Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

19 травня 2020 року позивач Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , відповідно до якого просить стягнути з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 9 567,04 грн., а також, 3% річних - 473,61 грн., інфляційних витрат - 1 282,33 грн., та судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 2 102,00 грн. 27 травня 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Згідно з частин 1-2 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. 21 серпня 2020 року [PERSON] подав відзив на позовну заяву з викладенням міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просив відмовити у задоволені позову в повному обсязі. 07 жовтня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про продовження розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 10 листопада 2020 року Публічне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» подало відповідь на відзив з викладенням міркувань по суті поданого відзиву на позов. 16 листопада 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про залучення [PERSON] у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Представник позивача - адвокат Гуртова Т.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила ухвалити рішення на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, додатково зазначила, що 01 жовтня 2015 року між Публічним акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» та [PERSON] укладено Договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення за адресою: [ADDRESS] . Однак відповідач не виконує зобов`язання по оплаті послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, внаслідок чого за період з 01 грудня 2015 року по 31 січня 2020 року утворилася заборгованість у розмірі 9 547,10 грн. Крім того зазначила, що позивач як співвласник квартири, після ухвалення рішення щодо стягнення заборгованості за надані послуги, має право звернутися до іншого співвласника [PERSON] для відшкодування частини витрат по утриманню спільного майна. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила в позові відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов, вважає заявлені вимоги безпідставними та необґрунтованими за відсутністю предмета позову, додатково пояснила, що [PERSON] після смерті батька [PERSON] успадкував спадкове майно, а саме 2/3 частини квартири [ADDRESS] , доданий до позову Договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), який укладений між Публічним акціонерним товариством «АК «Київводоканал» та [PERSON] , є нікчемним та сфальсифікованим, так як на момент його підписання 01 жовтня 2015 року, відповідач не мав повної цивільної дієздатності, не досяг повноліття, тому не міг здійснювати свої права самостійно. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, правом подати письмові пояснення щодо позову або відзиву з викладенням своїх аргументів і міркувань на підтримку або заперечення проти позову не скористався. У відповідності до ч.8 ст.279 Цивільного процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Суд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Виходячи з положень ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками в рівних частинах квартири [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 березня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Партола М.Д. (а.с.91) Після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , відкрилася спадщина на 2/3 частини квартири [ADDRESS] , спадщину за законом прийняв спадкоємець першої черги син [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом посвідченого державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Домашенко В.В. (а.с.38) Реєстрація прав власності за [PERSON] , на нерухоме майно, а саме 2/3 частини квартири [ADDRESS] , здійснено 30 травня 2013 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.40) Частиною 7 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції від 24.06.2004 року, яка була чинна на час спірних правовідносин, було визначено, що договір про надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання. 05 серпня 2014 року в газеті «Хрещатик» № 110 (4510) було опубліковано повідомлення про публічний договір (оферту) про надання Публічним акціонерним товариствам «Акціонерна компанія «Київводоканал», що перейменоване на приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал», як виконавцем житлово-комунальних послуг на підставі ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) та опубліковано договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем). Повідомленням визначено, що фізична особа (власник/квартиронаймач житлового приміщення у багатоквартирному будинку), що користується послугами з централізованого постачання холодної води та водовідведення холодної та гарячої води, вважається такою, що ознайомлена, погоджується та приєднується до умов Договору. Вказано, що у разі відмови споживачів від отримання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення холодної та гарячої води, така відмова має бути оформлена письмово та направлена до ПрАТ «АК «Київводоканал», для оформлення припинення надання цих послуг. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що 01 жовтня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерна компанія «Київводоканал», що перейменоване у Приватне акціонерне товариство «АК «Київводоканал», та [PERSON] був укладений Договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) (а.с. 6-9). Відповідно до п. 1.1 Договору, виконавець зобов`язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення холодної та гарячої води (з використанням внутрішньо будинкових систем), а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором. Характеристика об`єкта надання послуг: [ADDRESS] (п.1.3 Договолру) Згідно до п. 3.1 Договору розрахунковим періодом є календарний місяць. За цим договором застосовується щомісячна система оплати послуг. Платежі вносяться споживачем не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Відповідно до підстав позову позивач, зазначає, що внаслідок невиконання своїх зобов`язань за договором щодо повної та своєчасної оплати спожитих послуг з водопостачання та водовідведення, у відповідача виникла заборгованість за період з 01 грудня 2015 року по 31 січня 2020 року, у розмірі 9 547,10 грн. На спростування заявлених вимог, представник відповідача [PERSON] посилається на наступне, що Договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), який укладений між Публічним акціонерним товариством «АК «Київводоканал» та [PERSON] , є нікчемним та сфальсифікованим, так як на момент його підписання, відповідач не мав повної цивільної дієздатності, не досяг повноліття, та не міг здійснювати свої права самостійно. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Як передбачено статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. При визначенні цивільної дієздатності дитини, керуються положеннями статей 31, 32 Цивільного кодексу України, згідно яких дитина наділена в залежності від віку частковою цивільною дієздатністю (особа, яка не досягла чотирнадцяти років - малолітня особа) або неповною цивільною дієздатністю (особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років - неповнолітня особа). Відповідно до статті 32 Цивільного кодексу України, неповна цивільна дієздатність фізичної особи у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. На вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування. Неповнолітня особа може розпоряджатися грошовими коштами, що внесені повністю або частково іншими особами у фінансову установу на її ім`я, за згодою органу опіки та піклування та батьків (усиновлювачів) або піклувальника. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону. Слід зазначити, що малолітні та неповнолітні особи мають право самостійно вчиняти лише дрібні побутові правочини, які забезпечують їх побутові потреби, відповідають їх фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосуються предмета, який має невисоку вартість. Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Згідно вимог статті 177 Сімейного кодексу України, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною зазначених правочинів лише з дозволу органу опіки та піклування. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Відповідно п. 6 Постанови про затвердження Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, порядок надання послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Послуги надаються споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання комунальних послуг з урахуванням вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Типовий договір - затверджена компетентним органом письмова форма договору із заздалегідь визначеними умовами. Одні з умов, зазначених у типовому договорі, є обов`язковими для сторін, інші мають рекомендаційний характер. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупність, судом встановлено, що станом на 01 жовтня 2015 року, дату укладання Договору про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), з Публічним акціонерним товариством «Акціонерна компанія «Київводоканал», що перейменоване у Приватне акціонерне товариство «АК «Київводоканал», [PERSON] , [INFO] , не досяг повноліття, мав повні 17 років, тому не мав повної цивільної дієздатності для укладання типових договорів, оскільки такі правочини вчиняються за згодою батьків чи опікунів, тому Договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення від 01 жовтня 2015 року було вчинено поза межами дієздатності неповнолітнього [PERSON] , та в силу закону є нікчемним, тому за таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за надані послуги за період 01 грудня 2015 року по 15 січня 2016 року, є необгрунтовані та такими, що не підлягає задоволенню. Щодо заявлених позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення за період з 16 січня 2016 року по 31 січня 2020 року, суд приходить до наступного. Дарування будь-якого майна, є виключним правом власника цього майна. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. (стаття 717 Цивільного кодексу України) Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття та здійснення державної реєстрації права. Судом встановлено, що 17 жовтня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , укладено Договір дарування 2/3 часток у праві власності на квартиру. (а.с.55) Відповідно до п. 1 Договору дарування, дарувальник передав безоплатно у власність обдарованим, а обдаровані прийняли, як дарунок, 2/3 (дві третіх) частки у праві власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у відповідних частках, а саме обдарований-1 прийняв в дарунок 1/3 частку зазначеної квартири, обдаровуваний-2 прийняв в дарунок 1/6 частину зазначеної квартири та обдаровуваний-3 прийняла 1/6 частину зазначеної квартири. Відповідно до п. 11 Договору дарування, дарувальник свідчить, що на момент укладання цього договору зазначена квартира, 2/3 частини у праві власності на яку відчужується за цим договором, має значні борги по сплаті комунальних платежів, Обдаровані, підписуючись під цим договором, повідомляють, що ознайомленні із зазначеною інформацією Згідно до ст. 360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними спільним майном. Виходячи зі змісту статті 360 Цивільного кодексу України, участь кожного співвласника у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна означає необхідність несення витрат, що є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані. Кожен із співвласників зобов`язаний брати участь в у витратах щодо утримання майна, яке є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник або співвласники, які зробили необхідні витрати на утримання майна, мають право вимагати від іншого співвласника або співвласників їх відшкодування. Згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою визначено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються на рівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами, та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житло-комунальних послуг, а також п. 7 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який передбачає право виконавця комунальної послуги (позивача) у разі укладення індивідуального договору про надання комунальної послуги-отримувати інформацію від споживача про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та фактичної кількості осіб, які постійно проживають у житлі споживача (зокрема довідка про осіб, проживаючих за вказаною адресою) В разі належності квартири декільком особам на праві спільної сумісної власності або спільної часткової власності, позовні вимоги мають бути пред`явлені до кожного з них про стягнення за житлово-комунальні послуги у розмірах, що відповідають їх часткам у праві спільної сумісної/часткової власності. Крім тих випадків, коли між співвласниками досягнуто домовленості щодо утримання квартири і визначено уповноваженого власника квартири. Правовий висновок викладений Верховним Судом у поставі від 20 вересня 2018 року у справі №522/7683/13, у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-734цс15, у поставі від 01 вересня 2020 року у справі №352/2163/13-ц. Необхідно враховувати, що засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, а на відповідача - доведення обґрунтованості та підставності заперечень проти позову. Саме на сторони покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції у справі. За правилами статей 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 88 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме сторони, як особи, які на власний розсуд розпоряджаються своїми процесуальними правами щодо предмета спору, визначають докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Неподання стороною належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог/заперечень проти позову є підставою для вмотивованого висновку судів про недоведеність та необґрунтованість позиції сторони у справі, адже саме зазначені стороною обставини, а не висновки судів, у такому випадку ґрунтуються на припущеннях. Сторона має довести належними та допустимими доказами свою правову позицію у справі. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Аналогічний тягар доведення заперечень проти позову покладається на відповідача. Суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. За таких обставин, суд вважає, що позивачем Приватним акціонерним товариством «Акціонерна компанія «Київводоканал» не доведено той факт, що саме на відповідача [PERSON] , як співвласника квартири покладається весь тягар та обов`язок по сплаті послуг з водопостачання та водовідведення, які надаються у квартиру [ADDRESS] , оскільки у разі належності квартири декільком особам на праві спільної сумісної власності або спільної часткової власності, позовні вимоги мають бути пред`явлені до кожного з них про стягнення за житлово-комунальні послуги у розмірах, що відповідають їх часткам у праві спільної сумісної/часткової власності. Крім того Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» не скористалося своїм процесуальним правом подати клопотання про залучення у справі співвідповідачів співвласників квартири у відповідності ст. 51 Цивільного процесуального кодексу України. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України) Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Відповідно до положень статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову [PERSON] , про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межа даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed