від 12 лютого 2008 року № 23 Акціонерному товариству закритого типу «Будянський фаянс» було видане ще одне свідоцтво про право власності на цілісний майновий комплекс промислових будівель, розташований за адресою: [ADDRESS] (свідоцтво про право власності на цілісний майновий комплекс промислових будівель, розташований за адресою: [ADDRESS], від 18 березня 2008 року, видане виконкомом Будянської селищної ради на підставі рішення виконкому Будянської селищної ради Харківського району Харківської області від 12 лютого 2008 року № 23). [INFO] [PERSON] помер, не залишивши заповіту. Додатково позивач стверджує, що [PERSON] в 1895 році передав Товариству, власником якого він був, земельну ділянку, на якій знаходилася фабрика, що йому належала. Зазначена обставина підтверджується випискою з нотаріального архіву, копія якої додається. На підставі зазначених фактів позивач просить суд позов повністю задовольнити. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги з підстав, наведених у позові і просив суд позов задовольнити. Від Будянської селищної ради надійшов лист, в якому відповідач просить суд розглянути справу без його представника. Представники відповідачів в судове засідання повторно не з'явились, причин неявки суду не повідомили, тому суд розглянув справу за відсутності представників відповідачів. Вислухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача та дослідивши надані суду докази суд вважає необхідним повністю відмовити позивачу в задоволенні позову з наступних підстав. Згідно ст. ст. 10,11,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем доведено, що [INFO] [PERSON] помер, що підтверджено відповідною архівною довідкою. Щодо відсутності заповіту на цей час достовірних доказів про це не надано. Позивач на теперішній час звернулась до суду із позовом про визнання за померлим [PERSON], який помер [INFO], права власності на нерухоме майно, тому щодо права позивача на звернення до суду із таким позовом слід виходити із положень закону, якій діє на час звернення. Так відповідно до вимог ч. 4 ст. 25 ЦК України визначено, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Пунктом 11 частини 1 ст. 346 ЦК України передбачено, що право власності припиняється у разі смерті власника. Отже, позовні вимоги, в яких позивач просить суд визнати право власності за померлим [INFO] [PERSON] на цілісний майновий комплекс АТЗТ «Будянський фаянс», розташований за адресою: [ADDRESS] задоволенню не підлягають і суд відмовляє в їх задоволенні. Щодо іншої частини позовних вимог про визнання недійним правочину, скасування свідоцтв про право власності та визнання за позивачем права власності в порядку спадкування після смерті [PERSON], який помер [INFO] суд виходить із наступного. На переконання суду та обставина, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 червня 2008 року встановлено факт родинних відносин [PERSON] [INFO] з [PERSON], що вона є його внучатою племінницею справа № 2-о-1200/8, а також та обставина, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 листопада 2010 року справа № 2-6009/10 через 100 років після смерті спадкодавця позивачу визначено додатковий строк в 2 місяці з дня набрання чинності судовим рішенням на подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлого [INFO] не є підставою для отримання у власність спірного нерухомого майна в даному випадку та для захисту прав позивача як спадкоємця, оскільки позивач не є спадкоємцем після смерті останнього, а зазначені судові рішення в цій справі не мають ніякого значення, не звільняють позивача від доказування в порядку ст. 61 ЦПК України, оскільки ухвалені при розгляді справ між позивачем та іншими особами, які в цій справі участі не приймають. Відсутність у позивача прав на спадкування та будь-яких інших прав на майно АТЗТ «Будянський фаянс» визначається наступними обставинами. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В даному випадку, оскільки [PERSON] помер [INFO], то і права його спадкоємців визначались виключно законодавством, що діяло на той час, а саме «Сводом законів Російської Імперії» том 10 глава 2 «Про порядок спадкування за законом» ст. ст. 1121 - 1221, глава 3 «Про порядок відкриття та прийняття спадщини, зречення від неї» ст. ст. 1222 -1295, глава 4 «Про введення у володіння в порядку спадкування» ст. ст. 1296-1314, глава 5 «Про поділ спадщини» ст. ст. 1315-1314, із системного аналізу яких суд приходить до висновку, що законодавство, яке діяло на час відкриття спадщини не визначало спадкоємцями осіб, що на день смерті спадкодавця не народились і не були зачаті, тим більше не визнавались спадкоємцями, не визнавались такими, що прийняли спадщину або призивалися до спадкування особи, які можуть народитися, або народилися, як позивач, через 51 рік після смерті спадкодавця. Отже, законодавство, що діяло на день смерті [PERSON], який помер [INFO] не надає права позивачу бути спадкоємцем і претендувати на будь-які права після смерті зазначеної особи в порядку спадкування. Крім того, слід зазначити, що позивач отримала правоздатність лише на день свого народження [INFO]. На час її народження питання спадкування були врегульовані положеннями Цивільного Кодексу УРСР 1922 року, згідно якого, зокрема в статті 418 зазначеного кодексу та інших нормах, спадкоємцями за законом могли бути виключно 3 черги родичів:1-діти (в тому числі всиновлені), дружина, непрацездатні батьки; 2-працездатні батьки; 3-брати і сестри померлого. Отже, і на час свого народження позивач не отримала права на спадкування після смерті [PERSON], що помер [INFO]. Не надано такого права і ЦК України 1963 року і тим більше не надається таких прав позивачу і нормами ЦК України 2004 року, оскільки жодна норма, що регулює і регулювала питання спадкування на території Харківської області в період останніх 100 років, починаючи з 1911 року і по 2014 рік не визнає спадкоємцями осіб, що народились через 50 років після смерті спадкодавця. Крім того, слід зазначити, що навіть якщо допустити, що хоча б частина майна, що залишилася після смерті [PERSON] була успадкована особами, перебувала у їх власності до смерті таких спадкоємців і позивач отримала права на спадкування такого майна, то таке майно у всякому випадку не стосується власності АТЗТ «Будянський фаянс», оскільки як вбачається із технічної документації, наданої представником АТЗТ «Будянський фаянс» всі об'єкти нерухомого майна зазначеного підприємства побудовані після 1917 року і були відбудовані державою після закінчення 2-ї Світовою війни. Ці обставини свідчать про те, що при проведенні купівлі-продажу державного майна договором, що оскаржує позивач прав позивача не порушено, позивач не мала, не має і не може мати жодних майнових прав щодо спірного майна. Підсумовуючи наведене, суд повністю відмовляє позивачу в задоволенні позову і на підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати відносить за рахунок позивача.

Outcome: dismissed