Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

20 червня 2018 року позивач звернувся на адресу суду із вищезазначеною позовною заявою, яку в подальшому уточнив. В обґрунтування уточненої позовної заяви позивач посилався на те, що між [PERSON] та Дніпропетровським державним аграрним університетом, який реорганізовано в Дніпровський державний аграрно-економічний університет, був укладений Договір № ОАСз-113 від 25 серпня 2015 на підготовку фахівця [PERSON] за спеціальністю 6.030509 «Облік і аудит». Наказом № 1914 від 25 серпня 2015 року відповідача було зараховано студентом 1 курсу ДДАЕУ. Відповідно до умов укладеного договору на університет покладався обов`язок надати освітню послугу на рівні державних стандартів освіти, що і виконувалося у повному обсязі. Натомість відповідач, як замовник, був зобов`язаний своєчасно, до початку навчального року (семестру), вносити оплату за освітню послугу у розмірі 5000,00 грн. щорічно. Дана умова договору відповідачем не виконувалась, оскільки за період проходження навчання було нараховано суму до сплати за навчання у розмірі 4585,00 грн., а сплачено лише 1000,00 грн. Наказом № 1856 від 14 липня 2016 року відповідача відраховано з числа студентів за невиконання вимог навчального плану та умов договору. Тому, станом на 14 липня 2016 року заборгованість по оплаті за навчання (на день відрахування) [PERSON] склала 3585,00 грн. З метою досудового врегулювання спору відповідачеві було направлено претензію, але відповіді на неї позивач не отримав. Сума пені за час прострочення оплати за навчання з 15 вересня 2015 року по 31 травня 2018 року складає 3196,82 грн., а сума 3 % річних за зазначений період становить 291,41 грн. і сума інфляційних втрат за час прострочення з 01 вересня 2015 року по 31 травня 2018 року становить -1219,80 грн. Загальна сума заборгованості зі штрафними санкціями становить 8293,13 грн. Зазначену суму, а також судові витрати позивач просить стягнути з відповідача на його користь. Ухвалою суду від 21 червня 2018 року позовну заяву було залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків (а.с. 21-22). 11 вересня 2018 року позивач усунув недоліки позовної заяви звернувшись на адресу суду із її уточненням (а.с. 25, 26-28). Ухвалою суду від 12 вересня 2018 року постановлено про відкриття провадження у справі з її розглядом за правилами спрощеного провадження без проведення судового засідання (а.с. 29-30). Відповідач [PERSON] відзиву на позовну заяву не подала, про розгляд справи була повідомлена належним чином. Суд, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 25 серпня 2015 року між Дніпропетровським державним аграрним університетом в особі ректора Кобця А. С., як виконавцем та [PERSON] , як замовником і студентом було укладено договір на підготовку фахівця № ОАСз-113, відповідно до умов якого виконавець взяв на себе зобов`язання за рахунок коштів замовника здійснити підготовку фахівця з відривом від виробництва - освітню послугу за освітньо-кваліфікаційним рівнем бакалавр спеціальності 6.030509 «Облік і аудит» (а.с. 7). Згідно з п. 2.1 вищевказаного договору Дніпропетровський державний аграрний університет як виконавець зобов`язався надати замовнику освітню послугу на рівні державних стандартів освіти. Відповідач [PERSON] , як замовник,у свою чергу зобов`язалась своєчасно вносити оплату за отриману освітню послугу в розмірах та у строки, що встановлені цим договором, про що зазначено у п. 3.1 Договору на підготовку фахівця № ОАСз-113 від 25 серпня 2015 року. У пункті 5.2 даного договору сторони обумовили, що вартість освітньої послуги становить 5000,00 грн. щорічно. Відповідно до п. 5.3 даного договору, замовник вносить плату (готівкою, безготівково) за перший рік навчання не пізніше 1-го місяця після рекомендації до зарахування. Подальшу оплату проводить до 1-го вересня щорічно або семестрово на умовах, визначених п. 5.2 цього договору. Наказом № 1914 по Дніпропетровському державному аграрному університету від 25 серпня 2015 року [PERSON] було зараховано з 01 вересня 2015 року студентом першого курсу факультету обліку і фінансів за спеціальністю «Облік і аудит», що підтверджується витягом з вказаного наказу (а.с. 8). Судом встановлено, що позивач Дніпровський державний аграрно-економічний університет є правонаступником усіх прав і обов`язків Дніпропетровського державного аграрного університету (а.с. 15). Наказом ректора Дніпропетровського державного аграрно-економічного університету № 1856 від 14 липня 2016 року [PERSON] було відраховано зі складу студентів за невиконання вимог навчального плану та умов договору (а.с. 9). Відповідно до довідки про розрахунок заборгованості по оплаті за навчання, станом на 01 червня 2018 року за [PERSON] обліковується заборгованість по оплаті за навчання на загальну суму 8293,13 грн., з яких: загальна сума несплаченої заборгованості 3585,00 грн., загальна сума пені 3196,92 грн., загальна сума процентів за користування грошовими коштами 291,41 грн., загальна сума інфляційних витрат 1219,80 грн. (а.с. 4-6). Проте, станом на дату розгляду даної цивільної справи докази виконання відповідачем вимоги позивача відсутні. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Приписами ч. 1 ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Вимогами ст. 610 ЦК України передбачено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання, відповідно до ст. 611 ЦК України, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Враховуючи вищевикладене, відповідно до взятих на себе відповідачем зобов`язань за договором № ОАСз-113 від 25 серпня 2015 року на підготовку фахівця [PERSON] , суд дійшов висновку про порушення останнім умов договору, у зв`язку з чим, наявні підстави для стягнення з відповідача заборгованості, відтак позов є таким, що підлягає задоволенню повністю. Крім цього, відповідно до вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, отже суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрати, понесені ним, щодо сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved