Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

21 серпня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] в особі законного представника [PERSON] про виселення з житлового будинку. Свої вимоги позивач мотивує тим, що йому на праві власності належить житловий будинок під №3, що по вул. Покровській у м. Ворожба, Білопільського району, Сумської області, в якому зареєстрована його дружина - [PERSON], їхній спільний малолітній син - [PERSON] та двоє неповнолітніх дітей дружини від попереднього шлюбу [PERSON] та [PERSON] З 01 серпня 2017 року відповідачі за місцем реєстрації не проживають, участі в утриманні житла та сплаті комунальних послуг не приймають. [PERSON] разом зі своїми трьома дітьми проживає за адресою: [INFO]. Крім того, останній на праві власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], отримана у спадщину після смерті матері. Вказує, що добровільно знятися з реєстрації в належному йому будинку, а також зняти з реєстрації своїх дітей від попереднього шлюбу відповідачка відмовляється. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить виселити [PERSON], а також її неповнолітніх дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON], [INFO] з житлового будинку, розташованого за адресою: Сумська область, Білопільський район, вул. Покровська, 3. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав у повному обсязі. Відповідачка [PERSON], яка одночасно є також законним представником неповнолітніх відповідачів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], позов не визнала. Представники третіх осіб - служби у справах дітей Білопільської районної державної адміністрації Сумської області та Білопільського РС УДМС України в Сумській області у судове засідання не зявилися без повідомлення причин. Про час, день і місце розгляду справи були повідомлені належним чином (а. с. 23). Заслухавши сторони, повно, всебічно і обєктивно дослідивши зібрані по справі докази та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 22 серпня 2012 року по 01 вересня 2017 року (а. с. 30, 31). З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9184854 від 06 грудня 2005 року вбачається, що позивачу на підставі договору купівлі продажу, посвідченого Білопільською районною державною нотаріальною конторою 24 листопада 2005 року за реєстровим номером 1679, на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: Сумська область, Білопільський район, м. Ворожба, вул. Петровського, 3 (а. с. 8). З 28 вересня 2016 року у вказаному будинку зареєстроване місце проживання відповідачів [PERSON] та неповнолітніх дітей останньої - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а. с. 9-12, 32-33). Зі слів позивача в судовому засіданні встановлено, що він зареєстрував відповідачів у своєму будинку на правах членів родини. з 15 серпня 2017 року [PERSON] разом із дітьми виїхала з будинку і з цього часу вони проживають за іншою адресою. Таким чином, судом з достовірністю встановлено, що відповідачі були членами сімї позивача, що узгоджується з положеннями ст. 3 СК України. Останній надавав їм дозвіл на реєстрацію та проживання у спірному будинку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Між тим, за положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до ст. ст. 31, 119, 215 ЦПК України визначати предмет та підстави позову є виключним правом позивача і суд не може їх змінити без згоди позивача. Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа викладає в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, оскільки, завданням суду є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів особи. Крім того, статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою . Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «[PERSON] та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії»). Таким чином, у разі порушення цивільного права відповідно до ст. ст. 3, 11, 31 ЦПК України особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу, а перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду у відповідності до ст. 4 ЦПК є обов'язком суду. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд (ст. 150 ЖК України). Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У ч. 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Як достеменно встановлено судом, відповідачі [PERSON] та [PERSON], [PERSON] були членами сімї позивача [PERSON] Останні на момент звернення позивача до суду із даним позовом та на час розгляду справи зареєстровані за адресою: [INFO], але фактично за цією адресою не проживають. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач мав на меті зняти відповідачів з реєстрації у своєму будинку, за вказаною адресою для подальшого звернення до органів соціального захисту для отримання субсидії. Отже, звертаючись до суду з позовом про виселення, позивач не вірно обрав спосіб захисту. На вказану обставину суд відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України звертав увагу [PERSON] Проте, останній не скористався своїм процесуальними правами, передбаченими ст. 31 ЦПК України. У звязку з викладеними обставинами позов [PERSON] до [PERSON], неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] про виселення не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed