Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

20 листопада 2020 року [PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] , звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису, де заінтересованими особами зазначив [PERSON] та Гощанський ВП Острозького ВП ГУНП в Рівненській області. В обґрунтування заяви зазначено, що [PERSON] є особою, яка відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» постраждала від психологічного та фізичного насильства, яке вчиняється її колишнім чоловіком [PERSON] . Як зазначено у заяві, останній час від часу приходить по місцю проживання [PERSON] та вчиняє сімейні сварки, дебоші, а також регулярно демонструє погрозу фізичною розправою щодо заявника, як за місцем її проживання, так і у громадських місцях, з приводу чого вона неодноразово зверталася до поліції. Такі дії [PERSON] заявник кваліфікує як домашнє насильство та, посилаючись на норми права, які містяться у ст.ст. 1, 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», просить суд видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] строком на 6 (шість) місяців, яким заборонити [PERSON] наближатись до місця проживання (перебування) [PERSON] - на 500 м; заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 20 листопада 2020 року у даній цивільній справі відкрито провадження та призначено судовий розгляд в порядку окремого провадження. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювалися. Заявник та її представник у судовому засіданні подану заяву підтримав та просили таку задовольнити. При цьому представник заявника зазначив, що при зверненні до суду керувався лише відповіддю поліції щодо неодноразових звернень заявника з приводу вчинення щодо неї [PERSON] домашнього насильства, будь-яких даних щодо притягнення останнього з приводу вчинення домашнього насильства до адміністративної чи кримінальної відповідальності він не має. Заінтересовані особи у судове засідання не з`явилися. Виклик таких осіб до суду здійснювався відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Гощанський ВП Острозького ВП ГУНП в Рівненській області про час, місце та дату розгляду даної справи було повідомлено також шляхом направлення відповідного повідомлення на офіційну електронну адресу. Заслухавши заявника та її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заява задоволенню не підлягає з огляду на таке. Судом установлено, що [PERSON] проживає та є зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . Вказані обставини стверджуються даними паспорта [PERSON] серії [NUMBER] , виданого Гощанським РС УДМС України в Рівненській області 27 лютого 2014 року (арк. спр. 3). Про це у судовому засіданні ствердила також і сама заявник. Згідно даних витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, житловий будинок [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] (арк. спр. 5). З повідомлення Гощанського ВП ГУНП в Рівненській області від 08 вересня 2020 року за №3963/203/01-2020 убачається, що 12 лютого 2015 року, 06 серпня 2015 року, 29 червня 2016 року, 01 вересня 2020 року та 07 вересня 2020 року [PERSON] зверталася до Гощанського ВП ГУНП в Рівненській області щодо вчинення відносно неї домашнього насильста [PERSON] (арк. спр. 4). Звертаючись із заявою про видачу обмежувального припису, заявник вказує, що [PERSON] щодо неї вчиняє як психологічне, так і фізичне домашнє насильство, у зв`язку з чим остання потребує захисту у порядку передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Главою 13 розділу IV Цивільного процесуального кодексу України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником - у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Даний Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів - осіб, які постраждали від такого насильства. Як визначено п.п. 3, 6, 7, 8, 14, 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Отже, враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. У ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - колишнє подружжя. Частинами 2, 3, 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Виходячи з аналізу зазначених норм закону, а також встановивши, що докази, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог, не вказують безумовно на те, що [PERSON] є колишнім чоловіком заявника та на вчинення навмисного домашнього насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами, суд не вбачає підстав для застосування положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». При цьому суд зауважує, що надане заявником повідомлення Гощанського ВП ГУНП в Рівненській області від 08 вересня 2020 року за №3963/203/01-2020 лише вказує на те, що [PERSON] неодноразово зверталась до Гощанського ВП ГУНП в Рівненській області з приводу конфліктів з [PERSON] та його неправомірних дій протягом 2015-2020 років. Проте, з наданого доказу не вбачається, що [PERSON] було притягнуто до адміністративної чи кримінальної відповідальності за вказаними фактами. Крім того, будь-яких доказів скоєння [PERSON] домашнього насильства щодо заявника протягом 2015-2020 років, щодо внесення хоча б одного випадку домашнього насильства до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі, матерали справи не містять. Згідно п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» уповноважені підрозділи органів Національної поліції України у сфері запобігання та протидії домашньому насильству у разі виявлення насильства в сім`ї уповноважені винести терміновий заборонний припис стосовно кривдника, взяти на профілактичний облік кривдника та провести з ним профілактичну роботу в порядку, визначеному законодавством. Доказів того, що [PERSON] поставлений на профілактичний облік Гощанським ВП Острозького ВП ГУНП в Рівненській області, як кривдник - особа, яка вчинила психологічне та фізичне насильство відносно своєї колишньої дружини [PERSON] суду не надано. Згідно з правовими позиціями викладеними Верховним Судом, зокрема, в Постановах від 27 листопада 2019 року у справі №753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі №756/11732/18, від 18 грудня 2019 року у справі №754/9263/19, від 14 січня 2019 року у справі №754/6995/19, від 06 лютого 2020 року у справі №753/8626/19, від 09 вересня 2020 року у справі №711/3280/20 під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Також у цих постановах Верховний суд виходив з того, що звернення заявника до органів поліції самі по собі, не підтверджують факт вчинення насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на те, що стороною заявника не надано суду належних та допустимих доказів вчинення [PERSON] домашнього насильства щодо [PERSON] , зокрема відсутні судові рішення, які набрали законної сили про визнання винуватим [PERSON] у вчиненні означених заявником дій, суд приходить висновку про недоведеність останньою належними засобами доказування, що заінтересована особа [PERSON] є кривдником щодо заявника. Твердження заявника про те, що [PERSON] чинить домашнє насильства щодо неї, суд не може покласти в основу рішення, оскільки такі не підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 76-79 ЦПК України, які у своїй сукупності є достатніми та дають змогу дійти висновку про наявність обставин, які входять до предмета доказування. Не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованої особи обмежувального припису. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 350-4 ЦПК України у разі неможливості надати докази, визначені пунктом 3 частини першої цієї статті, до заяви може бути додано клопотання про їх витребування. Приймаючи до уваги скорочені строки розгляду справи та не подання заявником клопотання про витребування доказів, суд позбавлений можливості отримати та дослідити інші докази, ніж ті, що надані заявником. Оцінюючи належність, допустимість та достовірність наданих заявником доказів, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд приходить висновку про відсутність належних, допустимих та достатніх доказів вчинення [PERSON] домашнього насильства, що є підставою для відмови у задоволенні заяви.

Outcome: dismissed