Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

1 вересня 2015 року, представник АТ «Дельта Банк», до яких, згідно ст.ст. 512-519 ЦК України та на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами між ПАТ «Дельта Банк» та первісним кредитором ПАТ «УкрСиббанк» (правонаступника АКІБ «УкрСиббанк») від 08.12.2011 р., назву якого, на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 р. було змінено з АКІБ на ПАТ «УкрСиббанк» перейшло право вимоги до відповідача за договором кредиту в обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора, звернувся до суду з названим позовом, в якому зазначив, що відповідно до договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11341688000 від 07.05.2008 р., АКІБ «УкрСиббанк» надав, а відповідач прийняв кредит у сумі 43850 дол. США під 13% річних, строком з 07.05.2008 р. по 07.05.2015 р. згідно умов договору та додатку № 2 до договору від 07.05.2008 р., додаткової угоди № 1 від 07.05.2008 р. та додатку № 1 до договору (графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту). Згідно умов кредитного договору, відповідач зобов'язався щомісяця, в строки, визначені договором, здійснювати погашення суми заборгованості за кредитом. Позивачами у повному обсязі були виконані умови кредитного договору. Проте, відповідачем, в порушення кредитних договірних умов, не сплачувались відповідні грошові кошти, передбачені договором у зв'язку з чим, станом на 31.07.2015 р., за ним утворилась заборгованість на загальну суму 2530886,47 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 881228,77 грн., заборгованості по відсоткам - 1073735,65 грн., пені - 540234,35 грн., 3% річних за прострочену заборгованість по тілу кредиту - 20935,43 грн. та 3% річних за прострочену заборгованість по процентам - 14752,27 грн., яку позивачі просили суд стягнути з відповідача на свою користь з покладенням на відповідача сплату судових витрат. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток, причини неявки суду не повідомив, надіславши до суду свою письмову заяву, в якій посилаючись на ст. 158 ч. 2 ЦПК України, підтримав свої позовні вимоги та просив суд слухати справу за його відсутності і не заперечував проти прийняття заочного рішення по даній справі (а.с. 54,56,57,62). Представниця відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним, суму боргу і пені необґрунтованою з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов. Заслухавши пояснення представниці відповідача, дослідивши та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтею 524 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно із ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні - але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст. 19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог п. 1 розділу ІІ Закону України від 15.02.2011 р. № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій - має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання). У відповідності до п.п. 11,21 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів та таким кредитом - не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодній зі сторін кредитного договору. Також, п. 17 вказаної Постанови передбачено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст. 599-601,604-609 ЦК України. Згідно із ст.ст. 512-516 ЦК України - кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові, до якого переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено зобов'язання позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 525,526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Статтею 617 ЦК України передбачено - особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Стаття 610 ЦК України зазначає - порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно із статтями 611,612 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема : 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Статтею 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11341688000 від 07.05.2008 р., АКІБ «УкрСиббанк» надав, а відповідач прийняв кредит у сумі 43850 дол. США під 13% річних, строком з 07.05.2008 р. по 07.05.2015 р. згідно умов договору та додатку № 2 до договору від 07.05.2008 р., додаткової угоди № 1 від 07.05.2008 р. та додатку № 1 до договору (графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту), кожний з яких був підписаний особисто відповідачем власноруч (п. 9.4 договору) (а.с. 7-21). Суд встановив, що до АТ «Дельта Банк» згідно ст.ст. 512-519 ЦК України та на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами між ПАТ «Дельта Банк» та первісним кредитором ПАТ «УкрСиббанк» (правонаступника АКІБ «УкрСиббанк») від 08.12.2011 р., назву якого, на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 р. було змінено з АКІБ на ПАТ «УкрСиббанк» перейшло право вимоги до відповідача за договором кредиту в обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора (а.с. 26,32-36). Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 р. № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк»», згідно з яким з 03.03.2015 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», якою призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова В.В. Тимчасову адміністрацію в АТ «Дельта Банк» запроваджено строком на три місяці з 03.03.2015 р. по 02.06.2015 р. включно. Виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 08.04.2015 р. № 71 «Про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду від 02.03.2015 р. № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк»», яким тимчасову адміністрацію в АТ «Дельта Банк» запроваджено строком з 03.03.2015 р. по 02.09.2015 р. включно (а.с. 37-42). Відповідно до п. 9.8 кредитного договору, строк дії договору встановлюється з дати його укладення (дати підписання договору сторонами) - до повного повернення банку всієї суми кредиту за договором та повного погашення плати за кредит і неустойки, у разі її нарахування. Розміри процентної ставки та умови її збільшення обумовлені сторонами у п. 5.3 кредитного договору. При чому, відповідальність відповідача за порушення термінів погашення своїх грошових зобов'язань передбачена Розділом 4 кредитного договору, а Розділом 5 договору визначені умови та порядок зміни процентної ставки. Згідно умов кредитного договору, відповідач зобов'язався щомісяця, в строки, визначені договором, здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитом. Позивачами у повному обсязі були виконані умови кредитного договору. Проте, відповідачем, в порушення кредитних договірних умов, не сплачувались відповідні грошові кошти, передбачені договором та станом на 31.07.2015 р., за ним утворилась заборгованість на загальну суму 2530886,47 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 881228,77 грн., заборгованості по відсоткам - 1073735,65 грн., пені - 540234,35 грн., 3% річних за прострочену заборгованість по тілу кредиту - 20935,43 грн. та 3% річних за прострочену заборгованість по процентам - 14752,27 грн., розрахунок якої, зроблений позивачами у відповідності до норм чинного законодавства України, був наданий до позову (а.с. 27). На момент розгляду справи, доказів погашення кредиту та всіх його складових, відповідачем та його представницею суду не надано, та відповідно у суду вони відсутні, не зважаючи на направлення позивачами відповідачу досудової вимоги про погашення боргу № 31.4-08/4322/15 від 11.08.2015 р., яка була залишена відповідачем поза увагою і без задоволення (а.с. 28-31). За таких обставин суд вважає вимоги позивачів про стягнення всієї суми заборгованості з відповідача обґрунтованими та такими, що відповідають умовам договору та ст. 1050 ЦК України. Судом не приймаються до уваги як безпідставні посилання представниці відповідача на те, що позивачі не поставили до відома відповідача про укладення договору купівлі-продажу прав за кредитним договором та про нового кредитора - адже вказане не передбачено нормами чинного законодавства з огляду на вимоги ст. 516 ЦК України і відповідно, позивачі ніяким чином не зобов'язані повідомляти відповідача [PERSON], який має величезну суму боргу перед банком, яку не сплачує на протязі кількох років про нового кредитора, а тому є хибними і безпідставними твердження представниці відповідача про те, що [PERSON] не укладав і не підписував жодних документів і договорів з позивачами, так як це і не вимагається чинним законодавством для стягнення з нього боргу позивачами, до яких на законних підставах перейшло право вимоги до відповідача від первісного кредитора ПАТ «УкрСиббанк». При цьому, заперечуючи проти необґрунтованого розрахунку суми позову банком, в тому числі і пені - сама представниця відповідача не надала суду жодного власного розрахунку суми заборгованості боржника [PERSON], визнаючи при цьому, що відповідач безумовно має певну заборгованість перед банком, розмір якої вона не змогла повідомити суду. Твердження представниці про те, що до позивачів не перейшло право вимоги за вищевказаним кредитним договором до відповідача - спростовуються документально, а саме випискою з договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 р. з додатком № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» від 08.12.2011 р. в якому маються всі необхідні реквізити вищевказаного договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11341688000 від 07.05.2008 р. між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем (а.с. 32-34). Суд вважає безпідставними посилання представниці відповідача за застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, який нібито пропущений позивачами без поважних причин з огляду на ч. 7 вищевказаного кредитного договору, яким передбачено, що вказаний договір набуває чинності з моменту підписання сторонами обох частин цього договору (дата договору) і діє до виконання сторонами взятих на себе зобов'язань по цьому договору в повному обсязі, що на думку суду повністю відповідає вимогам ч. 1 ст. 259 ЦК України, з у рахуванням того, що відповідачка особисто підтвердила суду факт існування у неї заборгованості за вказаним кредитним договором, який вона не сплачувала. Крім суми заборгованості за невиконання умов кредитного договору, з відповідача, враховуючи вимоги п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», згідно якої уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку звільнена від плати судового збору та вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України - в дохід держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за розгляд справи у сумі 6090 грн., враховуючи суму позову та вимоги ст. 4 Закону України «Про судовий збір» щодо розміру ставок судового збору. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо необхідності задоволення позовних вимог, вважаючи їх обґрунтованими і доведеними позивачами та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а заперечення проти позову, суд вважає намаганням відповідача через свою представницю умисно уникнути персональної відповідальності по поверненню кредитних коштів позивачам у надвеликому розмірі у сумі 2530886,47 грн., який накопичувався роками у відповідача, як злісного боржника.

Outcome: approved