Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

21.01.2019 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Прокуратури Одеської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, в якій просить суд стягнути з Прокуратури Одеської області на його - [PERSON] користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00грн. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 19.12.2018 року за вх. № 660 до Одеської місцевої прокуратури № 1 було подано заяву про скоєння у відношенні нього та його родини кримінального правопорушення, яким їм завдано шкоди в особливо великому розмірі, відповідальність за які передбачена ч. 4 ст. 190 та ч. 2 ст. 382 КК України. Позивач вказує, що подану заяву про скоєні кримінальні правопорушення у встановлений строк не було внесено до ЄРДР, досудове розслідування не розпочато, що стало приводом для звернення до Київського районного суду міста Одеси зі скаргою на бездіяльність посадових осіб Одеської місцевої прокуратури № 1. Так, позивач зазначає, що ухвалою слідчого судді Київського районного суду міста Одеси Тонконоженко М.М. по справі № 520/20664/18 провадження № 1-кс/520/8447/18 від 29.12.2018 року скаргу на бездіяльність посадових осіб Одеської місцевої прокуратури № 1 задоволено частково, визнано бездіяльність та зобов`язано посадових осіб Одеської місцевої прокуратури № 1 внести до ЄРДР відповідні відомості, викладені в його заяві від 19.12.2018 вх. № 660. Однак, до теперішнього часу, як вказує позивач, про результат розгляду його заяви, виконання ухвали слідчого судді та початку досудового розслідування йому не повідомлено. В обґрунтування вимог про стягнення моральної шкоди позивач також посилається на зневіру до правоохоронної системи, в можливості в законний спосіб захисту прав від скоєних злочинів, що має свій вираз у визнанні бездіяльності посадових осіб Одеської місцевої прокуратури № 1, якою його родині завдано моральної шкоди, яка виражається у стражданнях, які вони понесли та переносять у зв`язку із не захищеністю та не поновленням прав від скоєного кримінального правопорушення, не внесенням даних до ЄРДР про вчинення стосовно них кримінального правопорушення, не початком досудового розслідування, а також у зв`язку з участю в судових засіданнях для захисту своїх прав від бездіяльності правоохоронних органів, на що витрачено свій особистий час, призначений для виховання доньки, роботи та відпочинку, що значно порушує їх життєво важливі зв`язки, завдає душевних страждань, нервових стресів. З урахуванням викладеного, з посиланням на ст. 56 Конституції України, ч. 2 ст. 23 ЦК України, ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», [PERSON] звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00грн. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 01.02.2019року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою[PERSON] до Прокуратури Одеської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади. Клопотання[PERSON] про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження задоволено.Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами у справі, у строки передбачені ст. 275 ЦПК України. 01.03.2019 року від представника Прокуратури Одеської області до канцелярії суду надійшов відзив на позов, в якому представник Прокуратури Одеської області просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог. Так, в обґрунтування наданого відзиву представник відповідача посилається на те, що у провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала справа №520/1925/18 (провадження 1-кс/520/594/18) за скаргою [PERSON] (в порядку КПК України) на бездіяльність посадових осіб Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області, яка полягала у невнесенні до ЄРДР відомостей за його заявою від 15.02.2018 за № У-428 про скоєне кримінальне правопорушення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Представник відповідача вказує, що ухвалою слідчого судді Іванчука В.М. від 20.02.2018року у справі № 520/1925/18 скаргу позивача задоволено, визнано бездіяльність посадових осіб цього відділу поліції, яка полягала у невнесенні відомостей до ЄРДР про кримінальне правопорушення та зобов`язано посадових осіб Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області вчинити певні дії щодо розгляду заяви від 15.02.2018 за № У-428. У подальшому, як зазначає представник відповідача, 19.12.2018 року [PERSON] звернувся до ОМП № 1 із заявою (зареєстровано у журналі звернень за № 660 та присвоєно реєстраційний № 11271) щодо виконання ухвали слідчого судді у справі № 520/1925/18, внесення до ЄРДР відомостей щодо умисного невиконання цього судового рішення та зобов`язання вчинити інші процесуальні дії. Під час розгляду цієї заяви встановлено, що відомості про злочин за заявою [PERSON] від 15.02.2018 за № У-428 СВ Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області внесено до ЄРДР лише 27.12.2018 за №12018160480004913 за ознаками злочину, передбаченого ст. 356 КК України. Представник відповідача вказує, що про результати розгляду звернень позивача від 19.12.2018 місцевою прокуратурою на адресу [PERSON] 28.12.2018 за № 16-11345-18вих направлено відповідь. У подальшому, як посилається представник відповідача, 11.01.2019 до ОМП № 1 надійшла ухвала слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 29.12.2018 у справі № 520/20664/18, якою визнано бездіяльність посадових осіб місцевої прокуратури та зобов`язано внести відомості до ЄРДР за заявою [PERSON] № 660 від 19.12.2018 за ознаками злочину, передбаченого ст. 382 КК України щодо невиконання посадовими особами Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області рішення слідчого судді. Водночас встановлено, що [PERSON] 19.12.2018 на особистому прийомі в Одеській місцевій прокуратурі № 1 подану заяву про кримінальне правопорушення (в журналі звернень її зареєстровано за № 659 та присвоєно реєстраційний № 11272), яка стосується аналогічних питань, викладених у попередній заяві від 19.12.2018 за № 660. При цьому, представник відповідача звертає увагу на тому, що ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси Іванчука В.М. від 20.02.2018 року у справі №520/1924/18 скаргу позивача задоволено, визнано бездіяльність посадових осіб цього відділу поліції, яка полягала у невнесенні відомостей до ЄРДР про кримінальне правопорушення та зобов`язано посадових осіб Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області вчинити певні дії щодо розгляду його заяви від 15.02.2018 року за №У-429. За результатами виконання ухвали суду у справі №520/1924/18 місцевою прокуратурою до ЄРДР 29.12.2018 внесені відомості за № 42018162010000087 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України та повідомлено слідчого суддю Тонконоженка М.М. на виконання його ухвали від 29.12.2018 у справі №520/20664/18 за заявою [PERSON] № 660 від 19.12.2018. Вказане кримінальне провадження 29.12.2018 за № 16-11400-18 вих. відповідно до вимог ст. 216 КПК України направлено до прокуратури Одеської області, якою у подальшому його перенаправлено за супровідним листом від 21.01.2019 за № 15-р-19 (15-77-19вих) до територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві. Представник відповідача вказує, що з ухвал Київського районного суду м. Одеси від 20.02.2018 року (в порядку КПК України) у справах № 520/1925/18 та № 520/1924/18 скарги [PERSON] задоволено та зобов`язано службових осіб Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області вчинити певні дії щодо розгляду його заяв, при цьому, прокуратура області не була учасником вказаних правовідносин та слідчим суддею не визнано неправомірними дії прокуратури Одеської області під час розгляду звернень позивача. Представник відповідача зазначає про те, що у якості відповідача [PERSON] визначено прокуратуру Одеської області, тоді як згідно з вимогами ст. 51 ЦПК України відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Таким чином, представник відповідача вважає, що прокуратура Одеської області у цих правовідносинах процесуальних дій, які б порушували конституційні права [PERSON] , відносно нього не вчиняла, а тому вона є неналежним відповідачем у цій справі, а з позовної заяви [PERSON] не вбачається, які його права чи законні інтереси порушено прокуратурою Одеської області. Крім того, на думку представника відповідача, [PERSON] до позовної заяви не долучено жодного доказу, який би підтверджував його звернення до прокуратури Одеської області з підстав неправомірних, як на його думку, дій Одеської місцевої прокуратури № 1 та Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області. Також представник відповідача стверджує, що [PERSON] не надано ніяких доказів, які підтверджували б, що прокуратурою Одеської області у цій справі вчинено дію, або допущено бездіяльність, яка може слугувати підставою для відшкодування моральної шкоди, а також не наведено обґрунтованих розрахунків, з яких він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди саме у сумі 5 000,00 гривень. З урахуванням викладеного, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади у повному обсязі. Позивач - [PERSON] відповідь на відзив, у встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі строк, не надав. Представник третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області письмових пояснень щодо позову у встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі строк, також не надав. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з такого. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 15.02.2018 року за №У-428 до Київського відділу поліції у м. Одесі ГУНП в Одеській області [PERSON] було подано заяву про скоєне у відношенні нього та членів його родини кримінальне правопорушення, в якій він просив внести відомості викладені в заяві до Єдиного реєстру досудових розслідувань про скоєне кримінальне правопорушення [PERSON] , [PERSON] та приватним нотаріусом Херсонського нотаріального округу Маршаловою Л.В., відповідальність за яке передбачено ч. 4, ст. 190 КК України. Подану заяву про скоєне кримінальне правопорушення у встановлений строк не було внесено до ЄРДР, що стало приводом для звернення до Київського районного суду міста Одеси зі скаргою на бездіяльність посадових осіб Київського відділу поліції у м. Одесі ГУНП в Одеській області. Ухвалою слідчого судді Київського районного суду міста Одеси Іванчука В.М. по справі № 520/1925/18 від 20.02.2018 року задоволено скаргу [PERSON] на бездіяльність посадових осіб Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області щодо невнесення останніми відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Визнано бездіяльність посадових осіб Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області, яка полягає у невнесенні останніми відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Зобов`язано посадових осіб Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення за заявою [PERSON] від 15.02.2018 року за вх. №У-428. 19.12.2018 року за №660 до Одеської місцевої прокуратури №1 [PERSON] було подано заяву про кримінальне правопорушення, в якій він просив виконати ухвалу суду від 20.02.2018, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення, викладені в заяві від 15.02.2018 вх. № У-428; відповідно ст. 214 КПК України видати йому копію витягу з ЄРДР; внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення скоєне посадовими особами Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській щодо умисного невиконання ухвали слідчого судді від 20.02.2018, відповідальність за яке передбачено ч. 2 ст. 382 КК України; відповідно ст. 214 КПК України видати мені копію витягу з ЄРДР. Подану заяву про скоєне кримінальне правопорушення у встановлений строк не було внесено до ЄРДР, у зв`язку з чим, 20.12.2018 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси зі скаргою на бездіяльність посадових осіб прокуратури, в якій просив визнати бездіяльність посадових осіб Одеської місцевої прокуратури № 1, яка полягає у порушенні норм ст. 214 КПК України та наказу ГПУ від 06.04.2016 № 139 щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за поданою ним заявою від 19.12.2018 вх. № 660 про кримінальні правопорушення, не наданні йому витягу з ЄРДР та не повідомленні про результат розгляду заяви;зобов`язати посадових осіб Одеської місцевої прокуратури № 1 внести відомості до ЄРДР викладені в його заявах від 15.02.2018 вх. № У-428 та від 19.12.2018 вх. № 660 та надати йому витяги з ЄРДР. Ухвалою слідчого судді Київського районного суду міста Одеси Тонконоженка М.М. по справі № 520/20664/18 від 29.12.2018 року задоволено частково скаргу [PERSON] . Визнано бездіяльність відповідних посадових осіб Одеської місцевої прокуратури №1, не відповідаючою вимогам ст. 214 КПК України та зобов`язано внести за заявою [PERSON] . №660 від 19.12.2018 року, відповідні відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, розпочати досудове розслідування та надати заявнику протягом 24 годин витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.В іншій частині в задоволенні скарги відмовлено. З урахуванням викладеного, з посиланням на зневіру до правоохоронної системи, в можливості в законний спосіб захисту прав від скоєних злочинів, що має свій вираз у визнанні бездіяльності посадових осіб Одеської місцевої прокуратури № 1, якою його родині завдано моральної шкоди, яка виражається у стражданнях, які вони понесли та переносять у зв`язку із не захищеністю та не поновленням прав від скоєного кримінального правопорушення, не внесенням даних до ЄРДР про вчинення стосовно них кримінального правопорушення, не початком досудового розслідування, а також у зв`язку з участю в судових засіданнях для захисту своїх прав від бездіяльності правоохоронних органів, на що витрачено свій особистий час, призначений для виховання доньки, роботи та відпочинку, що значно порушує їх життєво важливі зв`язки, завдає душевних страждань, нервових стресів, [PERSON] звернувся до суду з відповідним позовом. Згідно із нормами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Проте, позивачем не надано доказів, що відповідно прокуратурою Одеської області йому спричинено моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню. Виходячи з положень ст.ст.1173, 1174 ЦК України, які регламентують порядок відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, та вважаючи, що такими неправомірними діями повноважної особи Одеської місцевої прокуратури №1 позивачу заподіяно моральну шкоду, останній звернувся з позовом до Прокуратури Одеської області. Так, суд зазначає, що стаття 1167 ЦК України, передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень даної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Положеннями ст. 56 Конституції України передбачено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових і службових осіб органів державної влади або місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. У відповідності до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, шкода завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди ними органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Отже, з матеріалів справи вбачається, що фактично підставою звернення до суду з даним позовом є бездіяльність посадових осіб Одеської місцевої прокуратури №1, та при вирішені спору щодо стягнення моральної шкоди в даному випадку слід керуватись положенням ч. 2 ст. 1176 ЦК України, яка наголошує на тому, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконним діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках передбачених законом. Згідно із пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Як вже зазначалось, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач. Крім того, суд зазначає, що Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України ( ч.1 ст. 1 Кримінального процесуального кодексу (КПК) України ). У відповідності до ч.1 ст. 24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 130 КПК України шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Частиною першою статті 214 КПК України визначене наступне: Слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування. На досудовому провадженні, у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст. 303 КПК України, можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування. Таким чином, Кримінальним процесуальним кодексом України встановлена певна процедура подання заяви про скоєння злочину в рамках якої встановлена можливість оскарження бездіяльності, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне пав порушення до ЄРДР. [PERSON] скористався вищевизначеною процедурою та оскаржив бездіяльність посадових осіб Одеської місцевої прокуратури №1, та у відповідності до КПК України поновив своє право на звернення із заявою про скоєння злочину та внесення даних відомостей до ЄРДР, що згідно вимог ч. 2 ст. 214 КПК України відповідає початку досудового розслідування. Отже, сам факт зобов`язання ухвалою суду внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій посадових осіб Одеської місцевої прокуратури №1 та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені. Лише незгода позивача з прийнятими працівниками Одеської місцевої прокуратури №1 процесуальними рішеннями і діями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження. Саме до вказаного правового висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 30 січня 2019 року по справі №199/1478/17. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, судом не встановлено дій з боку відповідача, які давали б правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про відшкодування йому моральної шкоди на підставі статей 1173, 1174, 1176 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, після дослідження та оцінки доказів у справі в їх сукупності, а також надаючи оцінку кожному доказу окремо, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Прокуратури Одеської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади, задоволенню не підлягають. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed