Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

1. Описова частина Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов [PERSON] звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON] , в якому просить визнати особистою приватною власністю [PERSON] квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, у період з 23.11.1990 року по 23.01.2014 року, однак після травня 1991 року сторони як одна сім`я не проживали, спільне господарство та бюджет не вели. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . На даний час [PERSON] має намір розпорядитися вказаною квартирою, однак для цього необхідна згода [PERSON] , який таку згаду не надає. Посилаючись на вказані підстави позивач просить суд визнати особистою приватною власністю [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 11.05.2019 року ухвалою судді Леонова О.С. вказану позовну заяву прийнято до розгляду, та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Позивач [PERSON] разом з позовною заявою подала до суду клопотання, про розгляд справи за її відсутності від. 03.07.2019 року, в якому вказала, що свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 35). 03.07.2019 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. У судовому засіданні [PERSON] разом з представником позивача [PERSON] позов підтримали. Позивач зазначила, що жодного майнового спору між нею та [PERSON] у неї не має, спільного майна за той незначний час коли вони проживали разом та вели спільне господарство вони не набули. Відповідач пішов з сім`ї у травні 1991 року та більше вони разом не проживали, а тому будь якого відношення відповідач не має до квартири [ADDRESS] набутої неюза особисті кошти, після фактичного припинення шлюбних відносин. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про дату час та місце розгляду скарги повідомлявся судом у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України (через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для встановлення фактичних відносин сторін, суд, зі згоди позивача, відповідно до ст. 280 ЦПК України, вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи. 2. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 23 листопада 1990 року відділом реєстрації актів громадянського стану Центрального району м. Одеси між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. 18 вересня 2002 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої ОДНК Шепелюк Р.Ю. за р.№7-2326, набула право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 36). Згідно листа КП БТІ ОМР від 16.07.2019 року № 4724-10/214-12, станом на 31.12.2012 року за [PERSON] зареєстровано право власності про що зроблено запис кн.. 255 пр ., стор. 129 , №309. Дата реєстрації 23.09.2002 року (а.с. 45-46). Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.12.2013 року, яке набрало законної сили 23.01.2014 року, у цивільній справі №522/19032/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] шлюб між сторонами розірвано (а.с. 37-38). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.12.2013 року, яке набрало законної сили 23.01.2014 року, у цивільній справі №522/19032/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу встановлені наступні обставини: з травня 1991 року сторони не проживають однією родиною, спільного господарства не ведуть, майнового спору між сторонами не має. В судовому засіданні допитано в якості свідка [PERSON] суду показала, що з квітня 1986 року вона проживала за адресою [ADDRESS] по 2002 рік. Свідок дуже добре знайома з позивачкою та знайома з [PERSON] , знала що вони були одружені, оскільки всі вони разом жили в одній комунальній квартирі. Також зазначила, що [PERSON] та [PERSON] розійшлись в 1991 році. [PERSON] продовжувала проживати за вказаною адресою та після того у 2002 році за особисні кошти купила собі квартиру [ADDRESS] де вона зараз і проживає до теперішнього часу. Знає що [PERSON] та [PERSON] не вели спільного побуту з 1991 року по теперішній час. В судовому засіданні допитано в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона з 1999 року проживала за адресою [ADDRESS] по 2002 рік та жодного разу не бачила [PERSON] Знає що [PERSON] та [PERSON] не вели спільного господарства та не проживали разом з 1999 року по 2002 рік, за інший період до 1999 року вона не знає, оскільки раніше не була знайома з позивачкою. Зі слів позивачки вона знала, що та була одружена з [PERSON] , однак останній пішов з сім`ї ще в 1991 році та вони спільно не проживають по теперішній час. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми прав Обставини справи свідчать про те, що спірні правовідносини виникли до 1 січня 2004 року (час вступу Сімейного кодексу України), а тому на них поширюються норми КпШС України. Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб і сім`ю України» (в редакція яка була чинна на момент спірних правовідносин), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Вартість майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Враховуючи положення ст.ст. 22-24 КпШС України та роз`яснення, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб і сім`ю України», суд приходить до висновку, що спірна квартира, хоча і була придбана в період шлюбу, однак за особисті кошти [PERSON] .. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку суд приходить до висновку, що позивач довела факт набуття спірної квартири за її особисті кошти, доказів протилежного у судовому засіданні не здобуто.

Outcome: approved