Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

21 липня 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] міської ради про встановлення факту сумісного проживання із спадкодавцем та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. Позивач стверджує, що з січня 2006 року, вона разом з [PERSON] проживали однією сім'єю в житловому будинку, який належав їй на праві приватної власності за адресою: вул. Комунальна, 26 а, [PERSON], м. Миколаїв. Вони вели з [PERSON] спільне господарство, позивачка допомогала їй в побуті, піклувалась за нею, забезпечувала матеріально під час хвороби і до дня її смерті, здійснила її поховання, сплатила всі необхідні витрати. В судовому засіданні позивач та її представник свої вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] міської ради проти задоволення позову заперечувала, вважаючи його безпідставним та необгрунтованим. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Встановлено, що 30 серпня 2014 року померла [PERSON], яка була зареєстрованою та мешкала за адресою вул. Комунальна, 26 а, [PERSON], м. Миколаїв. та була власницею житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки площею 0,1000 га, на якій розташований вищезазначений житловий будинок за адресою вул. Комунальна, 26 а, [PERSON], м. Миколаїв. Вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельна ділянка площею 0,1000 га, на якій розташований вищезазначений житловий будинок належали [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія ЯЯЯ №998180 від 18.07.2006 року та державного акта на право власності на земельну ділянку від 30 червня 2011 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді зазначених вище житлового будинку і земельної ділянки. Таким чином, про наявність спадкоємців після смерті [PERSON] суду не відомо. Позивач [PERSON], звертаючись з позовом, вказує на те, що вона з січня 2006 року проживала однією сім'єю з [PERSON] була пов'язана з нею спільним побутом та обов'язками, тому набула право спадкування як спадкоємець четвертої черги. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. (Пункт 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30. 05. 2008 № 7 «Про судову практику в справах про спадкування»). Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкоємцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до пункту 21 вказаної постанови при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. Позивач стверджує, що проживала та проживає у будинку за адресою вул. Комунальна, 26 а, [PERSON], м. Миколаїв. Відповідно до копії паспорта позивач [PERSON] з 07.07.1987 зареєстрована за адресою [INFO], [PERSON], м. Миколаїв. Суд критично ставиться до наданих свідками пояснень щодо того, що [PERSON] доглядала за [PERSON] та надавала їй допомогу, оскільки підтвердження такого факту не може однозначно вказувати на проживання вказаних осіб однією сім'єю, ведення спільного господарства, поєднаність спільним побутом. Згідно з ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом були надані рівні можливості сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача, а тому у суду нема підстав для задоволення таких вимог. Достатніх доказів на підтвердження своїх доводів, що обґрунтовують позовні вимоги, позивачем не надано, а тому, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, в результаті всебічного, повного та об'єктивного їх розгляду в судовому засіданні, суд вважає у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed