Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

20 серпня 2020 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом, який в подальшому, а саме 12.10.2020 уточнила (а.с. 51) до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю - квартирою за адресою: [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . У належній позивачу, на праві приватної власності, квартирі зареєстрований [PERSON] . Квартира необхідна позивачу для особистого проживання та проживання членів її сім`ї. Той факт, що в квартирі досі зареєстрований [PERSON] , заважає позивачу повноцінно користуватись своєю квартирою, оскільки вона змушена сплачувати великі комунальні платежі, якими відповідач не користується, та витрат по їх сплаті не несе. На підставі викладеного, просить суд усунути перешкоди в користуванні власністю, що чиняться [PERSON] , шляхом визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 02 вересня 2020 року зазначену справу прийнято до розгляду та відкрито провадження; вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, справу призначено у підготовче судове засідання (а.с. 23-24). Ухвалою суду від 02 листопада 2020 року підготовче провадження по справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 55). Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечувала. Відповідач по справі [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про час день та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомив, заперечень стосовно позовних вимог позивача не надавав. Відповідно до ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Таким чином, згідно з вимогами ст.ст. 128, 131 ЦПК України, відповідач та третя особа повідомлені про час та місце слухання справи за адресою їх місцем проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку та не з`явилися у судове засідання без поважних причин. Статтею 210 ЦПК України визначено, що суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Виходячи з зазначених нормативно-правових актів України, взявши до уваги, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився у судове засідання без поважних причин, не подав відзив, а представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до статті 280 ЦПК України приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача по справі та ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказах. Суд, вивчивши матеріали справи, взявши до уваги пояснення представника позивача, надані у судовому засіданні, пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , вважає позов таким, що підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від 18.05.2018 року, який був посвідчений приватним нотаріусом ЗМНО Запорізької області Алейніковою Н.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1341 (а.с. 8-9). За відомостями Департаменту реєстраційних послуг ЗМР № 01-71/12287 від 01.09.2020 року [PERSON] , [INFO] зареєстрований з 11.02.1997 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22). Відповідно до довідки від 28.07.2020 року, виданої головою правління ОСББ «Шкільна 48» [PERSON], [PERSON] за адресою [ADDRESS] не мешкає з 2018 року. (а.с. 16). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що позивача та відповідача знає з народження. [PERSON] до 2017 року постійно проживав в квартирі [ADDRESS] , але подарував свою частку квартири [PERSON] , та виїхав за кордон. Наразі відповідач в квартирі не проживає. В квартирі мешкає позивач з донькою та батьком. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] знає з 1988 року, мають добрі, дружні стосунки. [PERSON] останній раз бачила у 2016 році. Наразі відповідач в квартирі не проживає. В квартирі мешкає позивач з донькою та батьком. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 150 ЖК України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та ст..ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Аналізуючи перелічені норми цивільного права, взявши до уваги надані стороною позивача докази, суд приходить до висновку, що позовна вимога [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. При подачі позовної заяви до суду позивач по справі [PERSON] сплатила судовий збір у сумі 840,80 грн. (а.с. 1), оскільки позов задоволено, сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача по справі.

Outcome: approved