Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-01 00:00:00

20 квітня 2010 року позивачка звернулася до суду із зазначеним первісним позовом, в якому просила визнати відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням будинку за адресою: м. Первомайськ, вул. 40 років Радянської Армії, 28. В обґрунтування своєї вимоги вказувала наступне. 29квітня 2009 року за договором дарування вона отримала у власність зазначений будинок. Договір був укладений належним чином і своє право власності на придбану нерухомість вона зареєструвала на своє імя. Однак, відповідно до будинкової книги в отриманому у власність будинку зареєстрований також відповідач, який в дійсності там не мешкає з 1991 року. Посилаючись на ст.ст. 71, 72, 107 ЖК України, а також ст.ст. 319, 391 ЦК України, в звязку з тим, що він відсутній за місцем реєстрації без поважних причин більше ніж шість місяців, а вона як власниця не має можливості повною мірою володіти та розпоряджатися належним їй майном, тому просила позбавити відповідача права користування житловим приміщенням належного їй будинку. Відповідач подав зустрічний позов, в якому просив усунути перешкоди в користуванні будинком, тобто не перешкоджати [PERSON] йому користуватися будинок за адресою: м. Первомайськ, вул. 40 років Радянської Армії, 28, та вселити його до цього будинку. Мотивував свої вимоги тим, що будинок, в якому він народився та проживав до 2007 року, належав його матері [PERSON] Його сестра - теперішня власниця будинку, проживала в [INFO], але в 2007 році вона розлучилася з чоловіком та переїхала жити до спірного будинку. За домовленістю з ним кошти, які вона отримала від продажу нерухомого майна в м. Новий Буг, повинна була передати йому для придбання окремого будинку. Однак після оформлення договору дарування будинку грошових коштів йому не передали, замки в дверях будинку поміняли, його вигнали і при намаганнях повернутися до будинку чинили еупротив. В судове засідання позивачка не зявилася, про його час та місце була повідомлена належним чином через свого представника. Представник позивачки в судовому засіданні первісний позов підтримала: просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в звязку з тим, що він не проживає в ньому вже близько 10 років, добровільно переїхав проживати до іншого жилого приміщення і не є членом сімї теперішньої власниці. Проти задоволення зустрічного позову заперечувала, оскільки [PERSON] самостійно без примусу залишив помешкання, йому не перешкоджали проживати в будинку, а після його дарування він втратив право на користування приміщеннями будинку, оскільки не є членом сімї власниці. Відповідач в судовому засіданні первісний позов не визнав та заперечував проти його задоволення, посилаючись на те, що в данному буднку він проживав значний час, приклав своїх особистих зусиль та матеріальних витрат на його утримання, а також зазначав, що в будинку він не проживає з поважної причини, оскільки його мати, яка була колишньою власницею будинку, і з якою він разом мешкав в ньому, вигнала його з помешкання приблизно три роки тому назад. Свій зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити, наводячи ті ж самі обґрунтування, що й були ним виписані в позові. Суд вважає за можливим провести розгляд справи без участі позивачки, оскільки її інтереси в суді представляє представник, а матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення представника позивачки, відповідача, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного висновку. Будинок за адресою: м. Первомайськ, вул. 40 років Радянської Армії, 28, належав [PERSON] В ньому також проживав та був зареєстрований її син [PERSON] Приблизно 10 років назад [PERSON] залишив помешкання цього будинку та переїхав проживати до іншого житла. В 2007 році [PERSON] після розірвання шлюбу переїхала з м. Новий Буг до м. Первомайська та стала проживати в зазначеному будинку. В той час відповідач за первісним позовом в ньому вже не мешкав. 29 квітня 2009 року за договором дарування [PERSON] подарувала позивачці за даний будинок. Договір був укладений належним чином і своє право власності на придбану нерухомість вона зареєструвала на своє імя. В той же час, відповідно до будинкової книги в отриманому у власність будинку зареєстрований відповідач за первісним позовом, що позбавляє її належним чином володіти та розпоряджатися своєю власністю. В судовому засіданні було також встановлено, що дійсно, [PERSON] близько 10 років не проживає в будинку, а мешкає на орендованій квартирі зі своєю сімєю. В той же час він добровільно допомогав в ремонті будинку своїй матері та батьку. Окрім цього, за усною домовленістю, після переїзду позивачки за первісним позовом до будинку, [PERSON], за його погодженням, повинен був бути переданий у власність інший будинок в м. Первомайську. Однак, після купівлі за його згодою будинку по вул. [PERSON] він відмовився від нього і почав вимагати грошових коштів, щоб купити собі інший будинок, а також добровільно відмовився знятися з реєстрації в будинку № 28 по вул. 40 років Радянської Арміії в м. Первомайську. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 71 ЖК при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. В той же час, відповідно до вимог ст. ст. 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Так на час в спірних правовідносин діяли норми Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України 2003 року, Житлового кодексу України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист проти прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст..ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. [PERSON] не має права власності на будинок або на його частку, тому в нього відсутнє право як власника на користування його житловими приміщеннями. Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Тобто право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного вбачається, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Частина ж 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. За встановлених в судовому засіданні обставин зясовано, що [PERSON] не є членом сімї позивачки за первісним позовом, з переходом до неї права власності він втратив право на користування житловим приміщенням будинку. Суд не приймає посилання відповідача за первісним позовом як підставу права на проживання в будинку та користування його приміщенням ті обставини, що він значний час проживав у будинку, витрачав особисті кошти та зусилля на його обладнання, ремонт, оскільки це не є безумовною підставою для проживання у будинку і може бути окремою вимогою про компенсацію витрат або повернення майна в натурі. Позивач за зустрічним позовом не надав суду достатніх та достовірних доказів того, що він примусово залишив приміщення будинку і йому чинять перепони в проживанні в ньому. Навпаки, довгий строк непроживання в будинку та відсутність за цей період вимог з його боку про вселення, свідчать про добровільність його дій. Тому його вимоги про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням будинку та вселення задоволенню не підлягають За такого, враховуючи вищенаведене, суд вважає позовні вимоги первісного позову обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Судові витрати, понесені позивачкою підлягають стягненню з відповідача за первісним позовом на її користь.

Outcome: approved