Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

20.03.2019 року позивач, [PERSON] , звернувся до суду з позовом до відповідача, [PERSON] , про визнання недійсним договору позики. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 20.12.2018 відповідачем подано позов до Бобринецького районного суду Кіровоградської області про стягнення з нього боргу за розпискою від 25.05.2014, відповідно до якої він нібито позичив у відповідача гроші в сумі 800000 (вісімсот тисяч) грн. і які нібито зобов`язувався повернути до 25.12.2015. Позивач вважає, що відповідачем надано суду борговий документ, який не має доказового значення і не може свідчити про факт укладення договору позики, оскільки кошти по вказаній розписці йому не передавались. У діях відповідача, на його думку, наявний умисел щодо введення позивача в оману в частині невиконання істотних умов договору, які викладені в указаній розписці, а саме: не передання позивачеві коштів в сумі 800000,00 грн. Позивач просив визнати недійсним договір позики від 25 травня 2014 року, укладений між ним та [PERSON] в сумі 800000 (вісімсот тисяч) гривень. Ухвалою суду від 02.05.2019 року відкрито провадження у справі, призначено справу на 29.05.2019 року до підготовчого судового засідання в порядку загального позовного провадження, надано відповідачам строк для надання відзиву на позовну заяву. У встановлений судом строк представником відповідача наданий суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні з огляду на те, що позивачем не надано суду жодного доказу, який свідчив би про те, що розписка від позивача отримана відповідачем за допомогою обману. Грошові кошти були передані в день підписання розписки, що свідчить про те, що договір позики був укладений. Ухвалою суду від 29.05.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду на 13.08.2019 року. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, просила розглянути справу у її відсутність, проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві на позов. Суд під час судового розгляду справи здійснював повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України. Заслухавши пояснення сторін, свідка [PERSON] , розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані сторонами належні та допустимі докази окремо та в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно розписки від 25.05.2014 [PERSON] взяв у [PERSON] кошти в сумі вісімсот тисяч гривень до 25.12.2015. Свідок [PERSON] не підтвердив факту не передання позивачем коштів. Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним вказаного договору позики, посилаючись на те, що відповідач ввів його в оману в частині істотних умов договору позики та не передав грошові кошти в розмірі 800000,00 грн. Згідно частини першої та частини другої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до постанови Верховного Суду № 910/18185/19 від 02 грудня 2020 року тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Ураховуючи те, що наявна у відповідача розписка позивача від 25.05.2014, у якій зазначено про передання коштів позивачеві в сумі 800000,00 грн. у борг, повністю спростовує твердження позивача про ненадання йому коштів і тим самим введенням його в оману щодо істотних умов договору, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору позики недійсним, та відмову в задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

Outcome: dismissed